Japonska je naseljena že od zgornjega paleolita (30.000 pr. n. št.), čeprav se prva pisna omemba arhipelaga pojavlja v kitajski kroniki, končani v 2. stoletju po Kr. Med 4. in 9. stoletjem so se japonska kraljestva združila pod cesarjem in cesarskim dvorom s sedežem v Heian-kyōju. V 12. stoletju je politično moč imela v rokah vrsta vojaških diktatorjev ("šogun") in fevdalnih gospodov ("daimjo") ter jo je uveljavljal razred viteškega plemstva ("samuraji"). Po stoletnem obdobju državljanske vojne je bila država leta 1603 ponovno združena pod Tokugawa šogunatom, ki je uveljavil izolacionistično zunanjo politiko. Leta 1854 je ameriška flota prisilila Japonsko, da je odprla trgovino z Zahodom, kar je leta 1868 privedlo do konca šoguna in obnovitve cesarske moči. V obdobju Meiji je japonsko cesarstvo sprejelo ustavo po zahodnem modelu in sledilo programu industrializacije in modernizacije. Leta 1937 je Japonska napadla Kitajsko, leta 1941 pa je kot sila osi vstopila v drugo svetovno vojno. Po porazu v pacifiški vojni in dveh atomskih bombardiranjih je Japonska
Leta 1945 se je predala in je bila sedem let pod okupacijo zavezniških sil, med katero je sprejela novo ustavo. Po ustavi iz leta 1947 je Japonska ohranila unitarno parlamentarno ustavno monarhijo z dvokomornim zakonodajalcem, nacionalnim dietom.