Kot romunska državljanka v Regenci Madžarski je bila Vida pod stalnim nadzorom. Njegovo študij na Madžarski šoli likovnih umetnosti je prekinil odsotnost v delovnem bataljonu, čeprav mu je med obleganjem Budimpešte uspelo pobegniti. Ponovno se je pridružil romunski vojski in do konca druge svetovne vojne
, je bil nameščen v Skalici. Ko se je vrnil v Bajo Mare, je v svojih tridesetih letih postal najljubši umetnik romunskega komunističnega režima in postal namestnik v Veliki narodni skupščini, vendar je izrazil kritiko umetniških standardov režima. Večkrat se je poskušal upirati vzponu socializma, realizmu in prikazal ekspresionizem kot bolj pristno revolucionarno tok.