conversations.from: human
conversations.value: What could be a title for a book about with the genre: Arts & Photography, Photography & Video?
conversations.from: assistant
conversations.value: A title for this book could be 'True Blood'
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the first five paragraphs for this book?
conversations.from: assistant
conversations.value: True Blood
  Jeg letter på hatten for Anastasia Luettecke, der med stor perfektionisme bistod med Octavias latin. Og tak til Murv Sellars for at fungere som mellemmand. Som altid står jeg i taknemlighedsgæld til Toni L.P. Kelner og Dana Cameron for deres værdifulde kommentarer og den tid de har skænket mig. Min tro væbner, Debi Murray, har hjulpet til med sin encyklopædiske viden om Sookie-universet. Den entusiastiske gruppe læsere der går under navnet Charlaines Charlataner, gav mig moralsk opbakning (i betydningen moral såvel som morale), og jeg håber at denne bog kan tjene som deres belønning.
  Men det der skete i mit lille hjørne af det nordvestlige Louisiana, var ikke nogen episk fortælling. Vampyrkrigen mindede mere om en magtovertagelse i et lille land, og varulvekrigen mindede mere om ubetydelige grænsestridigheder. Selv i det overnaturlige Amerikas historie – den må vel findes et sted – var de uanseelige kapitler... medmindre man selv var aktivt indblandet i magtovertagelserne og stridighederne.
  Og det alt sammen skyldtes Katrina, den katastrofe, der bare blev ved med at sprede sorg og smerte og varige forandringer i sit kølvand.
  I den nordlige del af staten var der... knap så livligt. Jeg bor oppe nordpå i en lille by der hedder Bon Temps. Men selv på min egn, hvor der var forholdsvis sparsomt med vampyrer, gjorde de udøde økonomiske og sociale fremskridt.
  I det store hele oplevede vampyrstanden i Louisiana et opsving. Men så skete der det at Kongen af Arkansas døde mens han forlystede sig med sin hustru, Dronningen af Louisiana, kort efter deres bryllup. Eftersom liget forsvandt, og alle vidner – bortset fra mig – var overnaturlige væsner, var det ikke noget den menneskelige ordensmagt tog sig af. Men det gjorde de andre vampyrer, og dronningen, Sophie-Anne Leclerq, endte i en meget problematisk retsstilling. Så kom Katrina og udslettede det økonomiske grundlag for Sophie-Annes rige. Dronningen var imidlertid ved at komme sig oven på disse katastrofer da en ny fulgte lige i hælene på dem. Sophie-Anne og nogle af hendes mest trofast støtter – og mig, Sookie Stackhouse, telepat og menneske – blev ramt af en frygtelig eksplosion i Rhodes der ødelagte det vampyrhotel der hed Gizas Pyramide. En udbrydergruppe af Solens Broderskab påtog sig ansvaret, og selv om lederne af denne vampyrfjendtlige »kirke« fordømte hadeforbrydelsen, vidste enhver at Broderskabet næppe sørgede over dem der blev frygteligt såret i eksplosionen, endsige de (endeligt og uigenkaldeligt) døde vampyrer eller de mennesker der tjente dem.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know five more paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Eric tav et øjeblik, og jeg spekulerede på om han fornemmede min frygt og skyldfølelse. Det ville være meget skidt hvis han nogensinde fandt ud af at Quinn havde dræbt Andre for min skyld. Eric fortsatte: »Andre kunne have styret centrum fordi han var så veletableret som dronningens højre hånd. Hvis en af hendes håndlangere skulle dø, ville jeg ønske det kunne have været Sigebert, som er lutter muskler og ingen hjerne. Nu er Sigebert der i det mindste til at vogte over hendes krop, men det kunne Andre også have gjort og bevogtet hendes territorium samtidig.«
  Jeg havde aldrig hørt Eric så snakkesalig om vampyranliggender. Jeg begyndte at få en frygtelig snigende fornemmelse af hvor han var på vej hen.
