Po tem, ko je predsednik Jacques Chirac priznal odgovornost francoske države med sodelovanjem leta 1995, ob obletnici Vel' d'Hiv racije
Judt je v članku za New York Times zapisal: "Ljudje, kot sta Jean-Paul Sartre in Michel Foucault, so bili nenavadno tiho. Eden od razlogov je bila njihova skoraj obsedenost s komunizmom. Dve generaciji intelektualcev, ki sta razglasili potrebo po "povezanosti", sta se izognili vsakemu etičnemu vprašanju, ki ne bi mogel napredovati ali, v nekaterih primerih, zavirati marksističnega razloga. Vichy je bil zavrnjen kot delo nekaj senilnih fašistov. Nihče ni natančno preučil, kaj se je dogajalo med okupacijo, morda zato, ker je bilo zelo malo intelektualcev kakršnega koli političnega sloja, ki bi lahko trdili, da so imeli "dobro" vojno, kot je to storil Albert Camus. Nihče se ni vstal in kričal "J'accuse!" na visoke funkcionarje, kot je to storil Émile Zola v Dreyfusovi zadevi. Ko so Simone de Beauvoir, Roland Barthes in Jacques Derrida vstopili na javni arena, je to običajno vključevalo krizo daleč stran - na Madagaskarju, Vietnamu ali Kambodži. Še danes politično angažirani pisci pozivajo k ukrepanju v Bosni, vendar se le sporadično vmešajo v razprave o francoski preteklosti".