Napisati nadaljevanje za ta odstavek - Douglas Mawson, vodja in organizator avstralijske antarktične ekspedicije, se je odločil, da bo s seboj vzel petdeset grenlandskih psov; verjel je, da bo to število več kot dovolj za raziskovalna potovanja s sanjami, ki jih je nameraval opraviti v letu, ki ga je nameraval preživeti na Antarktiki. Mawson je imel raje pse kot ponije, ker so, čeprav so lahko potegali le malo več kot lastno telesno težo, lahko svojo hrano dopolnili z mesom iz faune Antarktike in - če je bilo potrebno - iz drugih psov, tako da niso potrebovali velikega uvoza krme, ki so jo poniji potrebovali, da bi jih videli skozi ekspedicijo. Mawson je bil navdušen nad navdušenjem psov, ki so sodelovali v "Nimrodovi" odpravi
ko je spremljal Ernesta Shackletona na Antarktiko. Tako Shackleton kot Robert Falcon Scott sta dvomila v prednost psov pred poniji. Amundsen in arktični pionir Fridtjof Nansen sta bila strastna zagovornika in menila, da so britanski raziskovalci napačno razumeli, kako uporabljati pse v polarnih regijah; Amundsen je opozoril na njihove uspehe na severni polobli in relativno enostavnost ravnanja s psi v primerjavi s poniji, še posebej na močno razpokanih območjih, kjer je padlega psa pogosto mogoče zlahka pridobiti, padli pa so ponavadi izgubili. Norvežani so bili v svojem pristopu do psov povsem utilitaristični; čeprav so bili do živali lahko ljubeči, je bilo malo razmišljanja o njihovem preživetju, ko so preživeli svojo koristnost. Scott je uporabil pse na svoji odkritju in slabo se je počutil, ko je bil prisiljen, da jih vse ubije med potovanjem po južni sanki. Kljub temu je bil njegov odnos do psov podoben Amundsenu in Mawsonu: