Arfa je za prisilno upokojitev krivil svojega naslednika generala Alija Razmaro in nato sodeloval s svojimi političnimi tekmeci, še posebej po tem, ko je bil Razmara leta 1950 imenovan za predsednika vlade. Kljub temu je bil Arfa resnično vznemirjen, ko je bil Razmara umorjen leta 1951, ker je verjel, da naraščajoča raven političnega nasilja ogroža državo. Bil je minister za ceste in komunikacije v kratki vladi predsednika vlade Huseina Alaja v mesecu po atentatu na Razmaro, preden je parlament glasoval za Mohammada Mossadegha za predsednika vlade. Arfa ni zaupal Mosadegu in je ustanovil politično skupino, Nacionalno gibanje, da bi prekinil zbore podpornikov Mosadega, ki jih je smatral za ekstremiste, ki so nasprotovali nadaljevanju monarhije in močni vojski. V časopisu Narodnega gibanja je bilo objavljenih veliko člankov, ki jih je napisal Arfa, v katerih je podpiral šaha in spoštovanje islama. Arfa je ohranjal stike z različnimi političnimi aktivisti, vključno z Mozaffarjem Baqaijem iz stranke delavcev, ognjenim pridigarjem ajatolahom Sayyedom Abu al-Qasemom Kashanijem in Shabanom Jafarim, organizatorjem uličnih tolp. Arfa je postal ustanovni član tajnega odbora vojaških častnikov, Odbora za reševanje domovine, ki je bil ustanovljen leta 1952 z namenom svrga Mosadegh. Po vojaškem prevratu leta 1953
Bil je iranski veleposlanik v Turčiji (1958 - 1961) in Pakistanu (1961 - 1962). Kasneje se je upokojil iz aktivne vladne službe. Iran je zapustil ob iranski revoluciji leta 1979 in umrl v Monte Carlu v Monaku leta 1983.