Ko so Nemci napadli, so mnogi Judje pobegnili pred napredovanjem, toda Francija je hitro propadla, tako vojaško kot politično,
in hitrost, s katero se je vse dogajalo, jih je mnoge ujela v južni Franciji. Philippe Pétain, ki je postal francoski premier po padcu Pariza v roke nemške vojske, je uredil predajo Nemčiji. Nato je postal vodja vlade Vichy, ki je sodelovala z nacisti, trdil pa je, da bo to olajšalo trpljenje okupacije. Nasprotovanje nemški okupaciji severne Francije in kolaborativni Vichyjevi vladi je bilo prepuščeno francoskemu odporu znotraj Francije in svobodnim francoskim silam, ki jih je vodil Charles de Gaulle zunaj Francije. Nemško okupacijo je hitro spremljalo kruto ravnanje; Žide so izgnali iz Alzace-Lorraine in njihova lastnina je bila zaplenjena, medtem ko so bili po Vichyjevem sklepu 4. oktobra 1940 internirani okoli 32.000 tujih Judov. Kmalu so sledili dodatni diskriminatorni ukrepi, ki so se okrepili po tem, ko so nacisti 27. septembra 1940 izdali uredbo; to je izvedla francoska uprava in vključevala: identifikacijske zahteve za Žide, popis, da bi poročali za vse Žide in podjetja, razlastitev in "arianizacijo" lastnine, skupaj z poklicnimi omejitvami in prepovedi. 7. oktobra 1940 je Pétainova vlada razveljavila dekret Crémieux, s čimer je 117.000 francoskih Judov, rojenih v Alžiriji, prikrajšala za državljanske pravice, ki so jim jih podelili leta 1870.