Izpolnite naslednji stavek: V burnem obdobju po Cezarjevi smrti, med vzponom Drugega triumvirata, so Galijo nadzirali različni poveljniki, dokler ni leta 39 prišel kot prokonsul Vipsanius Agrippa, da bi utišal nemire. Znanstveniki so sorazmerno malo pozornosti namenjali vprašanju, zakaj Galija ni izkoristila nereda v Rimu med državljanskimi vojnami v 40. in 30. letih prejšnjega stoletja, da bi se upirala "in toto"; včasih se domneva, da je bilo prebivalstvo preveč izčrpano, da bi zavzelo stališče, vendar številke, kolikor so znane, to naredijo malo verjetno. Leta 57 je na primer Cezar poročal, da so Nerviji imeli 50.000 mož v bojni dobi; domneval je, da je le 500 preživelo bitko pri Sabis, vendar so pet let kasneje lahko zagotovili silo 5.000 mož. Čeprav te številke morda niso zanesljive v absolutnem smislu, kažejo na odpornost prebivalstva. Leta 52, po predaji pan-galske vojske na
Alesia, Cezar je odobril amnestijo vojakom Arverni in Aedui, ki jih je ocenil na 30.000 mož, in jih poslal domov. Po neuspehu Vercingetorixove strategije zbiranja zavezniških sil so preživeli galski voditelji nadaljevali gverilsko vojno z nekaterimi uspehi in upanjem na izčrpanost, dokler Marcus Antonius (Mark Antonij) ni prišel do dogovora z zadnjim keltskim kraljem, za katerega je znano, da je ohranil svojo neodvisnost, Kommijem Atrebatovcem, ki je vodil reševalne sile v Aleziji. V naslednjih dveh desetletjih bi bile galske izgube v petdesetih letih zamenjane z dozorevanjem moškega prebivalstva, medtem ko so bile razpoložljive rimske sile v veliki meri zasedene z medsebojnimi spopadi. Galci so si morda predstavljali, da se bodo Rimljani v državljanski vojni tako oslabljali, da bi bil upor sporen ali ne bi bil vreden truda; Cezar poroča, da so se Galci obveščali o političnih dogodkih v Rimu, ki bi jih lahko vplivali.