Tibet je prišel pod oblast kitajske dinastije Qing leta 1720, potem ko je Qing izgnal
sile Dzungar Khanate. Toda do konca 19. stoletja je bila kitajska oblast v Tibetu le simbolična. Po revoluciji v Xinhaiju leta 1911<unk>1912 je tibetanska milica sprožila presenetljiv napad na garnizon Qing, ki je bil po nemirih v Xinhaiju in Lhasi v Tibetu. Po padcu dinastije Qing leta 1912 so bili Qingovi uradniki v Lhasi prisiljeni podpisati "Sporazum v treh točkah" za predajo in izgon Qingovih sil v osrednjem Tibetu. V začetku leta 1912 je vlada Republike Kitajske zamenjala dinastijo Qing kot kitajsko vlado in nova republika je uveljavila svojo suverenost nad vsemi ozemlji prejšnje dinastije, ki je vključevala 22 kitajskih provinc, Tibet in zunanjo Mongolijo. Ta zahteva je bila predvidena v cesarskem ediktu o abdikaciji cesarja Cinga, ki ga je podpisala cesarica vdova Longju v imenu šestletnega cesarja Xuantong: "... nadaljevanje ozemeljske celovitosti ozemelj petih ras, Manchu, Han, Mongol, Hui in Tibetanec v eno veliko Republiko Kitajsko" (...). Začasna ustava Republike Kitajske, sprejeta leta 1912, je posebej določila obmejne regije nove republike, vključno s Tibetom, kot sestavni del države.