Politika v 13. stoletju na vzhodu Sredozemlja je bila zapletena, s številnimi vplivnimi in zainteresiranimi strankami. Francoze sta vodila zelo pobožni francoski kralj Ludvik IX. in njegov ambiciozni, ekspanzionalistični brat Karel I. iz Neaplja. Zaradi ogromnih razdalj je bila komunikacija z Mongoli ovirana. Ludvik je leta 1249 poslal veleposlaništvo k Mongolom v Iran, da bi iskal francosko-mongolsko zavezništvo. Ko ga je odgovor leta 1251 našel v Palestini, je bil to spet le zahtevek za davek. Ludvik je organiziral nov križarski pohod, imenovan Sedmi križarski pohod, da bi napadel Egipt, ki je prispel leta 1249. Poražen je bil pri Mansuri in ujet, ko se je umaknil v Damieto. Dogovorjeno je bilo še eno desetletno premirje. Ludvik in njegovi plemiči so bili odkupnino, medtem ko so ostali zaporniki dobili izbiro med spreobrnjenjem v islam ali obglavljenjem. V Siriji je ostal do leta 1254, da bi utrdil križarske države. V Egiptu se je razvil brutalen boj za oblast med različnimi mameluškimi voditelji in preostalimi šibkimi ajjubidskimi vladarji. Mamluki so bili sužnji vojaki, ki so jih muslimanski vladarji uporabljali stoletja. Večina jih je bila Turkov iz evrazijske stepe ali kristjanov iz Anatolije; ugrabljeni kot fantje, spreobrnjeni v islam in dobili vojaško usposabljanje. Grožnja, ki so jo predstavljali mongolski napadi, je leta 1259 privedla do tega, da je Qutuz zavzel sultanat in se združil z drugo frakcijo, ki jo je vodil Baibars, da bi Mongolce premagal pri Ain Jalutu.
-Kaj? Mameluki so nato hitro pridobili nadzor nad Damaskom in Alepom, preden je bil Qutuz umorjen, najverjetneje od Baibers.