conversations.from: human
conversations.value: What could be a title for a story about Patagonia, Magellan's, Called with the genre: Reference, Writing, Research & Publishing Guides?
conversations.from: assistant
conversations.value: A title for this story could be 'In Patagonia'
conversations.from: human
conversations.value: Give me the first five paragraphs for the story.
conversations.from: assistant
conversations.value: In Patagonia
  În decembrie 1974, Bruce Chatwin, în vârstă de 34 de ani, pleca din Buenos Aires spre sud, cu un autobuz de noapte, începând o călătorie care îl va transforma dintr-un jurnalist rătăcitor în unul dintre cei mai originali şi mai moderni scriitori de la sfârşitul secolului XX. La finalul acelui an, eu m-am lăsat de şcoală şi m-am făcut ciurdar în provincia Buenos Aires. Spre sud, câmpiile se întindeau până departe, în Patagonia.
  Aveam 17 ani şi, desigur, asta m-a impresionat. Cu imaginea acelui spaţiu deschis, zece luni mai târziu m-am întors în mica şi aglomerata Anglie. Instantaneu, am uitat de muşte, de durerile provocate de şa, de plictiseală. Doream cu disperare să mă întorc.
  Şase ani mai târziu, s-a ivit ocazia şi am plecat pe Río Negro şi Chutbut spre Ţara de Foc. Junta militară plasase placarde pe lângă drum – "Este o datorie să cunoşti Patagonia" –, dar nimeni nu le băga în seamă. Patagonia, după un scriitor din Buenos Aires, era "doar pustiu – o «străduţă dosnică», unde se amestecau diferite culturi, fiind mai degrabă un loc plictisitor".
  Într-o dimineaţă, dintr-o iniţiativă care avea să fie repetată de o generaţie întreagă de călători, aşteptam un autobuz într-un crâng prăfuit, la vest de Trelew, când am scos din bagaj o carte, pe care o luasem cu mine, o carte broşată, care azi a ajuns să aibă o grămadă de pagini îndoite şi pline de însemnări, după trei vizite în Patagonia.
  Nu auzisem nimic despre acel autor, dar era singura carte contemporană pe care am putut s-o găsesc cu privire la destinaţia mea. Am deschis-o la prima pagină şi am citit primul paragraf; aşa a început totul.
conversations.from: human
conversations.value: Give me five more paragraphs.
conversations.from: assistant
conversations.value: În timp ce se îndreptau spre ecuator, pinguinii s-au răzbunat. În carnea lor a apărut "un vierme groaznic", lung cam de un inch. Viermii mâncau orice, cu excepţia fierului – haine, aşternuturi, cizme, pălării, obiecte din piele şi carnea de pe oamenii vii. Au pătruns în coca navei, ameninţând să o scufunde. Cu cât omorau mai mulţi viermi, cu atât se înmulţeau.
  În zona Tropicului Cancerului, echipajul s-a îmbolnăvit de scorbut. Oamenii aveau pieptul şi gleznele umflate, iar organele genitale erau atât de inflamate încât "nu puteau nici sta în picioare, nici să se culce, nici să meargă".
  Căpitanul abia dacă mai vorbea de supărare. Din nou s-a rugat să se sfârşească cât mai repede. Le-a cerut oamenilor să fie răbdători; să-i mulţumească lui Dumnezeu şi să accepte pedeapsa lui. Dar oamenii erau furioşi, iar vasul vuia de gemetele şi blestemele muribunzilor. Numai Davis şi un mus erau sănătoşi, din cei 76 care plecaseră din Plymouth. În final, au rămas cinci oameni care puteau să se mişte şi să manevreze corabia.
  Şi astfel, pierdută şi rătăcind pe mare, cu velele sfâşiate, carcasa putredă a corăbiei a intrat mai degrabă în derivă decât navigând în portul Berehaven din Bantry Bay pe 11 iunie 1593. Mirosul i-a îngrozit pe locuitorii acelui sat liniştit de pescari.
