Kontakti med Evropejci in Mongoli so se začeli okoli leta 1220, z občasnimi sporočili papeštva in evropskih monarhov mongolskim voditeljem, kot je Veliki kan, in kasneje Ilkhanom v mongolsko osvojeni Perziji. Sporočila so sledila ponavljajočemu vzorcu: Evropejci so prosili Mongole, naj se spreobrnejo v zahodno krščanstvo, medtem ko so Mongoli odgovarjali z zahtevami za podložnost in davek. Mongoli so že osvojili številne krščanske in muslimanske narode v svojem napredovanju po Aziji, in po uničenju Nizaris Alamut in muslimanske Abbasid in Ayyubid dinastije, za naslednjih nekaj generacij se je boril preostale islamske moči v regiji, egipčanske Mamluks. Hethum I., kralj krščanskega naroda Kilikijske Armenije, se je leta 1247 predal Mongolom in močno spodbudil druge monarhe, naj se vključijo v krščansko-mongolsko zavezništvo, vendar je lahko prepričal le svojega zetova, princa Bohemonda VI. iz križarske države Antiohije, ki se je predal leta 1260. Drugi krščanski voditelji, kot so križarji iz Akreja, so bili bolj nezaupljivi do Mongolov, saj so jih dojemali kot najpomembnejšo grožnjo v regiji. Baroni iz Akreja so se zato vključili v nenavadno pasivno zavezništvo z muslimanskimi Mamlukovci, kar je egiptovskim silam omogočilo, da so brez nasprotovanja napredovale skozi ozemlje križarjev, da bi se v ključni bitki pri Ain Djalutu spopadli in premagali Mongole.
Leta 1260.