conversations.from: human
conversations.value: Do you know a description for a book titled Olive Kitteridge about CDs with the genre: Literature & Fiction, Contemporary?
conversations.from: assistant
conversations.value: Will be shipped from US. Used books may not include companion materials, may have some shelf wear, may contain highlighting/notes, may not include CDs or access codes. 100% money back guarantee.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the first four paragraphs for the book?
conversations.from: assistant
conversations.value: Olive Kitteridge
  Timp de mulți ani, Henry Kitteridge a fost farmacist în orășelul învecinat, conducându-și mașina în fiecare dimineață pe șosele înzăpezite, pe șosele ude de ploaie, pe șosele de vară, când zmeura sălbatică își mijea florile în ruguri pe ultima porțiune din oraș, înainte de virajul unde drumul mai larg ducea către farmacie. Acum pensionat, încă se mai trezește devreme și își amintește cum diminețile erau altădată momentul preferat al zilei, ca și cum lumea ar fi fost secretul lui – fâșâitul cauciucurilor pe șosea, lumina ivindu-se din ceața matinală, imaginea fugară a golfului la dreapta sa, apoi pinii înalți și mlădioși; mergea aproape întotdeauna cu geamul întredeschis, pentru că îi plăceau nespus aroma pinilor, aerul sărat al mării, iar iarna îi plăcea să simtă mirosul frigului.
  Farmacia era o clădire măruntă cu două niveluri, lipită de altă clădire care adăpostea un magazin de articole casnice și o mică băcănie. În fiecare dimineață, Henry parca în spate, lângă tomberoanele metalice, și apoi intra pe ușa din dos a farmaciei, aprindea luminile și punea în funcțiune termostatul sau, dacă era vară, pornea ventilatoarele. Deschidea seiful, punea banii în casa de marcat, descuia ușa din față, îmbrăca halatul alb. Tot acest ritual era plăcut, ca și cum vechiul magazin – cu rafturile sale pline de pastă de dinți, vitamine, cosmetice, podoabe de păr, chiar și ace de cusut și felicitări, recipiente de cauciuc pentru apă fierbinte și furtunuri pentru clismă – ar fi fost o persoană statornică și credincioasă. Orice neplăcere care i s-ar fi întâmplat acasă, orice neliniște legată de felul în care soția sa părăsea adesea patul pentru a rătăci prin casă în ceasurile întunecate ale nopții – toate acestea se retrăgeau asemenea valurilor în timp ce pășea în spațiul ocrotit al farmaciei sale. Stând în spate, lângă rafturile și sertarele cu pastile, Henry era vesel atunci când telefonul începea să sune, vesel atunci când doamna Merriman venea să-și ridice medicamentele pentru tensiune sau când bătrânul Cliff Mott intra să-și cumpere digitalină; era vesel în timp ce pregătea valiumul pentru Rachel Jones, pe care soțul o părăsise în noaptea nașterii fiului lor. Era în firea lui Henry să-i asculte pe ceilalți, și, de multe ori de-a lungul săptămânii, spunea: "Iisuse, îmi pare nespus de rău să aud asta!" sau "Ei, nu mai spune, asta-i culmea!"
  În sinea lui îndura zbuciumul tăcut al unui bărbat care, în copilărie, fusese de două ori martor la căderile nervoase ale unei mame care, de altminteri, îi purtase de grijă cu înverșunare. Așa că, dacă uneori se întâmpla ca un client să fie nemulțumit de un preț ori iritat de calitatea unui bandaj elastic sau a unei pungi cu gheață, Henry făcea tot ce îi stătea în putință ca să îndrepte rapid lucrurile. Mulți ani de zile, angajata lui fusese doamna Granger; soțul ei era pescar de homari, iar femeia părea că poartă cu ea briza rece a apelor din larg, deloc dornică să mulțumească vreun client precaut. Henry era nevoit să-și țină urechea ciulită în timp ce completa rețetele, ca să se asigure că femeia nu repezea vreun client venit cu o plângere. Asta îi amintise de mai multe ori de aceeași senzație pe care o avea când urmărea cu grijă ca Olive, soția lui, să nu-l streseze prea tare pe Christopher din cauza vreunei teme sau a vreunei trebi lăsate neterminate; aceeași senzație că atenția lui plutește deasupra tuturor – nevoia de a mulțumi pe toată lumea. Când sesiza o nuanță de nerăbdare în vocea doamnei Granger, își părăsea locul său din spate, îndreptându-se către mijlocul magazinului ca să discute chiar el cu clientul. Altminteri, doamna Granger își făcea bine treaba. Henry aprecia faptul că nu era vorbăreață, că făcea perfect inventarul și nu lipsea aproape niciodată pe motiv de boală. A rămas uimit când femeia a murit în somn într-o noapte, lăsându-l cu un sentiment de vagă vinovăție, ca și cum de-a lungul anilor în care lucraseră împreună ar fi pierdut ceva din vedere, ca și cum i-ar fi scăpat vreun simptom care s-ar fi arătat în timp ce el jongla cu pilulele, siropurile și seringile și pe care el l-ar fi putut trata.
