Po invaziji leta 1940 sta bila Isolani in njena hči, tako kot več tisoč drugih beguncev iz Hitlerjeve Nemčije, ukazana, da se javijo občinskim organom. Ženske, ki so jih označili za sovražne tujce, so jih zbrali in zaprli v Vélodrome d'Hiver (športni stadion) v središču Pariza. (Moški so bili odpeljani ločeno na stadion Buffalo.) Približno dva tedna so jih držali na velodromu, v vedno bolj nehigieničnih razmerah, nato pa so jih prepeljali v južno polovico Francije, ki je v naslednjih nekaj letih vladala pod marionetsko vlado iz Vichyja, uživala večjo (čeprav postopno zmanjšujočo) raven avtonomije kot severna polovica Francije, ki je bila od junija 1940 pod neposredno nemško vojaško upravo.
-Kaj? Skoraj vsi internirani begunci so bili Judje ali komunisti (ali oboje). V zgodnjem delu junija 1940 so jih prevozili z vlakom v različne koncentracijske tabore v Vichy Franciji, daleč na jug. Isolani in njena hči sta bila odpeljana v taborišče v Gursu, ki je bilo nekaj let prej hitro ustanovljeno, da bi se po španski državljanski vojni vrnili na sever poraženi protifrankovski "brigadisti". Zdaj je bil ponovno razporejen kot taborišče za nemške begunce pred Hitlerjem. Leta 1940 še vedno ni bila zagotovljena raven varnosti, ki je običajno povezana z vojnimi internirnimi taborišči, vendar je njegova izjemno oddaljena lokacija, obdana z visokimi gorami, še vedno pomenila izziv za pobeg iz zelo majhne vasice Gurs. Kljub temu pa so bili pogoji v taborišču strašni, kar zadeva sanitarne pogoje in nastanitve. V tem prvem poletju je veliko žensk, interniranih v taborišču, pobegnilo preprosto tako, da so peš zapustile taborišče in nadaljevale po gorah mimo vasi.