Ko je po osmih letih aktivističnega političnega izgnanstva prispel v London, ni bilo mogoče dvomiti o njegovem antinacističnem stališču, vendar pa odnosi z britanskim političnim establišmentom niso bili povsem brez trenja. Nemški antinacisti niso mogli sprejeti domneve, da je bil ves nemški narod kriv za nacistične zločine. Niso se strinjali - kot mnogi premišljeni britanski opazovalci - z industrijskim obsegom bombardiranja nemških civilistov v Hamburgu.
, Dresden in številna manjša mesta: nasprotovali so ideji industrijskega in političnega razdrobljenja Nemčije po porazu nacistov. Po nenadni zamenjavi vojaških zavezništev leta 1941 je bilo v Londonu tudi izrazito pomanjkanje sočutja za zadržke, ki so jih številni nemški politični begunci, vključno z Heinejem, še naprej gojili o Stalinu in izgnanim nemškim komunistom, ki so bili med vojno v Londonu zelo pomembni.