Brabhamovi avtomobili so tekmovali na Indianapolis 500 od sredine 60-ih do začetka 70-ih. Po neuspelem projektu leta 1962 je bil MRD leta 1964 naročen za izdelavo šasije IndyCar, ki jo poganja ameriški motor Offenhauser. Rezultat je bil BT12 podvozje, ki ga je Jack Brabham dirkal kot "Zink-Urschel Trackburner" na dogodku leta 1964.
in se upokojil zaradi problema z rezervoarjem. Avto je bil ponovno vpisan leta 1966, Jim McElreath pa je osvojil tretje mesto. Od leta 1968 do leta 1970 se je Brabham vrnil v Indianapolis, najprej z 4,2-litrsko različico Repco V8, ki jo je ekipa uporabljala v Formuli ena, s katero je Peter Revson končal peti leta 1969, preden se je leta 1970 vrnil na motor Offenhauser. V kombinaciji Brabham-Offenhauser je leta 1971 ponovno nastopil J.C. Agajanian, ki je bil peti v rokah Billa Vukoviča II. Čeprav noben Brabhamov avto ni nikoli zmagal v Indianapolisu, je McElreath leta 1965 in 1966 v BT12 osvojil štiri dirke United States Automobile Club (USAC). "Dean Van Lines Special", v katerem je Mario Andretti osvojil ameriško prvenstvo leta 1965, je bila neposredna kopija tega avtomobila, ki ga je z dovoljenjem Brabhama naredil Clint Brawner, vodja ekipe Andrettija. Revson je Brabhamovo zadnjo zmago v dirki USAC osvojil v BT25 leta 1969, z motorjem Repco.