Napisati nadaljevanje za ta odstavek - Večina akademikov sledi izvorom bizantinske akritske viteške ljubezni do ustne epske poezije devetih in desetih stoletij. Grški učenjak Sokrátes Kuyás () navaja, da je najzgodnejša omemba ustnih eposov iz 10. stoletja iz govora, ki ga je imel škof Areta iz Cezareje, ki je obsodil lokalne αγύρται ("ayirte", grški ekvivalent trobadorjev) iz Paphlagonije, ker so slavili nasilne dejanja namesto svetnikov in Boga. Kougeas je pravilno opazil, da Areta nakazuje na tradicijo, ki se je takrat razvila točno v osrednji Anatoliji, ki je bila zibelka akritske literature. Takšne pomembne ustne pesmi so bile v Mali Aziji ohranjene vse do leta 1922, ko je bila celotna regija brez Grkov
, dokazuje, da je Kougeasova domneva veljavna.