Z osvojitvijo Peruja s strani Špancev je španski sistem vladavine uporabil avtohtone voditelje kot posrednike za mobilizacijo dela in davka iz njihovih skupnosti za dostavo Špancem, ki so te ugodnosti prejeli v "encomienda". Sistem so najprej uvedli na karibskih otokih, kjer so se takšni voditelji imenovali "caciques", nato v Mehiki, kjer se je razširil izraz "cacique" Arawakov, nato pa v andski regiji, kjer je trajal izraz "kuraka". Domorodne elite so ohranile svoje položaje, dokler so igrale svojo dodeljeno vlogo. V poznem 18. stoletju je povečano obdavčevanje avtohtonih ljudi povzročilo pritisk na zvestobo "kuraka" lastnim skupnostim in njihovo željo, da ohranijo svoj status v kolonialnem redu. Upor Tupaca Amaruja iz leta 1781
, ki ga je vodil "kuraka", José Gabriel Condorcanqui, znan kot Tupac Amaru II, je bil najresnejši izziv španskem kolonialnemu redu v Andih od španske osvojitve.