Friedman je bil znan tudi po svojem delu o funkciji potrošnje, hipotezi stalnega dohodka (1957), ki jo je sam Friedman označil za svoje najboljše znanstveno delo. V tem delu je trdil, da bi racionalni potrošniki porabili sorazmerno količino tega, kar so dojemali kot svoj stalni dohodek. Nepričakovani dobički bi bili večinoma prihranjeni. Podobno je bilo tudi znižanje davkov, saj bi racionalni potrošniki napovedali, da bi se davki morali kasneje povečati, da bi uravnotežili javne finance. Drugi pomembni prispevki vključujejo njegovo kritiko Phillipsove krivulje in koncept naravne stopnje brezposelnosti (1968). Ta kritika je povezala njegovo ime, skupaj z Edmundom Phelpsom, z vpogledom, da vlada, ki povzroči večjo inflacijo, ne more trajno zmanjšati brezposelnosti s tem. Brezposelnost je lahko začasno nižja, če je inflacija presenečenje, vendar bo v dolgem času brezposelnost določena s trgom in nepopolnostjo trga.
Friedman