  John Davis şi Marinarul au în comun: o călătorie spre Sudul Întunecat, uciderea unei păsări sau a mai multora, răzbunarea care urmează, peregrinarea pe la tropice, corabia putredă, blestemele muribunzilor. Versurile 236-239 sunt în mod special ilustrative pentru călătoria din perioada elizabetană.
conversations.from: human
conversations.value: Give me the last five paragraphs.
conversations.from: assistant
conversations.value: După ce am aşteptat o săptămână vaporul, i-am auzit sirena răsunând de după sala de sport (care era o copie din beton a Parthenonului) şi, jos, la docuri, i-am văzut pe docheri cărând lăzi în loc să trândăvească pe lângă compania de navigaţie, nişte şepci negre pe un perete roz. Toată săptămâna aceea, funcţionarul de la casa de bilete a ridicat din umeri când îl întrebam pe unde era vaporul, ridica din umeri şi se ciupea de negul de pe frunte, din partea lui vaporul n-avea decât să se scufunde. Dar acum mâzgălea bilete, înjurând, gesticulând şi urlând ordine. Apoi am trecut pe rând prin baraca verde a vămii, înşiruiţi de-a lungul plăcilor ruginite ale vaporului cu abur, spre pasarelă, unde cei din Chiloé stăteau la coadă cu nişte feţe de parcă aşteptaseră patru sute de ani.
  Căpitanul era un tip şic, cu o încredere de nezdruncinat în farmecele sale. Primea mâncare mai bună decât noi şi am observat expresia vicleană de pe faţa stewardului când a luat garoafele de pe masa noastră şi ne-a servit picioare de porc, iar vaporul, izbit de valuri, a început să aibă tangaj.
  Dimineaţa, nişte petrei negri despicau hula şi, prin ceaţă, am văzut căderi de apă pe faleze. Vânzătorul de lenjerie de damă din Santiago ieşise din spital şi se plimba pe puntea de la prova, muşcându-şi buza şi mormăind poezii. Mai era un băiat din Insulele Falkland cu o căciulă din piele de focă şi cu nişte dinţi ascuţiţi, ciudaţi.
  Scrisoarea lui Butch Cassidy către doamna Davis se află la Societatea Istorică a Statului Utah şi a fost reprodusă cu permisiunea acesteia. Nu aş fi putut scrie această secţiune fără ajutorul lui Kerry Ross Boren, istoric al proscrişilor din Manila, Utah.
  Nu aş fi putut scrie această carte fără ajutorul fiicei lui Charley Milward, Monica Barnett, din Lima. Mi-a permis accesul la documentele tatălui ei şi la manuscrisul nepublicat al povestirilor sale, aflate în posesia ei. Un gest de mare generozitate, având în vedere că ea îşi scrie biografia, care va include integral aceste documente. Secţiunile 73, 75 şi 86 din cartea mea sunt reproduse după manuscris cu modificări minore. Celelalte povestiri ale lui, din secţiunile 72 şi 85, au fost adaptate după original.
conversations.from: human
conversations.value: Delete the first sentence.
conversations.from: assistant
conversations.value: Toată săptămâna aceea, funcţionarul de la casa de bilete a ridicat din umeri când îl întrebam pe unde era vaporul, ridica din umeri şi se ciupea de negul de pe frunte, din partea lui vaporul n-avea decât să se scufunde. Dar acum mâzgălea bilete, înjurând, gesticulând şi urlând ordine. Apoi am trecut pe rând prin baraca verde a vămii, înşiruiţi de-a lungul plăcilor ruginite ale vaporului cu abur, spre pasarelă, unde cei din Chiloé stăteau la coadă cu nişte feţe de parcă aşteptaseră patru sute de ani.
  Căpitanul era un tip şic, cu o încredere de nezdruncinat în farmecele sale. Primea mâncare mai bună decât noi şi am observat expresia vicleană de pe faţa stewardului când a luat garoafele de pe masa noastră şi ne-a servit picioare de porc, iar vaporul, izbit de valuri, a început să aibă tangaj.
  Dimineaţa, nişte petrei negri despicau hula şi, prin ceaţă, am văzut căderi de apă pe faleze. Vânzătorul de lenjerie de damă din Santiago ieşise din spital şi se plimba pe puntea de la prova, muşcându-şi buza şi mormăind poezii. Mai era un băiat din Insulele Falkland cu o căciulă din piele de focă şi cu nişte dinţi ascuţiţi, ciudaţi.
