Povzetek članka:  Poskusi nekaterih republikancev, da spodkopavajo politiko predsednika Baracka Obame glede Irana, se zdijo izredni. Prvič, republikansko vodstvo je povabilo Benjamina Netanjahua, da govori v kongresu brez posvetovanja z Belo hišo, in on je ustrezno opozoril proti mehčenju zahodne linije glede Irana. 47 senatorjev je napisalo odprto pismo iranskem režimu, da svetuje, da bi lahko vsak dogovor z Obamo preklical po predsedniških volitvah leta 2016. To je presenetljiva poteza. Toda to ni, strogo gledano, edinstveno. Ljudje iz obeh strank so v preteklosti naredili veliko pomembnejše stvari. Leta 1983 je senator Edward Kennedy skušal vzpostaviti osebni diplomatski kanal s Sovjetsko zvezo, kar je učinkovito obšlo predsednika Ronalda Reagana. S pomočjo zastopnikov je predlagal, da obišče Moskvo in se sestane s komunističnim vodstvom ter jim ponudil, da jim bo pomagal, da bodo Američanom razložili, zakaj so raje imeli dialog kot konfrontacijo. Kot pravi novinar Washington Posta Vincent Bzdek v svoji knjigi "Kennedyjeva zapuščina", se je to zgodilo tik pred ameriškimi predsedniškimi volitvami in nekateri konzervativci so to razumeli kot dejanje izdaje -- morda celo kršitev Loganovega zakona, ki zasebnim državljanom prepoveduje diplomatsko dejavnost z namenom spremembe zunanje politike. Lahko bi trdili, da so senatorja motivirali visoki ideali: imel je jasen zapis o kampanji za zmanjšanje napetosti hladne vojne in mislil, da Reagan slabo ravna s Sovjeti. Kennedy je večkrat v senatu politiziral zunanjo politiko. V svoji knjigi o demokratskih predsedniških primarih leta 1980 opažam, da je Kennedy nasprotoval trdem stališču Jimmyja Cartera glede sovjetske invazije na Afganistan -- stališču, ki je bil dobronamerno, prerokovno in nekako koristno za Kennedyjevo kampanjo za demokratsko nominacijo. Ampak to niso storili samo demokrati. Stopi naprej, Richard Nixon. Leta 1968 so bile predsedniške volitve blizu. Johnsonova administracija se približuje...
Pismo republikanskih senatorjev iranskim voditeljem se zdi nenavadno. Stanley pravi, da podkopanje zunanje politike predsednika ni edinstveno. Pravi, da je levo in desno obkrožalo administracije, da bi se ukvarjalo z tujimi voditelji.