Po atomskih bombardiranjih Hirošime in Nagasakija in sovjetski invaziji na japonsko okupirano Mandžurijo
Japonska se je predala. Med ameriško okupacijo, 1945-1952, so ameriški uradniki pod Douglasom MacArthurjem nadzirali japonsko vlado. Vse zunanje odnose so nadzirale Združene države in vse japonske diplomate v tujini so pripeljale domov. Komunistična stranka v Japonskem je bila tolerirana in je podprla Mao Zedungovo stran v državljanski vojni, ki je potekala na Kitajskem. Mao je prevladal leta 1949 in japonska levica je odprla manjše stike s Kitajsko, zlasti z uporabo sindikatov in umetniških skupin. Ko se je Japonska leta 1945 predala, je šest in pol milijona njenih državljanov ostalo ujetih v Aziji in na pacifiških otokih. Vključno z 3,5 milijona vojakov in 3 milijoni civilistov. 2,6 milijona Japoncev je bilo na Kitajskem, vključno z 1,1 milijona v Mandžuriji. Vsi ti japonski državljani so bili preselili nazaj v Japonsko v obdobju mesecev in celo let. Na tisoče japonskih tehnikov je ostalo v severovzhodni Kitajski, dokler jih leta 1953 niso vrnili domov. Kitajska komunistična stranka je temeljila na kmetih in uporabljala te spretne ljudi za posodobitev tehnologije, usposabljanje lokalnih delavcev in obnovo tovarn, rudnikov, železnic in drugih industrijskih lokacij.