  Efter at jeg havde lagt på, følte jeg mig ikke helt så søvnig. Af respekt for den kølige aften tog jeg mine uldne pyjamasbukser på, hvide med pink får på, og en hvid T-shirt. Jeg gravede mit kort over Louisiana frem og fandt en blyant. Jeg indtegnede de områder jeg kendte. Jeg stykkede min viden sammen ud fra stumper af samtaler jeg havde overhørt. Eric sad på Område Fem. Dronningen havde haft Område Et, som bestod af New Orleans og omegn. Det gav mening. Men det var indimellem et værre rod. Den endegyldigt afdøde Gervaise havde siddet på det område der omfattede Baton Rouge, som var dér dronningen havde boet siden Katrina havde forvoldt så omfattende ødelæggelser på hendes ejendomme i New Orleans. Så det burde have været Område To på grund af sin fremtrædende placering. Men det blev kaldt Område Fire. Jeg trak en streg så let at jeg ville kunne slette den igen, hvilket jeg også gjorde efter at have kigget lidt på den.
  Jeg brød mit hoved for andre stumper af information. Område Fem, oppe nordpå, strakte sig næsten hele vejen hen over staten. Eric var rigere og mere magtfuld end jeg havde troet. Under ham, og med en næsten lige så stor udstrækning, befandt Cleo Babbitts Område Tre og Arla Yvonnes Område To sig. En linje fra det sydvestligste hjørne af Mississippi ned til Den Mexicanske Golf afgrænsede de store områder som tidligere var blevet besiddet af Gervaise og dronningen, henholdsvis Fire og Et. Jeg kunne kun fantasere om hvilke vampyrpolitiske fiksfakserier der havde ført frem til nummereringen og inddelingen.
  Jeg kiggede på kortet nogle lange minutter og slettede alle mine let optrukne linjer. Jeg så på uret. Der var gået næsten en time siden min samtale med Eric. I en melankolsk stemning børstede jeg tænder og vaskede mit ansigt. Efter at jeg var krøbet i seng og havde bedt aftenbøn, lå jeg vågen i lang tid. Jeg filosoferede over den ubestridelige sandhed at den mest magtfulde vampyr i staten Louisiana på netop dette tidspunkt var Eric Northman, som mit blod var forbundet med, og som engang havde været min elsker. Eric havde sagt i mit påhør at han ikke ønskede at blive konge og ikke ønskede at erobre nye områder, og nu hvor jeg havde fundet ud af omfanget af hans nuværende område, gjorde det påstanden lidt mere troværdig.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the last five paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Kristen tog en kraftig indånding, men hun måtte holde sine kommentarer for sig selv, for Hunter kom styrtende ind i lokalet igen. »Far, jeg huskede at vaske hænder!« råbte han, og faderen smilede til ham.
  Jeg rejste mig. Jeg ville ønske at jeg havde et visitkort jeg kunne give dem. Det virkede mærkeligt og forkert bare at rejse sig og gå. Men Kristens tilstedeværelse virkede sært hæmmende. Hun tog Hunter og svingede ham op på hoften. Hun havde lidt svært ved at bære ham, men hun gjorde en dyd ud af at få det til at se ubesværet ud, som om det var noget hun hele tiden gjorde, selv om det ikke var tilfældet. Men hun kunne godt lide den lille dreng, kunne jeg se i hendes hoved.
  Jeg spekulerede på hvordan jeg skulle forklare Hunter hvad mit forhold til familien var. Jeg var vel nærmest en tante, kunne man sige. Børn er ligeglade med grandkusiner.
  Der var noget jeg var nødt til at sige til ham, uanset om Kristen var der eller ej. Jeg kunne mærke hendes forvirring og hendes følelse af at der foregik noget som hun ikke var med i. Men jeg havde ikke plads på dagsordenen til også at bekymre mig om Kristen. Hunter var den vigtigste.
  Kristen satte den sprællende Hunter ned på gulvet. »A-ha,« sagde hun i et tonefald der angav at hun udmærket vidste at hun fik stukket blår i øjnene.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the first five paragraphs for this book?
conversations.from: assistant
conversations.value: True Blood
  Tak til Lisa Weissenbuehler, Kerie L. Nickel, Marie La Salle og den uforlignelige Doris Ann Norris for store og små input om bilers bagagerum. Endvidere tak til Janet Davis, Irene og Sonya Stocklin, også netborgere på DorothyL, for oplysninger om barer, bourrée (et kortspil) og administrative forhold i Louisiana. Joan Coffey videregav gavmildt oplysninger om Jackson. Den pragtfulde og tjenstvillige Jane Lee kørte mig tålmodigt rundt i Jackson i mange timer og levede sig fuldstændig ind i opgaven med at finde den rigtige beliggenhed til en vampyrbar.
