Izpolnite naslednji stavek: Od samega začetka okupacije, so bili Judje v Parizu obdelani z posebno strogostjo. Nemški okupacijski organi so 18. oktobra 1940 v t.i. "Ordonnance d'Aryanisation" razglasili, da bodo imeli Judje poseben status in jim bo prepovedan dostop do svobodnih poklicev, kot so trgovina, industrija, kar bo vplivalo tudi na odvetnike, zdravnike, profesorje, lastnike trgovin, pa tudi na nekatere restavracije in javne prostore, njihova lastnina pa bo zasežena. 23. maja 1942 je vodja protijudovskega oddelka Gestapa Adolf Eichmann tajno ukazal, naj se francoski Judje deportirajo v koncentracijsko taborišče v Auschwitzu. 29. maja 1942 so morali vsi Judje v okupirani coni, starejši od šestih let, nositi rumeno Davidovo zvezdo. V juliju so Judom prepovedali dostop do glavnih ulic, kinematografij, knjižnic, parkov, vrtov, restavracij, kavarn in drugih javnih prostorov ter jih prisilili, da so se vozili v zadnjem vagonu podzemne železnice. 16. in 17. julija 1942 je francoska policija na nemški ukaz aretirala 13.152 Judov (4.115 otrok, 5.919 žensk in 3.118 moških). Neporočene osebe in pari brez otrok so bili odpeljani v Drancy, približno 20 kilometrov severno od Pariza, medtem ko je 8160 moških, žensk in otrok, ki so sestavljali družine, odšlo v
Stadion "Vélodrome d'Hiver" ("Vel' d'Hiv'"), na "rue Nelaton" v 15. okrožju, kjer so bili v poletni vročini zmedeni skupaj, skoraj brez hrane, vode in brez higienskih objektov pet dni, preden so bili poslani v internacijska taborišča Drancy, Compiègne, Pithiviers in Beaune-la-Rolande, predvideva iztrebljevalnega taborišča v Auschwitzu. Nemci so to zasedbo označili za neuspeh, saj so pripravili vlake za 32.000 ljudi. Aretacije so se nadaljevale leta 1943 in 1944. Ob osvoboditvi je bilo ocenjeno, da je bilo 43.000 Judov iz pariške regije, ali približno polovica celotnega prebivalstva skupnosti, poslanih v koncentracijska taborišča in da je 34.000 tam umrlo.