Israel Kleiner, ki je med letoma 1915 in 1919 delal v Rockefellerjevem inštitutu za medicinske raziskave, je poročal o prepričljivih rezultatih o vplivu mlete raztopine trebušne slinavke na raven sladkorja v krvi, pri čemer je uporabil stroge eksperimentalne kontrole, ki "teoretično podpirajo hipotezo o izvoru sladkorne bolezni z notranjim izločanjem" in "praktično predlagajo možno terapevtsko uporabo". To delo je prekinil, ko je leta 1919 zapustil Rockefellerjev inštitut, iz razlogov, ki niso jasno znani. Romunski znanstvenik Nicolae Paulescu, še ena znana oseba pri iskanju antidiabetičnega faktorja, je leta 1916 začel eksperimentirati z uporabo rahlo slane raztopine trebušne slinavke, kot je Kleinerjeva. Po prekinitvi bitke pri Bukarešti
in povojni nemiri, je objavil svoje prve rezultate v francoščini leta 1920 in 1921. Njegovi ekstrakti so pri testiranih psih povzročili jasno zmanjšanje krvnega in urinskega sladkorja, pri njegovih človeških bolnikih pa niso imeli takojšnjega učinka (preko rektalne injekcije), ki bi ga ni bilo mogoče podvojiti samo z odmerki fiziološke raztopine. Paulescu je dobil romunski patent za svojo rešitev (ki jo je imenoval "pankreina") in metodo proizvodnje, vendar v naslednjem letu zaradi pomanjkanja sredstev ni imel nadaljnjega napredka pri svojem delu.