  Bill sad sammenkrøben over computeren da jeg lukkede mig selv ind i hans hus. Den situation havde kun været alt for bekendt de sidste par måneder. Indtil de sidste par uger havde han løsrevet sig fra arbejdet når jeg kom hjem. Nu var det tastaturet der trak mest.
  Bill var ikke til jeans og T-shirt, så han var iført kakibukser og en ternet skjorte i dæmpede blå og grønne farver. Hans hud lyste, og hans tykke mørke hår duftede som Herbal Essencesshampoo. Han kunne i sig selv få hormonerne til at stige hos enhver kvinde. Jeg kyssede ham på halsen, og han reagerede ikke. Jeg slikkede ham i øret. Nul.
  Jeg havde stået op i seks timer i træk på Merlotte's Bar, og hver gang en kunde havde været fedtet med drikkepengene eller en tumpe havde klappet mig bagi, havde jeg mindet mig selv om at jeg om ganske kort tid ville være sammen med min kæreste, dyrke fantastisk sex og sole mig i hans opmærksomhed.
  Jeg tog en dyb og rolig indånding og stirrede på Bills ryg. Det var en pragtfuld ryg med brede skuldre, og jeg havde forestillet mig at skulle se den nøgen og grave mine negle ind i den. Jeg havde regnet temmelig stærkt med det. Jeg åndede langsomt og roligt ud igen.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know four more paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Jeg trak på skuldrene og havde ikke lyst til at gå mere i detaljer med den mørke tanke. »Hvem har så anbragt ham der?« spurgte jeg for at føre samtalen videre.
  Eric tog en dyb indånding og snusede til luften i lejligheden. »Liget er væk. Har I ringet til politiet?«
  Det var lykkedes os at overraske Eric en gang til. »Der kan man bare se,« sagde han udtryksløst. »I to er nok fulde af initiativ?«
  Eric trak på skuldrene. »Jeg har ingen anelse om hvem der har slået ham ihjel og anbragt ham i lejligheden. Nogen ville tydeligvis gerne give jer skylden for hans død.«
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the last five paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Jeg vidste ikke at Pam og jeg var blevet så meget veninder at vi byttede tøj. Hun var helt klart ude på noget. »Ja da,« sagde jeg.
  Kort efter sagde Pam at hun ville tage af sted igen. »Jeg tror jeg løber hjem gennem skoven,« sagde hun. »Jeg har lyst til at opleve natten.«
  Bill gav sig til at børste mit hår igen. »Jeg ringer tilbage til hende senere,« sagde han. »Hjemme fra mig selv. Hun vil blive glad for at høre at jeg er færdig.«
  De stirrede begge to på mig. De virkede opsat på at videreføre skænderiet, så jeg tænkte at det skulle de have lov til. Når de først var kommet udenfor. Jeg havde endnu ikke takket Eric for vejbelægningen, og jeg ville gerne, men det var nok ikke det rette tidspunkt.
  Jeg blev siddende på divanen og følte mig usigeligt lettet over den pludselige stilhed. Så gik det pludselig op for mig at det computerprogram som dronningen af Louisiana så gerne ville have fingre i, det computerprogram der havde kostet adskillige livet og ødelagt mit forhold til Bill, befandt sig i mit hus... som hverken Eric eller Bill eller sågar dronningen kunne træde ind i uden min tilladelse.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the first two paragraphs for this book?
conversations.from: assistant
conversations.value: True Blood
  Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copy-Dan og kun inden for de i aftalen nævnte rammer.
