Izpolnite naslednjo frazo: Provinci Nova Granada so si od leta 1810 ohranile neodvisnost od Španije, za razliko od sosednje Venezuele, kjer so si rojalisti in sile za neodvisnost večkrat izmenjavale nadzor nad regijo. Da bi pomirila Venezuelo in ponovno zavzela Novo Granado, je Španija leta 1815 organizirala največjo oboroženo vojsko, ki jo je kdajkoli poslala v Novi svet, in sicer 10.500 vojakov in skoraj šestdeset ladij. (glej
Špansko ponovno osvojitev Nove Granade). Čeprav je bila ta sila ključnega pomena za ponovno zavzemanje trdno pro-neodvisne regije, kot je Nova Granada, so bili njeni vojaki sčasoma razpršeni po vsej Venezueli, Novi Granadi, Kitu in Peruju in so bili izgubljeni zaradi tropskih bolezni, kar je zmanjšalo njihov vpliv na vojno. Še pomembneje je, da je bila večina rojalističnih sil sestavljena ne iz vojakov, ki so jih poslali s polotoka, ampak iz španskih Američanov. Drugi španski Američani so bili zmerni, ki so se odločili počakati in videti, kaj se bo zgodilo z obnovo normalnosti. Pravzaprav so guvernerji v območjih Nove Španije, Srednje Amerike in Kito ugotovili, da je primerno, da izvoljeni ustavni "ayuntamientos" ostanejo na mestu več let, da bi preprečili konflikt z lokalno družbo. Kljub temu so liberalci na obeh straneh Atlantika še naprej spletkarili, da bi vrnili ustavno monarhijo, kar jim je končno uspelo leta 1820. Najbolj dramatičen primer transatlantskega sodelovanja je morda Francisco Javier Minajeva ekspedicija v Teksas in severno Mehiko leta 1816 in 1817.