Ko se je na italijanskem ozemlju končalo obdobje kondotjerjev, so vojaški poveljniki, kot sta bila Ottavio Piccolomini in Raimondo Montecuccoli, dali svoje vojake na razpolago avstrijskemu cesarju v religijski vojni, ki je uničila Nemčijo in povzročila izgubo 30% njenega ljudstva, morda največjo tragedijo, ki jo je Nemčija kdaj doživela. Italijanske sile so se pogumno borile (čeprav na poraženi strani) v bitki pri Lutzenu in pomagale osvojiti veliko zmago v bitki pri Nordlingenu
1634 proti Švedom. Medtem so Ambrogio Spinola in njegovi možje pomagali Španiji osvojiti Nizozemsko v bitkah, kot je obleganje Brede. Ta vojna je bila morda zadnja, v kateri so meči, bodali in kopje igrali pomembno vlogo v bitki, saj je tehnologija strelnega orožja postala bolj zanesljiva. Italijanski mečevalci, oboroženi s kratkimi meči in bodali, so bili izjemno učinkoviti pri vdoru v bojišča svojih nasprotnikov in pri uničevanju nezaščitenih mečevalcev, oboroženih z dolgimi pikami, med brutalnim "potiskom pik". Na bojišču je prevladoval tako imenovani "Spada da Lato" ali bočni meč. Hkrati se je v italijanskih mestih bočni meč razvil v novo vrsto meča, ki se je uporabljal v civilnem okolju za dvoboj. Ta civilni meč je znan kot "La Striscia" ali Rapier v angleščini. Francozi so sprejeli italijanski dvobojni meč in ga obvladali, in verjamejo, da je med letoma 1600 in 1700 umrlo v dvobojih več kot 70.000 Francozov, mnogi od njih so bili smrtno ranjeni z Rapierjem. Od konca 16. stoletja je italijansko ščitništvo doseglo veliko priljubljenost po vsej Evropi, zlasti z razpravo Salvatorja Fabrisa, katerega "De lo schermo overo scienza d<unk>arme" iz leta 1606 je močno vplivalo ne le na Italijo, temveč tudi na Nemčijo. Fabrisu so sledili italijanski mojstri, kot so Nicoletto Giganti (1606), Ridolfo Capo Ferro (1610), Francesco Alfieri (1640), Francesco Antonio Marcelli (1686) in Bondi' di Mazo (1696).