Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Selv om uafhængigt Indien i begyndelsen blev betragtet som en fortaler for forskellige afrikanske uafhængighedsbevægelser, havde dets hjertelige forhold til Samveldet af Nationer og dets liberale syn på britisk politik i Østafrika skadet dets image som en trofast tilhænger af forskellige uafhængighedsbevægelser i den tredje verden. Indiens fordømmelse af de militante kampe i Kenya og Algeriet
Det var i skarp kontrast til Kina, der havde støttet den væbnede kamp for at vinde afrikansk uafhængighed. Efter at have nået et højt diplomatisk punkt i kølvandet på Nehru's rolle i Suez-krisen, var Indiens isolation fra Afrika fuldstændig, da kun fire nationer - Etiopien, Kenya, Nigeria og Libyen - støttede hende under den kinesisk-indiske krig i 1962. Efter at Gandhi blev premierminister, blev de diplomatiske og økonomiske forbindelser med de stater, der havde siddet med Indien under den kinesisk-indiske krig, udvidet. Gandhi indledte forhandlinger med den kenyanske regering om at etablere Afrika-Indien Development Cooperation. Den indiske regering begyndte også at overveje muligheden for at bringe indere bosat i Afrika inden for rammerne af sine politiske mål for at hjælpe med at genvinde sin faldende geostrategiske indflydelse. Gandhi erklærede folk af indisk oprindelse bosat i Afrika som "Ambassadører for Indien". Bestræbelserne på at få det asiatiske samfund til at tilslutte sig det indiske diplomati gik imidlertid til ingen nytte, dels på grund af indianernes uvilje til at forblive i et politisk usikkert miljø, dels på grund af afrikanske indianers udvandring til Storbritannien med vedtagelsen af Commonwealth Immigrants Act i 1968. I Uganda blev den afrikansk-indiske befolkning forfulgt og til sidst udvist under Idi Amins regering.