Povzetek članka:  Jaquita Gonzales še vedno poskuša poklicati moža na njegov mobilni telefon. Par delovnih čevljev še vedno stoji pred vhodnimi vrati njunega doma v Kuala Lumpuru in čaka, da ga vrnejo. Njegova uniforma je še vedno v omari. Dvanajst mesecev po tem, ko je brez sledu izginil let malezijskih letalskih prevoznikov, Gonzales še vedno upa. -Ne more. Niti njeni otroci, drugi družinski člani in prijatelji. Ne, dokler ne dobimo dokazov o usodi letala. "Od časa do časa ga pokličem, pa se odpre glasovna pošta", pravi. "Nikoli ne veš, morda se bo oglasil, ali pa jim bo nekdo, ki jih ima, pustil telefon in veš, upanje je še vedno tam". Ni sama. Družine žrtev, s katerimi smo govorili, so se držale najmanjšega prepričanja, da MH370, ki je izginil komaj eno uro po letu iz Kuala Lumpura v Peking 8. marca lani, ni strmoglavil in da je 239 potnikov in članov posadke na krovu še vedno živih. "Brez dokazov je še vedno malo upanja. To upanje nam pomaga, da lahko vsak dan preživimo", pravi Gonzales. Ampak ona živi v limbu. ki ne morejo ne iti naprej ne nazaj. Njena udobna hiša na predmestju malezijske prestolnice je praktično ostala ista, odkar je njen mož Patrick Gomes, s katerim je živela skoraj 30 let, 7. marca zvečer odšel v službo kot vodja blagajne na letalu MH370 za kitajsko prestolnico. Edini pravi znak, da se je čas premaknil naprej, med družinskimi fotografijami in ploščami, ki slavijo možove dosežke pri delu, je časopis na vrhu kupca v dnevni sobi z besedo "LOST" razpršeno po prvi strani. Gonzalesova življenjska vrv, poleg družine, je njeno delo. Vodi zasebno šolo in vrtec za približno 70 otrok in tam preživi približno 12 ur na dan. Pravi, da jo zaposlovanje ohranja pri pameti. Ampak ni dneva, da ne bi pomislila na Patricka. "Lahko vozim in se samo ustavim na cesti in jočem. Kamorkoli grem, vidim Patricka", pravi. "V našem domu,
Mož Jacite Gonzales je bil član kabinske posadke na MH370. Pravi, da ne more iti naprej, dokler ne izve, kaj se je zgodilo z letalom. Ona je ena od številnih sorodnikov potnikov, ki so jezni na to, kako so jih oblasti obravnavale.