Napišite nadaljevanje za ta odstavek - Medtem ko so Iliri dosegli cilj dvigovanja hrvaške nacionalne zavesti do leta 1850, so na drugih področjih neuspeli. Leta 1850 so ilirsko idejo zagovarjali HPS in rimskokatoliški škofji Josip Juraj Strossmayer in Franjo Rački. Ker so se bali "Drang nach Osten", so verjeli, da se bo nemščini in mađarizaciji lahko upiral le z enotnostjo z drugimi Slovani, zlasti Srbi. Zagovarjali so združevanje Hrvaške, Slavonije in Dalmacije, ko se je Tristransko kraljestvo razširilo, da bi vključilo druge južne Slovane v Avstriji (ali Avstro-Ogrsko po kompromisu iz leta 1867), preden se je pridružilo drugim južnoslovanskim državam v federaciji ali konfederaciji. Predlagana konsolidacija različno opredeljenih hrvaških ali južnoslovanskih dežel je privedla do predlogov za trializem v Avstro-Ogrski, ki bi omogočil južno-slovensko državo z enakim statusom kot Kraljevina Madžarska. Hrvaška in Slavonija sta bila leta 1881 združena z vojaško mejo v Hrvaško-Slavonijo. Kljub temu so razdelitve ostale tako, kot so bile med deželami krone svetega Štefana - madžarski del monarhije - medtem ko sta bili Dalmacija in Istra vključeni v avstrijsko Cisleitanijo. V Bosni in Hercegovini, ki jo je priključila Avstro-Ogrska, je bilo tudi veliko hrvaškega prebivalstva.
Leta 1908. Združitev teh dežel je postala osrednje vprašanje za hrvaško-slavonsko politiko v trialističnem kontekstu.