Izpolnite naslednji stavek: poveljniki in poveljniška vprašanja. Zavezniška odločitev za napad na Guadalcanal se je razvila v obdobju spopadov na najvišji ravni poveljevanja. Že februarja 1942 je poveljnik ameriške flote admiral Ernest King začel promovirati bolj ofenzivno držo na Tihem oceanu. To je bilo v nasprotju z ameriškimi načelniki generalštaba, vključno z generalom Georgeom Marshallom, in britanskim vojaškim vodstvom, ki so bili vsi bolj v skladu s prednostnimi nalogami "Nemčija najprej" za vojaške vire. King je uspel pridobiti več sredstev za Pacifik, čeprav je ameriško prizadevanje v severni Afriki upadlo. Do marca je med admiralom Kingom in generalom Douglasom MacArthurjem izbruhnil ogorčen spor o tem, kako naj se ti viri razporedijo. To se je končno rešilo s kompromisom, ki je generala MacArthurja postavil za vodjo jugozahodnega Pacifika in zadolžil za zaseg
Salomonovi otoki zahodno od Guadalcanala, severozahodna obala Nove Gvineje in Bismarkov arhipelag, vključno z japonsko pomorsko trdnjavo Rabaul. Admiral Chester Nimitz bi poveljeval območjem Tihega oceana in vozil čez osrednji Tihi ocean. Admiral Robert Ghormley, pod Nimitzom, bi poveljeval južnemu Pacifiku in zavzel Tulagi, kjer so Japonci ustanovili bazo vodnih letal. Ghormley bi tudi, skoraj kot naknadna odločitev, zasegel Guadalcanal, kjer je bila v gradnji japonska vzletno-pristajalna steza. Pod Ghormleyjem je admiral Frank Fletcher postal poveljnik zavezniške delovne enote 61.