Po premirju se je Gorresio zelo kratko vrnil k delu na Il Popolo di Roma, dokler ni bil zatrt, kompromitiran, v očeh novih vladarjev, zaradi obsega njegove povezanosti z Mussolinijevsko vlado. S strani
Ob koncu vojne v Evropi sta dva njegova brata izginila, domnevno mrtva, in se borila za Nemce na ruski fronti. Gorresio se je zdaj odločil za "Cursus honorum", za katerega je bil dovolj usposobljen. S vrnitvijo k demokratični vladi je njegova politična filozofija postala bolj vidna. Nikoli ni bil komunist, vendar ga ni bilo mogoče zamenjati za italijanskega "krščanskega demokrata". Pridružitev politični stranki bi lahko ogrozila njegovo neodvisnost kot novinarja in to ni bilo nekaj, kar je kdaj storil, vendar so se njegova stališča nagnjena k usklajevanju s tistimi liberalne levice ali s socialno demokracijo, ki se je zdaj pojavljala ali vrnila kot glavna politična sila drugod v zahodni Evropi. Z naknadnim pogledom je mogoče Gorresio videti kot del srednjelevične "tretje sile", ki se je začela definirati po vojni in je v petdesetih letih prejšnjega stoletja pridobila nekaj "etične" vloge z naraščajočo privlačnostjo bolj intelektualno nagnjenih elementov javnega mnenja. V novo oživljenem italijanskem medijskem ustanavljanju so bili drugi predstavniki te tendenci, široko opredeljeni, prijatelji in sodelavci, kot so Mario Pannunzio, Arrigo Benedetti, Ennio Flaiano in Eugenio Scalfari. Za postdemokratično dobo je bilo uvedenih ali ponovno uvedenih več novih časopisov in časopisov, med njimi L'Europeo, Il Mondo in La Stampa. Vittorio Gorresio je redno prispeval k vsakemu od njih.