Japonska je napadla severni Luzon nekaj dni po napadu na Pearl Harbor 7. decembra 1941, ki je pripeljal ZDA v vojno. Hitro so napredovali, z drugimi pristanki na drugih mestih, zlasti v Legazpiju na jugovzhodnem Luzonu 12. decembra, Davao na Mindanaoju 20. decembra in Lingayenskem zalivu 22. decembra. 26. decembra 1941 je bila Manila razglašena za odprto mesto, filipinska vlada in MacArthurjevo sedež pa so evakuirali v Malinta tunel. Med evakuacijo je bila 30. decembra pred tunelom izvedena obredna obredna obred za drugi mandat filipinskega predsednika Manuela Quezona. Japonci so 2. januarja 1942 vstopili v Manilo. Pet dni kasneje so se ameriške in filipinske sile dokončno umaknile na polotok Bataan, severozahodno od Corregidorja, in se pripravljale na njegovo obrambo. Na severnih Filipinih je to v rokah zaveznikov pustilo samo Bataan, Corregidor in utrdbe Hughes, Frank in Drum. Ta položaj je bil predviden v predvojenskem vojnem načrtu Orange-3, v skladu s katerim se je pričakovalo, da se bodo sile na Filipinih šest mesecev zadržale na ustju Manilovega zaliva. Do takrat je bilo pričakovano, da bo morda prišla misija pomoči iz ZDA. General MacArthur je upal, da bo Filipine obranil bolj agresivno v okviru načrta mavrice, in je bil sposoben dobiti nekaj okrepitev v mesecih pred vstopom ZDA v vojno, vendar se je to razpadlo s hitrim japonskim napredkom decembra 1941. In ker so bile skoraj vse bojne ladje Pacifiške flote potopljene ali poškodovane v Pearl Harboru, Japonci pa so napredovali v več delih jugovzhodne Azije veliko hitreje, kot je bilo pričakovano, ni bilo organizirane nobene pomoči. Čeprav so Filipinci z ameriško podporo izvajali obsežne gerilske operacije, se ameriške sile niso vrnile na Filipine, dokler niso napadle zaliva Leyte.
Oktobra 1944.