Bilo je močno, če slabo opredeljeno, pričakovanje na obeh straneh tistega, kar je postalo znano kot "notranja nemška meja", da bodo štiri vojaške okupacijske cone Nemčije na neki stopnji obnovljene in združene v eno postfašistično državo, vendar so se vizije o tem, kako bi bila takšna država upravljana, močno razlikovale, še posebej po vojni v Nemčiji. Med dvanajstmesečno blokado Berlina
Na obzorju so izginile misli o morebitni prihodnji združitvi Nemčije, oktobra 1949 pa je sovjetsko območje ponovno začelo delovati kot sovjetsko sponzorirana Nemška demokratična republika (Vzhodna Nemčija). Leta 1949 se je vrnil iz Nizozemske in se preselil k Marii. Dve sestri, še vedno neporočene, brez otrok in še vedno - na različne načine - globoko vključene v politiko izobraževanja, sta skupaj živela v Weimarju, ki je bil do leta 1952 sedež za Turingijo. Leta 1950 je Marie Torhorst izgubila svoj položaj turingskega ministra za izobraževanje ljudi. Pomembno je, da je bila njena naslednica, imenovana šele leta 1951, druga ženska. Isolde Oschmann je bila nekdanja učiteljica v vrtcu, ki se je izkazala za veliko manj praktično ministrino za izobraževanje, kot je bila Torhorst: njen odtis v zgodovini Vzhodne Nemčije je ostal majhen, čeprav je imela ministrski položaj več kot leto dni. Ni jasno, zakaj je bila Marie Torhorst zamenjana v vlogi. Iz njene poznejše javne kariere ni zelo očitnih znakov, da je bila med tistimi, ki so v tem času izgubili naklonjenost vodstvu stranke.