  Jeg har fået hjælp af en masse mennesker hen ad vejen, og den hjælp har ført mig til hvor jeg er i dag. Jeg vil bare takke nogle stykker her. De nuværende moderatorer på min hjemmeside (Katie, Michele, MariCarmen, Victoria og Kerri) gør livet så meget lettere for mig, og sidens afgåede moderatorer (Beverly og Debi) fortjener også et klap på skulderen. De læsere der går ind på www.charlaineharris.com for at bidrage med kommentarer, teorier og ros, giver mig altid god motivation.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know three more paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: I det svindende sollys var det lidt svært at sige, men jeg mente at jeg havde spredt støvet temmelig grundigt.
  Jeg bed mig i underlæben. Nu hvor jeg helt klart var kommet mig over glædesrusen over at have en levende slægtning, måtte jeg se i øjnene at Nialls adfærd var charmerende (for det meste), men uforudsigelig. Efter eget udsagn havde han uforvarende bragt mig i stor fare. Måske burde jeg allerede tidligere have spekuleret over hvordan min bedstefar Fintan havde været. Niall havde fortalt mig at han havde våget over mig uden nogen sinde at give sig til kende, noget der virkede på en gang uhyggeligt og rørende. Niall var også både uhyggelig og rørende. Grandonkel Dillon virkede bare uhyggelig.
  Temperaturen faldt ved mørkets frembrud, og jeg skælvede da jeg gik ind i huset igen. Vandslangen kunne få frost om natten, men det kunne jeg ikke rigtig hidse mig op over. Der var tøj i tørretumbleren, og jeg blev nødt til at spise eftersom jeg havde glemt at spise frokost i storcenteret. Det var ved at blive tid til aftensmad. Jeg måtte koncentrere mig om de små ting.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the last five paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Min bror stirrede tomt på ham. Jason havde ikke rigtig været sig selv siden Mels død. Samme udgave af lokalavisen der havde bragt historien om det uhyggelige fund af Tray Dawsons lig, havde bragt en anden historie om Mel Harts forsvinden. Det var en almen antagelse at de to begivenheder måske var forbundet på en eller anden måde.
  Jeg vidste ikke hvordan varpanterne havde båret sig ad med at dække over begivenhederne i Jasons baghave, og jeg havde ikke lyst til at vide det. Jeg vidste heller ikke hvor liget af Mel befandt sig. Måske var det blevet spist. Måske lå det på bunden af Jasons dam. Måske lå det et eller andet sted ude i skoven.
  Jeg gættede på det sidste. Jason og Calvin havde fortalt politiet at Mel havde sagt han ville tage alene på jagt, og Mels vogn var blevet fundet parkeret ved et jagtreservat som han havde en andel i. Der blev fundet nogle blodpletter på ladet af vognen som gav politiet en mistanke om at Mel måske vidste noget om Crystal Stackhouses forfærdelige død, og nogle havde nu hørt Andy Bellefleur sige at han ikke ville blive overrasket hvis Mel havde taget livet af sig selv ude i skoven.
  Der gik et smerteligt træk hen over Nialls ansigt. »Det kan jeg ikke bebrejde dig,« sagde han. »Jeg ville bare lære mit oldebarn at kende. Men jeg har ikke bragt Sookie andet end sorger.«
  Jeg åbnede munden for at protestere, men indså så at det han sagde, var sandt. Det var bare ikke hele sandheden.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the first four paragraphs for this book?
conversations.from: assistant
conversations.value: True Blood
  Jeg vidste at min bror var ved at forvandle sig til en panter, før han selv var klar over det. Da jeg kørte os til den afsidesliggende lille flække Hotshot, sad han og betragtede solnedgangen i tavshed. Jason havde gammelt tøj på og medbragte en plastikpose fra Wal-Mart med et par ting han kunne få brug for – tandbørste, rent undertøj. Han sad sammenkrøben i sin store camouflagejakke og så lige frem for sig. Han så anspændt ud når han bestræbte sig på at beherske frygten og spændingen.
  Da jeg standsede bilen, vendte Jason sig for at se på mig, og selv i det svage lys kunne jeg se forandringen i hans øjne. De var ikke længere blå som mine. De var gullige. Deres form havde også forandret sig.
