I 1658 blev den osmanniske magt omdirigeret mod nord i et felttog mod Georg II Rákóczi, prins af Transsylvanien, som udviklede sig til en lang konflikt.
med Habsburgerne. I de næste par år forsøgte den venetianske flåde, igen under kommando af Morosini, uden held at opretholde blokaden af Dardanellerne. Morosini genoptog også sin taktik for at angribe osmanniske fæstninger: en belejring af øen Santa Maura (Lefkada) i august 1658 mislykkedes, men i 1659 plyndrede venetianerne, hjulpet af maniotterne, Kalamata på Peloponnes, efterfulgt af Torone i Chalkidiki, Karystos i Eubea og Çeşme. Men da Venedig ikke kunne spare kræfter til at besætte disse steder, gav disse angreb republikken intet af indhold. På den osmanniske side beordrede Köprülü Mehmed opførelsen af to nye fæstninger, Sedd el Bahr ("Rampart of the Sea") og Kilid Bahr ("Key of the Sea"), på den europæiske kyst ved indgangen til Dardanellerne, for at forbyde venetianerne at komme ind i strædet igen.