conversations.from: human
conversations.value: What could be a title for a book about CDs with the genre: Literature & Fiction, Contemporary?
conversations.from: assistant
conversations.value: A title for this book could be 'Olive Kitteridge'
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the first five paragraphs for the book?
conversations.from: assistant
conversations.value: Olive Kitteridge
  Timp de mulți ani, Henry Kitteridge a fost farmacist în orășelul învecinat, conducându-și mașina în fiecare dimineață pe șosele înzăpezite, pe șosele ude de ploaie, pe șosele de vară, când zmeura sălbatică își mijea florile în ruguri pe ultima porțiune din oraș, înainte de virajul unde drumul mai larg ducea către farmacie. Acum pensionat, încă se mai trezește devreme și își amintește cum diminețile erau altădată momentul preferat al zilei, ca și cum lumea ar fi fost secretul lui – fâșâitul cauciucurilor pe șosea, lumina ivindu-se din ceața matinală, imaginea fugară a golfului la dreapta sa, apoi pinii înalți și mlădioși; mergea aproape întotdeauna cu geamul întredeschis, pentru că îi plăceau nespus aroma pinilor, aerul sărat al mării, iar iarna îi plăcea să simtă mirosul frigului.
  Farmacia era o clădire măruntă cu două niveluri, lipită de altă clădire care adăpostea un magazin de articole casnice și o mică băcănie. În fiecare dimineață, Henry parca în spate, lângă tomberoanele metalice, și apoi intra pe ușa din dos a farmaciei, aprindea luminile și punea în funcțiune termostatul sau, dacă era vară, pornea ventilatoarele. Deschidea seiful, punea banii în casa de marcat, descuia ușa din față, îmbrăca halatul alb. Tot acest ritual era plăcut, ca și cum vechiul magazin – cu rafturile sale pline de pastă de dinți, vitamine, cosmetice, podoabe de păr, chiar și ace de cusut și felicitări, recipiente de cauciuc pentru apă fierbinte și furtunuri pentru clismă – ar fi fost o persoană statornică și credincioasă. Orice neplăcere care i s-ar fi întâmplat acasă, orice neliniște legată de felul în care soția sa părăsea adesea patul pentru a rătăci prin casă în ceasurile întunecate ale nopții – toate acestea se retrăgeau asemenea valurilor în timp ce pășea în spațiul ocrotit al farmaciei sale. Stând în spate, lângă rafturile și sertarele cu pastile, Henry era vesel atunci când telefonul începea să sune, vesel atunci când doamna Merriman venea să-și ridice medicamentele pentru tensiune sau când bătrânul Cliff Mott intra să-și cumpere digitalină; era vesel în timp ce pregătea valiumul pentru Rachel Jones, pe care soțul o părăsise în noaptea nașterii fiului lor. Era în firea lui Henry să-i asculte pe ceilalți, și, de multe ori de-a lungul săptămânii, spunea: "Iisuse, îmi pare nespus de rău să aud asta!" sau "Ei, nu mai spune, asta-i culmea!"
  În sinea lui îndura zbuciumul tăcut al unui bărbat care, în copilărie, fusese de două ori martor la căderile nervoase ale unei mame care, de altminteri, îi purtase de grijă cu înverșunare. Așa că, dacă uneori se întâmpla ca un client să fie nemulțumit de un preț ori iritat de calitatea unui bandaj elastic sau a unei pungi cu gheață, Henry făcea tot ce îi stătea în putință ca să îndrepte rapid lucrurile. Mulți ani de zile, angajata lui fusese doamna Granger; soțul ei era pescar de homari, iar femeia părea că poartă cu ea briza rece a apelor din larg, deloc dornică să mulțumească vreun client precaut. Henry era nevoit să-și țină urechea ciulită în timp ce completa rețetele, ca să se asigure că femeia nu repezea vreun client venit cu o plângere. Asta îi amintise de mai multe ori de aceeași senzație pe care o avea când urmărea cu grijă ca Olive, soția lui, să nu-l streseze prea tare pe Christopher din cauza vreunei teme sau a vreunei trebi lăsate neterminate; aceeași senzație că atenția lui plutește deasupra tuturor – nevoia de a mulțumi pe toată lumea. Când sesiza o nuanță de nerăbdare în vocea doamnei Granger, își părăsea locul său din spate, îndreptându-se către mijlocul magazinului ca să discute chiar el cu clientul. Altminteri, doamna Granger își făcea bine treaba. Henry aprecia faptul că nu era vorbăreață, că făcea perfect inventarul și nu lipsea aproape niciodată pe motiv de boală. A rămas uimit când femeia a murit în somn într-o noapte, lăsându-l cu un sentiment de vagă vinovăție, ca și cum de-a lungul anilor în care lucraseră împreună ar fi pierdut ceva din vedere, ca și cum i-ar fi scăpat vreun simptom care s-ar fi arătat în timp ce el jongla cu pilulele, siropurile și seringile și pe care el l-ar fi putut trata.
  Denise Thibodeau avea obraji rotunzi și ochi mici care se ițeau din spatele ochelarilor cu rame maro.
  Era adevărat că umerii înguști ai lui Denise erau încovoiați, ca și cum și-ar fi cerut scuze. Avea douăzeci și doi de ani, abia absolvise cursurile Universității din Vermont. Soțul ei se numea tot Henry, iar Henry Kitteridge, întâlnindu-l pentru prima oară pe Henry Thibodeau, rămase fermecat de ceea ce el considera a fi perfecțiunea naturală. Tânărul era viguros, cu trăsături robuste, și purta în ochi o lumină ce părea să confere o strălucire pâlpâitoare feței sale simple și binevoitoare. Era instalator, lucra la firma unchiului său. El și Denise erau căsătoriți de un an.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know two more paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: El o urmă, aprinse veioza, apoi șezu pe măsuța de cafea, cu fața spre ea. Au stat așa mult timp. Ea simți că inima îi era din nou zdrobită. Dar acum îmbătrânise, așa că era altfel. Bob își scoase haina.
  Jane trase aer în piept și se gândi că nu le invidiază deloc pe fetele de la gelaterie. Știa că în spatele ochilor plictisiți ai chelnerițelor care serveau înghețată se ascundeau multe dorințe, multă sinceritate și mari dezamăgiri; câtă tulburare le aștepta și (ceea ce era mai obositor) câtă supărare. O, înainte de a fi trecut prin viață, vor da mereu vina pe cineva, apoi vor obosi și de asta.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the last paragraph?
conversations.from: assistant
conversations.value: Ochii îi erau închiși. Prin trupul ei obosit treceau valuri de recunoștință și de regret. Își imagină camera însorită, peretele scăldat în lumină, tufa de dafin de afară. Lumea o uimea. Și încă nu voia să o părăsească.