  Den lille Hotshot-bebyggelse var tavs og rolig i det svindende lys. En kold vind blæste hen over de nøgne marker, og fyrretræerne og egene skælvede i de iskolde vindstød. Man kunne kun se en enkelt mand. Han stod uden for et af de små huse, det af dem der var nymalet. Manden havde lukkede øjne og vendte sit skæggede ansigt mod den stadig mørkere himmel. Calvin Norris ventede til Jason steg ud fra passagersiden i min gamle Nova, og gik så hen og bøjede sig ned mod min rude. Jeg rullede vinduet ned.
  Hans gyldengrønne øjne var lige så fantastiske som jeg huskede dem, og resten af ham lige så upåfaldende. Han var en firskåren og grånende og robust mand. Lige bortset fra øjnene lignede han hundredvis af mænd jeg havde set på Merlotte's Bar.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know five more paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Efter at han modstræbende var gået med til at holde sig væk fra de andre hamskiftere, bar jeg min taske ned ad den korte gang til gæsteværelset. Det var her han havde sin computer, sine gamle baseball- og football-trofæer fra high school samt en ældgammel sovesofa, primært med henblik på gæster der fik for meget at drikke og ikke kunne køre hjem. Jeg orkede ikke engang at slå den ud, men smed bare et gammelt tæppe hen over det blanke kunstlæder. Jeg trak et andet tæppe hen over mig.
  Jeg bad aftenbøn og gennemgik dagen i mit hoved. Den havde været så begivenhedsrig at jeg blev helt træt af at prøve at huske det alt sammen. Før der var gået tre minutter, gik jeg ud som et lys. Jeg drømte om knurrende dyr den nat: De var overalt omkring mig i tågen, og jeg var bange. Jeg kunne høre Jason skrige et sted i tågen, men jeg kunne ikke finde ham og forsvare ham.
  Jeg vågnede lige lidt da Jason tog af sted på arbejde om morgenen, mest fordi han smækkede døren efter sig. Jeg slumrede en times tid til, men så vågnede jeg for alvor. Terry skulle komme hjem til mig for at rive den ødelagte del af huset ned, og jeg blev nødt til at se om nogen af mine køkkenting kunne reddes.
  Eftersom det godt kunne gå hen og blive beskidt arbejde, lånte jeg Jasons blå kedeldragt, den han brugte når han rodede med bilen. Jeg kiggede i Jasons klædeskab og trak også i en gammel læderjakke han brugte til groft arbejde. Jeg snuppede også en kasse med affaldssække. Da jeg startede Taras bil, spekulerede jeg på hvordan i alverden jeg skulle gøre gengæld for at have lånt den. Jeg mindede mig selv om at hente hendes tøj. Nu mens jeg huskede det, kørte jeg en lille omvej for at hente det på renseriet.
  Terry var til min lettelse i en stabil stemning i dag. Han smilede mens han hamrede løs på verandaens forkullede brædder med en forhammer. Selv om det var en temmelig kølig dag, havde Terry kun en ærmeløs T-shirt på, stoppet ned i jeansene. Den dækkede de fleste af de forfærdelige ar. Efter at have hilst på ham og noteret at han ikke havde lyst til at snakke, gik jeg ind gennem fordøren. Jeg følte mig draget til at gå ned ad gangen til køkkenet for at bese skaderne igen.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the last four paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Eric sagde: »Ja, men det var ikke den seksuelle forbindelse, det var... hengivenheden. Det var den dyrebare del af deres forhold.«
  Jeg lukkede øjnene. »Det var ham der satte ild til mit hus,« sagde jeg. »Ikke den stakkels mr. Marriot. Charles dræbte ham garanteret før baren overhovedet var lukket, og tog ham med tilbage til huset så han kunne få skylden. Han var jo ikke fra Bon Temps. Ingen ville opdage at han var gået. Åh gud! Charles lånte mine nøgler! Jeg tør vædde på at jeg kørte rundt med manden i bagagerummet! Ikke død, men hypnotiseret. Charles anbragte kortet i fyrens lomme. Staklen var ikke mere medlem af Solens Broderskab end jeg er.«
  Eric spærrede øjnene op. »Så dysten var i dag. Jeg havde godt hørt at Quinn var i byen. Han plejer at kunne holde sig nogenlunde inden for grænserne.«
  Jeg kunne ikke lade være at grine. Jeg havde ikke regnet med at grine igen de første dage, eller uger, men grine gjorde jeg. »Sandt nok,« indrømmede jeg.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the first five paragraphs for this book?
conversations.from: assistant
conversations.value: True Blood
  Hunter gav sig til at fortælle hende om det alt sammen, og Remy sprang op for at trække en stol hen til Erin.
