Islandija je bila ob izbruhu vojne svobodna država v osebni uniji z danskim kraljem, ki je deloval kot vodja države. Po nemški invaziji na Dansko (1940)
Islandija je izgubila stik s kraljem. Britanske sile so 10. maja 1940 napadle Islandijo, da bi si zagotovile svoje baze in Nemčiji preprečile isto možnost. Bila je prisotna majhna oborožena sila, ki pa je ubogala ukaze, da se ne upira Britancev. Britanci so začeli aretirati številne nemške državljane, med njimi tudi nemškega konzula Wernera Gerlacha, in zasegli radijske in telefonske storitve.