Ta množična zasedba zemljišč v 19. stoletju je kmalu sprožila vrsto kmečkih uporov po vsej Mehiki od 1840-ih do mehiške revolucije leta 1910.
" Znanstvenik Florencia Mallon je predlagala, da so avtohtone skupnosti kot odgovor na to razvile "svoj priljubljen liberalizem, ki je priznaval komunalne institucije in lastnino ter definiral državljanstvo v smislu, da ni izključeval kulturno različnih skupin". V drugi polovici devetnajstega stoletja in v začetku dvajsetega stoletja so se z naraščajočim razvojem nacionalnega kapitalističnega gospodarstva in industrializacije "domorodne skupnosti prisiljene preseliti v mesta" in "velike kmetije". Zaradi tega so mnogi postali brez plemena, saj so "prijeli španščino kot svoj glavni jezik in opustili svoj tradicionalni občutek etnične identitete ter svojo zvestobo preusmerili v nacionalno identiteto, ki jo je oblikovala [mehiška] država". V tem procesu so "celotne [domorodne] skupnosti spremenile tudi svoj jezik in svojo etnično samoidentifikacijo, iz indijanskega v mestizo". To se odraža v statističnih podatkih tistega časa. Medtem ko so leta 1808 indijanci in mestizi predstavljali 60% in 23% prebivalstva, je bilo do leta 1885 to 38% in 43%, do leta 1921 pa 29% in 59%. Od leta 1808 do leta 1921 je po ocenah približno 3 milijone ljudi izkusilo to kulturno in etnično preobrazbo iz Indijancev v Mestizo, kar je bilo približno 1/3 ali 1/4 celotnega prebivalstva države v tistem času.