Po nemški invaziji na Belgijo je bila belgijska vlada prisiljena umakniti se iz Bruselja v Francijo in sčasoma v Bordeaux. Kljub predaji kralja Leopolda III. in belgijske vojske 28. maja je nadaljevala s podporo Franciji. Vendar, ko je Francija zahtevala premirje,
Ni bilo jasno, kaj bo naredila. Jaspar je zagovarjal, da se vlada preseli v London, vendar ga je Pierlot zavrnil 18. junija. Jaspar je brez dovoljenja zapustil vlado in 21. junija z družino prispel v London. 23. junija je na BBC-ju v nemško okupirani Belgiji objavil, da je ustanovitelj svobodne belgijske vlade. Vlada v Bordeauxu je bila zelo jezna in mu je naslednji dan odvzela ministerski naziv. Jasparju so se kmalu pridružili še drugi levičarji, med njimi mnogi radikalci, kot so Camille Huysmans, Max Buset in Isabelle Blume. Navdihnjen z zgledom francoskega generala Charlesa de Gaullea je 5. julija pod predsedstvom Huysmansa poskušal oblikovati alternativno vlado, znano kot "Belgijski nacionalni odbor" ("Comité national belge"), vendar mu ni uspelo pridobiti diplomatskega priznanja britanskega zunanjega ministrstva. Prihod Alberta De Vleeschauwerja v London, ki mu je kmalu zatem sledili drugi visoki člani vlade Pierlot, je končal poskus vzpostavitve alternative belgijski vladi v izgnanstvu.