  Scrisoarea lui Butch Cassidy către doamna Davis se află la Societatea Istorică a Statului Utah şi a fost reprodusă cu permisiunea acesteia. Nu aş fi putut scrie această secţiune fără ajutorul lui Kerry Ross Boren, istoric al proscrişilor din Manila, Utah.
  Nu aş fi putut scrie această carte fără ajutorul fiicei lui Charley Milward, Monica Barnett, din Lima. Mi-a permis accesul la documentele tatălui ei şi la manuscrisul nepublicat al povestirilor sale, aflate în posesia ei. Un gest de mare generozitate, având în vedere că ea îşi scrie biografia, care va include integral aceste documente. Secţiunile 73, 75 şi 86 din cartea mea sunt reproduse după manuscris cu modificări minore. Celelalte povestiri ale lui, din secţiunile 72 şi 85, au fost adaptate după original.
conversations.from: human
conversations.value: Give me the first four paragraphs for this story.
conversations.from: assistant
conversations.value: In Patagonia
  In December 1974, the 34-year-old Bruce Chatwin departed Buenos Aires on the night bus south, beginning a journey that would transform a truant journalist to one of the most stylish and original writers of the late twentieth century. That same year, almost to the day, I left school to work as a cowhand in the Buenos Aires province. To the south, the plains spread on and on into Patagonia.
  I was seventeen and, of course, it scored me. With my head full of all that empty space, I returned ten months later to tiny, congested England. I instantly forgot the flies, the saddle sores, the boredom. I was desperate to go back.
  Six years later, I created an opportunity and traveled through Rio Negro and Chubut to Tierra del Fuego. The military junta had erected signs beside the roads—"To know Patagonia is a duty"—but no one was taking notice. Patagonia, in the estimation of one Buenos Aires writer, was "just emptiness—a back alley where different cultures swirled about and rather a boring place."
  Travelers from Darwin onward have noted how this bleakness seizes the imagination. Patagonia's nothingness forces the mind in on itself. In the museum of Trelew I'd found the diary of a stern Welsh pioneer. John Murray Thomas, trekking inland in July 1877, wrote in his fading pencil: "Last night dreamt of Harriett that we were in the bedroom. Had a nice kiss. Hardly a night passes but that I see her in my dreams."
conversations.from: human
conversations.value: Give me four more paragraphs.. End with the sentence '' But he did not, apparently, consider the likelihood that Davis's voyage to the Strait gave Coleridge the backbone for his poem.'.
conversations.from: assistant
conversations.value: And so, lost and wandering on the sea, with topsails and sprit sails tom, the rotten hulk drifted, rather than sailed, into the harbour of Berehaven on Bantry Bay on June 11th 1593, The smell disgusted the people of that quiet fishing village.
  John Davis and the Mariner have these in common: a voyage to the Black South, the murder of a bird or birds, the nemesis which follows, the drift through the tropics, the rotting ship, the curses of dying men. Lines 236-9 are particularly resonant of the Elizabethan voyage:
  Coleridge himself was a 'night-wandering man', a stranger at his own birthplace, a drifter round rooming-houses, unable to sink roots anywhere. He had a bad case of what Baudelaire called 'The Great Malady: Horror of One's Home'. Hence his identification with other blighted wanderers: Cain, The Wandering Jew, or the horizon-struck navigators of the sixteenth century. For the Mariner was himself.
  Lowes demonstrated how the voyages in Hakluyt and Purchas fuelled Coleridge's imagination. 'The mighty great roaring of ice' that John Davis witnessed on an earlier voyage off Greenland reappears in line 61: 'It cracked and growled and roared and howled.' But he did not, apparently, consider the likelihood that Davis's voyage to the Strait gave Coleridge the backbone for his poem.
conversations.from: human
conversations.value: Give me the last three paragraphs.
conversations.from: assistant
conversations.value: The Captain was a chic type with unshakeable confidence in his rivets. He got better food than we did, and we saw the sly expression on the steward's face as he took the carnations off our table and served pigs' trotters and the ship started pitching and banging into three-cornered waves.
  Butch Cassidy's letter to Mrs Davis is in the Utah State Historical Society and reprinted with their permission. I could not have written this section without the help of Kerry Ross Boren, outlaw historian of Manila, Utah.
  For help in pinning down the origin of the word 'Patagonia' I am most grateful to Joan St George Saunders and Professor Emilio Gonzales Diaz, of Buenos Aires.