Pišite nadaljevanje za ta odstavek - Miheličevi prvi romani "Obraz v zrcalu" (1941) in "Tiha Voda" (1942) so opisi življenja v udobnem svetu in aristokratski atmosferi družinskih tradicij, kjer prevladuje kultura pošteno zasluženega bogastva, spoštovanja in ponosa. Kmalu je odkrila svoj osebni pogled na opisni svet literature, v katerem je postavila spoštovanje z ironijo, navdušenje z odvračanjem, razredno zvestobo s poskusi pobegniti od nje itd. Njeni liki so raztrgani med tradicijo, spoštovanjem, nadzorovanjem svojih čustev na eni strani in poželenjem in ambicijo na drugi strani z ljubeznijo, spletko, politično močjo in bogati, ki igrajo ključno vlogo. Posebno mesto je dano emancipirani in neodvisni sodobni ženski, ki se upira proti tradicionalni predani vlogi žensk svoje matere in generacije babice v korist čustvene izpolnitve, čeprav to ne pomeni nujno idealizacije žensk. Primer tega je junakinja njenega romana "April" iz leta 1959, ki se odvija v prvih mesecih druge svetovne vojne. V "Stolpnica osamelih žensk" (1969) in "Vrnite se, sinovi" (1972) še naprej razvija ironijo v svojih opisih likov in gesta. "Tujec v Emoni" (1978) in "Cesta dveh cesarsjev" (1981) sta zgodovinska romana o intrigah v antični Emoni in ljubezenskih zgodbah v času Laibaškega kongresa
v skladu z odstavkom 1. Njen zadnji roman "Ure mojih dni" (1985) je memoar. Napisala je tudi romane za mlajše bralce, kot sta "Pridi, moj mili Ariel" (1965) in "Puhkova kresna noč" (1972).