James Kelly, nekdanji pomočnik ameriškega ministra za vzhodnoazijske in pacifiške zadeve, je opazil, da so nacionalistična čustva in jeza zaradi protestov s baklami bolj koncentrirani med Kitajci, mlajšimi od 30 let. Suisheng Zhao in Kenneth B. Pyle trdijo, da je sprememba v kitajski izobraževalni politiki, ki so jo ti mladi doživeli, delno odgovorna za njihov povečan nacionalizem. Zheng Wang trdi, da je do devetdesetih let prejšnjega stoletja mednarodna situacija zmanjšala privlačnost komunizma kot ideologije za legitimiranje kitajskih vladarjev. Kot rezultat je vodstvo odvrnilo številne spremembe Komunistične partije v kitajski historiografiji iz leta 1949, ki je kitajsko zgodovino razlagala kot zgodovino razrednega boja. Ta "kampanja za domoljubno vzgojo", ki je bila napovedana leta 1991 in je v celoti delovala leta 1994, je preoblikovala zgodovino v nacionalnih izrazih in rehabilitirala osebnosti, kot je general Tso, ki je zatiral kmečki upor.
Vendar je preprečil rusko invazijo na Sinciang in priznal vlogo kitajskih nacionalističnih (in ne le komunističnih) borcev v drugi kitajsko-japonski vojni. Študentje v takšnih pripovedih bolj kot v prejšnjih razredih o marksistični doktrini najdejo osebni odmev, ker ne slišijo o grozodejstvih proti Kitajski samo iz učbenikov zgodovine, ampak tudi od svojih staršev in starih staršev.