  Remy gik med Hunter ud på herretoilettet, så Erin og jeg sad tilbage og betragtede hinanden nysgerrigt.
  Jeg havde ikke tænkt mig at afsløre Hunters hemmelighed. »Han har et særligt behov for kærlighed og omsorg,« sagde jeg. »Han har aldrig rigtig haft en mor, og jeg er sikker på at det ville hjælpe at have nogen til at udfylde den rolle stabilt.«
  Erin så ned på sit glas Pepsi og tænkte sine egne tanker. Jeg tænkte dem selvfølgelig sammen med hende. Hun havde aldrig brudt sig om Kristen og havde ikke stor tiltro til hendes åndsevner. Hun kom til at holde mere og mere af Remy. Og hun elskede Hunter. »Okay,« sagde hun efter at være nået frem til en indre konklusion. »Okay.«
  Hun så op på mig og nikkede. Jeg nikkede igen. Vi lod til at være nået til en forståelse. Da Remy og Hunter kom tilbage fra toilettet, sagde jeg farvel til dem.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know four more paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Erics mobiltelefon ringede, og han rejste sig og gik ud på gangen for at tage den. »Ja?« svarede han studst. Så ændrede hans stemme sig. »Deres Majestæt,« sagde han og skyndte sig ind i stuen, så jeg ikke kunne høre ham.
  Jeg ville ikke have tænkt så meget over det hvis jeg ikke havde set på Pam. Hun så på mig, og hendes ansigtsudtryk viste helt klart... medlidenhed.
  Jeg så vildt intenst på hende. Jeg kunne ikke tvinge kæften op på hende, og jeg havde ikke kræfter til at holde hende nede på køkkenbordet og kræve at få kendsgerningerne at vide.
  Hvad kunne jeg nå frem til med fornuftens brug? Okay, Pam kunne godt lide mig. De eneste mennesker hun syntes bedre om, var Eric og hendes Miriam. Hvis der var noget hun ikke kunne fortælle mig, måtte det have noget at gøre med Eric. Hvis Eric havde været menneske, ville jeg have troet at han havde en eller anden frygtelig sygdom. Hvis Eric havde mistet hele sin formue på aktiemarkedet eller en lignende økonomisk katastrofe, vidste Pam at pengene ikke ville være afgørende for mig. Hvad var det eneste jeg værdsatte?
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the last four paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Så sad jeg tilbage, alene i mit hus efter to virkelig fantastiske og frygtelige dage. Frygteligt fantastiske? Fantastisk frygtelige? Begge dele.
  Jeg sad i køkkenet med en bog slået op på bordet foran mig. Solen oplyste stadig haven, men skyggerne var ved at blive lange. Jeg tænkte på min cluviel dor som jeg ikke havde haft en chance for at bruge under episoden i baghaven. Skulle jeg gå rundt med den på mig dagen lang? Jeg spekulerede på om de grå striber der tilsyneladende var efter mr. Cataliades, havde indhentet ham, og jeg spekulerede på om jeg ville blive ked af det hvis de gjorde. Jeg spekulerede på om vampyrerne havde fået ryddet op på Fangtasia inden åbningstid, og jeg spekulerede på om jeg skulle ringe til baren for at finde ud af det. Der ville være mennesker til at tage telefonen: Mustapha Khan, måske hans kammerat Warren.
  Jeg spekulerede på om Eric allerede havde snakket med Felipe om den forsvundne statholder over Louisiana. Jeg spekulerede på om Eric havde skrevet til dronningen af Oklahoma.
  Måske ville telefonen ringe når mørket faldt på. Måske ikke. Jeg kunne ikke beslutte hvad jeg helst ville have.