Izpolnite naslednji stavek:
Komunistična revolucija v Afganistanu leta 1978. Avtoritarne ukrepe, ki jih je komunistični režim naložil prebivalstvu, so pripeljale do avganistanske državljanske vojne, pri čemer so mudžahedi vodili ljudski odziv proti režimu. Sovjetska zveza je bila zaskrbljena, da izgublja vpliv v Srednji Aziji, zato so se po poročilu KGB-ja, ki je trdil, da bi Afganistan lahko zavzeli v nekaj tednih, Brežnjev in več visokih partijskih uradnikov strinjali s popolno intervencijo. Sodobni raziskovalci verjamejo, da je bil Brežnjev napačno obveščen o razmerah v Afganistanu. Njegovo zdravje se je poslabšalo, zagovorniki neposredne vojaške intervencije pa so prevzeli večinsko skupino v politbiroju z goljufijo in uporabo ponarejenih dokazov. Zagovarjali so relativno zmeren scenarij, ohranjanje kadra 1500 do 2500 mož sovjetskih vojaških svetovalcev in tehnikov v državi (ki so bili tam že v velikem številu od 50. let prejšnjega stoletja), vendar se niso strinjali s pošiljanjem rednih vojaških enot v stotinah tisoč vojakov. Nekateri verjamejo, da je Brežnjev podpisal ukaz, ne da bi mu povedal celotno zgodbo, sicer ne bi nikoli odobril takšne odločitve. Sovjetski veleposlanik v ZDA Anatoly Dobrynin je verjel, da je pravi možgani za invazijo, ki so Brežnjeva napačno obvestili, Mikhail Suslov. Brežnevov osebni zdravnik Mihail Kosarev se je kasneje spomnil, da se je Brežnev, ko je bil pri zdravi pameti, v resnici upiral celoviti intervenciji. Namestnik predsednika Državne Dume Vladimir Žirinovski je uradno izjavil, da je bil kljub vojaški rešitvi, ki jo nekateri podpirajo, trdo usmerjeni obrambni minister Dmitrij Ustinov edini član politbiroja, ki je vztrajal pri pošiljanju rednih vojaških enot. Delovi sovjetskega vojaškega ustanavljanja so nasprotovali kakršni koli vrsti aktivne sovjetske vojaške prisotnosti v Afganistanu, ker so verjeli, da bi Sovjetska zveza morala pustiti afganistansko politiko pri miru.