  Denise Thibodeau avea obraji rotunzi și ochi mici care se ițeau din spatele ochelarilor cu rame maro.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know four more paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Bob nu răspunse, se uită doar la ea cu capul sprijinit de tetieră, ca și cum ar fi căzut dintr-un copac, iar acum stătea jos, incapabil să se ridice, întorcând către ea o privire obosită și încărcată de o cumplită tristețe.
  Jane coborî din mașină și urcă treptele de parcă era gata să se împiedice, dar nu se împiedică. Așteptă ca el să descuie ușa, apoi trecu pe lângă el în bucătărie, traversă sufrageria și ajunse în camera de zi, unde se așeză pe canapea.
  El o urmă, aprinse veioza, apoi șezu pe măsuța de cafea, cu fața spre ea. Au stat așa mult timp. Ea simți că inima îi era din nou zdrobită. Dar acum îmbătrânise, așa că era altfel. Bob își scoase haina.
  Jane trase aer în piept și se gândi că nu le invidiază deloc pe fetele de la gelaterie. Știa că în spatele ochilor plictisiți ai chelnerițelor care serveau înghețată se ascundeau multe dorințe, multă sinceritate și mari dezamăgiri; câtă tulburare le aștepta și (ceea ce era mai obositor) câtă supărare. O, înainte de a fi trecut prin viață, vor da mereu vina pe cineva, apoi vor obosi și de asta.
conversations.from: human
conversations.value: Do you know the last five paragraphs?
conversations.from: assistant
conversations.value: Olive aproape că îi spuse: "Termină. Nu-mi plac oamenii speriați." I-ar fi spus același lucru și lui Henry, aproape oricui, poate pentru că nu-i plăcea faptul că și ea era speriată; fu doar un gând fugar. În ea se ducea o luptă între respingere și dorință timidă. Amintirea bruscă a lui Jane Houlton în sala de așteptare o făcu să meargă până la pat, libertatea acelei glume banale; pentru că în cabinetul medical, Jack avusese nevoie de ea, îi dăruise un loc în lume.
  Ochii lui albaștri o priveau; Olive zări în ei vulnerabilitate, invitație, frică și se așeză încet, își puse palma deschisă pe pieptul lui, simți bătăile inimii, inima care într-o bună zi avea să se oprească, așa cum se întâmplă cu toate inimile. Dar acum nu mai exista "într-o bună zi", acum exista doar tăcerea din această cameră însorită. Erau amândoi acolo, iar corpul ei bătrân, mare și diform simți o dorință sinceră pentru al lui. Era atât de tristă că atâția ani înainte de moartea lui Henry nu își mai iubise bărbatul astfel, încât închise ochii.
  Întinsă lângă acest bărbat care își odihnea mâna pe umărul ei, își spuse că tinerii nu știau multe; ah, câte nu știau tinerii. Habar nu aveau că trupurile îmbătrânite, noduroase și zbârcite erau la fel de lacome ca și cele tinere și ferme; nu știau că dragostea nu se dă cu nepăsare la o parte, de parcă ar fi o tartă pe un platou care circulă de la unul la altul. Nu, dacă ți se oferea dragoste, fie o alegeai, fie nu. Platoul ei fusese plin de bunătatea lui Henry, iar ei i se păruse prea obositor, dăduse uneori firimituri la o parte, neștiind ceea ce toți ar trebui să știe: că zi după zi, iubirea era irosită fără noimă.
  Așa că ce mai conta dacă altădată nu l-ar fi ales pe bărbatul care stătea acum lângă ea? Probabil că nici el nu ar fi ales-o pe ea. Dar uite că acum stăteau împreună, iar Olive își închipui două felii de șvaițer lipite una de cealaltă, ca și cum ar fi adus cu ei golurile bucăților pe care viața le luase.
  Ochii îi erau închiși. Prin trupul ei obosit treceau valuri de recunoștință și de regret. Își imagină camera însorită, peretele scăldat în lumină, tufa de dafin de afară. Lumea o uimea. Și încă nu voia să o părăsească.