John W. Dawson se je vrnil v Joggins poleti 1853 brez Charlesa Lyella, ki je bil najet za delo pri
Svetovni razstavi leta 1853 v New Yorku. Dawson je nadaljeval z raziskovanjem formacije Joggins sam in 2. novembra 1853 poslal svoj zaključen pregled Lyellu. Dawson je trdil, da se njegove in Lyellove ugotovitve ujemajo s tistimi, ki jih je naredil William Logan, in do leta 1855 Dawson ni več uporabljal lastnih raziskav in se je začel zanašati le na Loganove za sklicevanje. V pregledu njihovih raziskav leta 2005 je bilo ugotovljeno, da je delo Dawson in Lyell natančnejše od Logana. "Hylonomus lyelli" je Dawson odkril na pečinah Joggins in ga uradno opisal leta 1859. Ta vrsta, imenovana v čast njegovega kolega Charlesa Lyella, je bila kasneje priznana kot najstarejši znani plazilci in postala pokrajinski fosil Nove Škotske. Fosilijska pot, ki jo je Dawson odkril leta 1866, je bila nekoč verjetnost, da jo je naredil največji znani nevretenčar "Arthropleura", vendar je Dawson sčasoma našel pot, ki je bila dovolj različna, da je bila dodeljena svoji lastni vrsti: "Diplichnites aenigma". Dawson je velik del svoje kariere posvetil preučevanju formacije Joggins in se je spet vrnil leta 1877, da bi izvedel ekspedicijo, ki jo je financiralo Kraljevsko društvo, da bi iskal več primerkov, vgrajenih v fosilna drevesa. Pri Coal Mine Pointu so detonirali eksploziv, ki je razkril petindvajset likopsidnih dreves; od teh je petnajst vsebovalo fosili vretenčarjev, ki predstavljajo več kot sto primerkov, kar je največja zbirka paleozomskih tetrapodov, ki so jih kdaj našli. Dawson in Lyell sta sčasoma razkrila, zakaj se tam zbirajo toliko živali. Prvi predlog je bil, da so bitja ležala v brlogih, vendar je bilo tudi predlagano, da so umrli drugje in jih je voda spustila v debla. Dawson je končno prišel do sklepa, da so živali padle v prtljažnik in tam umrle, ker niso mogle pobegniti.