Napisati nadaljevanje za ta odstavek - Leonejevo odstopanje je prišlo v zelo težkem trenutku za Italijansko republiko. Država je bila v rokah "let svinca" in strategije napetosti, v desetletju pa je trpela velike teroristične napade, kot sta bila bomba na Piazza della Loggia leta 1974 in bomba na Italicus Express leta 1974. Vrhunec napetosti je prišel marca 1978, ko je bil ugrabljen in ubit nekdanji premier Aldo Moro.
Medtem ko je bil na poti na zasedanje poslanske zbornice, kjer naj bi se razpravljalo o glasovanju o zaupanju novi vladi, ki bi prvič imela podporo italijanske komunistične stranke. Politično gledano je bilo Morojevo stališče, da je treba najti nastanitev med krščansko demokracijo in italijansko komunistično stranko, način, da se država izvleče iz napetosti in da republičke institucije postanejo trdnejše in stabilnejše kot odziv na domači terorizem. Zgodovinski kompromis je postal možen zaradi novega koraka, ki ga je uvedel novi komunistični voditelj Enrico Berlinguer, ki je leta 1973 v komunistični reviji "Rinascita" predstavil predlog za "demokratično zavezništvo" s krščansko demokracijo, da bi preprečil državni udar, podoben čilski. Vendar pa je bila nenadna smrt Moroja težak udarec za politiko zgodovinskega kompromisa in velik poraz za republiške institucije pred javnim mnenjem.