Ko je Wilson marca 1976 nenadoma napovedal upokojitev, je Callaghan premagal pet drugih kandidatov za vodjo Laburistične stranke; 5. aprila 1976 je bil imenovan za predsednika vlade. Kljub osvojitvi ozke večine v spodnjem domu na volitvah leta 1974 je laburistična stranka izgubila to večino, ko je Callaghan postal premier, in več porazov in prepuščanj v njegovih prvih mesecih je prisililo Callaghana, da je sklenil sporazum o zaupanju in oskrbi s Liberalno stranko. Medtem ko se je to sprva izkazalo za stabilno, so se po pomembnih delovnih sporih in obsežnih stavkah v "zimi nezadovoljstva" 1978/79 in porazu referenduma o prenosu pristojnosti za Škotsko
, ki je vodila do manjših strank, ki so se pridružile konzervativcem, da so 28. marca 1979 sprejele predlog za nezaupanje Callaghanu. Čeprav je bil osebno priljubljen v anketah javnega mnenja, je Callaghan na volitvah leta 1979 privedel laburistično stranko do poraza in ga je nadomestila Margaret Thatcher.