Izpolnite naslednji stavek:
Po potresu v Lizboni (1. novembra 1755), ki se je zgodil desetletja po objavi "Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal" (1710), sta Leibnizov filozofski optimizem in teodiceja povzročila precejšnje kritike tako od njegovih sodelavcev filozofov razsvetljenstva kot tudi krščanskih teologov. Leibnizovi kritičarji, kot je Voltaire, trdijo, da je na svetu preveč trpljenja, da bi upravičili optimizem. Medtem ko je Leibniz trdil, da je trpljenje dobro, ker spodbuja človeško voljo, kritiki trdijo, da je stopnja trpljenja preveč huda, da bi upravičila prepričanje, da je Bog ustvaril "najboljši od vseh možnih svetov". Leibniz obravnava tudi to skrb, tako da upošteva, kaj Bog želi, da se zgodi (njegova predhodna volja) in kaj Bog dopušča, da se zgodi (njegova posledična volja). Drugi, kot je krščanski filozof Alvin Plantinga, so kritizirali Leibnizovo teodicijo z argumentom, da verjetno ne obstaja "najboljši" izmed vseh možnih svetov, saj si lahko vedno zamislimo boljši svet, na primer svet z eno moralno pravično osebo več.