Napisati nadaljevanje za ta odstavek - Nacionalizem je postal osnova za vse Hoxhove politike, saj je vojna ustvarila "državo obleganja nacionalizma", prežeto z mitom, da je albanska vojaška moč premagala sile osi, ki je postala osrednji del režima v okviru izobraževanja in kulture. Druge teme Hoxhovega nacionalizma so med drugim spoštovanje Skanderbega, Prizrensko srečanje (1878), Kongres abecede (1908), albanska neodvisnost (1912) in ustanovni oče Ismail Qemali, italijanski poraz med vojno v Vlori
(1920) in Hoxha kot ustvarjalec nove Albanije. Med komunizmom so številni zgodovinarji iz Albanije z nacionalističnimi pogledi (Ramadan Marmallaku, Kristo Frasheri, Skender Anamali, Stefanaq Pollo, Skender Rizaj in Arben Puto) namerno poudarili "turško divjino" in "herojski krščanski upor proti" osmanski državi v Albaniji. Nekateri učenjaki, ki so se upirali tistim protiislamskim in anti-turškim propagandnim trendom, so bili preganjani, medtem ko je komunistični režim poudaril mitove, povezane z srednjeveškimi Albanci, tako da jih je razlagal kot "herojski ilirski proletariat". V tem kontekstu je Hoxha ohranil nacionalne spomenike v urbanih območjih, pri čemer so bila nekatera naselja določena kot "muzejska mesta", poleg tega pa je poudaril potrebo po ohranjanju kulturne dediščine, ljudskih pesmi, plesov in kostumov. Hoxha je ustvaril in ustvaril kulturno okolje, v katerem je prevladovala doktrinalna propaganda, ki je poudarjala nacionalizem na področju literature, geografije, zgodovine, jezikoslovja, etnologije in folklora, tako da so imeli ljudje v Albaniji občutek za svojo preteklost. Učinki med ljudmi so bili, da je vtisnila izolatorstvo, ksenofobijo, slavfobijo, jezikovno enoličnost in etnično kompaktnost.