S svojo brezkompromisno zavezanostjo katolicizmu in enako odkrito "protiprusko" se je borila za ohranitev ločenih šol za katoliške in protestantske otroke. To je bilo posebno vprašanje takoj po vojni zaradi dvanajstih milijonov ali več beguncev - mnogi od njih iz prvotno protestantskih družin, ki so bili prisiljeni zapustiti svoje domove zaradi etničnega čiščenja, ki je spremljalo novo vzhodno mejo, kar je pomenilo, da je bila vzhodna tretjina Nemčije del Poljske, Češkoslovaške ali Sovjetske zveze.
-Kaj? Pred vojno je bilo na ozemlju, ki ga je pokrivalo Porenje-Pfalz, pretežno rimskokatoliško, zdaj pa je bilo skoraj toliko protestantov kot katolikov. Rothländer je nasprotoval tudi programu denazifikacije, ki ga je francoska vojaška uprava naložila takoj po vojni, iz razlogov, ki so bili morda bolj praktični kot ideološki. Na ameriških, britanskih in sovjetskih okupacijskih območjih so izvajali programe denazifikacije, kot tudi v francoskem območju, vendar so po štirih letih nacistične okupacije Francije francoske oblasti sprva sprejele splošen pristop, saj so po navedbah vsaj enega vira predvidevale, da so za nacistične grozodejstva krivi "vsi Nemci". Ob tem, da so se v učiteljski poklic močno infiltrirali predani nacisti, so lokalni vojaški upravitelji začeli z odpiranjem treh četrtin učiteljev, kar je ustvarilo ogromne praktične težave za tiste, ki so poskušali voditi šole. Po odstopu iz regionalnega parlamenta leta 1951 je Helene Rothländer, zdaj stara 60 let, sprejela direktorsko imenovanje ("kot "Regierungsdirektorin"") pri švedskem ministrstvu za zunanje zadeve, v katerem je do upokojitve leta 1955 prevzela splošno odgovornost za javne ("državne") šole ("Volksschule").