Po drugi svetovni vojni je Švica začela graditi domove s 40 cm debelimi betonskimi stropi, ki bi lahko preživele požarne bombardiranje, kot je uničilo Hamburg
in Dresden. V šestdesetih letih prejšnjega stoletja so začeli graditi zatočišča pred sevanjem in eksplozijo, ki bi lahko preživeli od enega do treh barov (100<unk>300 kPa) pritiska iz jedrske eksplozije. Zgradbeni predpisi zahtevajo zaščitne objekte, za katere pravijo, da lahko sprejmejo 114% švicarskega prebivalstva. V majhnih mestih so velike podzemne garaže, ki lahko služijo kot zapečatena skupinska zavetišča. V takih zavetiščih so tudi bolnišnice in poveljni centri, katerih namen je, da država v primeru izrednih razmer deluje. Vsaka družina ali agencija za najem mora plačati nadomestni davek za podporo tem zavetiščem ali pa imeti osebno zavetišče na svojem kraju prebivališča; mnogi zasebni zavetišča služijo kot vinske kleti in omare.