Okoli tega časa je oblikoval ruralistično in nacionalistično perspektivo življenja, zavrnil je tisto, kar je smatral za "hibridni urbani svet" za "svet naših nacionalnih resničnosti". V analizi Călinescuja to pomeni, da je Sadoveanu, tako kot njegov predhodnik, konzervativni Eminescu, verjel, da so mesta žrtev "nadlagane kategorije" tujcev, zlasti tistih, ki upravljajo najemne posesti. Po kmečki vstaji leta 1907
, je Sadoveanu svojemu ministru za izobraževanje Spiruju Haretu poslal poročilo, v katerem ga je seznanil s stanjem podeželskega izobraževanja in, poleg tega, s težavami, s katerimi se srečujejo podeželski prebivalci v Moldaviji. V njem je pisalo: "Najemniki in lastniki zemljišč, ne glede na njihovo narodnost, se norčujejo iz dela Romunov. Vsak "surtucar" [tj. urbaniziran lik] v vasi, župan, notar, prodajalec papirja, brez sramu [in] brez usmiljenja doji to kravo. Pridružil se jim je tudi duhovnik, ki [...] se ni strinjal z učiteljem". Z romanom "Neamul Șoimăreștilor" so breme fevdalne družbe in merkantilizma, predvsem omejitev gospodarskih pravic, postale ozadje v njegovi fikciji, ki je kasneje prikazala Stefana Velikega kot prvotnega prvaka socialne pravičnosti ("Frații Jderi"). Med večino svoje dejavnosti v prvi svetovni vojni je Sadoveanu sledil tudi rusofobnosti poporanskih strank in nelagodnosti do strani Antante, ki je nacionalno politiko Ruskega cesarstva v Besarabiji opisala kot veliko bolj barbarsko kot avstro-ogrsko vladavino nad Transilvanijo. Leta 1916 je nenadoma prešel v tabor Antante: njegov navdušenje kot propagandni uradnik se je dotaknilo polemike, ko je Romunija doživela ogromne poraze; Sadoveanu je sam opustil vzrok Antante do leta 1918, ko je bil razrešen, in nadaljeval flirtiranje z germanofilnim lobbyjem Constantin Stere.