Gerhard brugte sine internationale kontakter, netværk med kvinder fra Quaker kredse, og påberåbt kontakter i "Bundesrat" og i Folkeforbundet. Hun lobbede også personligt for Schweiz' langvarige føderale (nationalt) leder af I hvert enkelt tilfælde fremførte hun situationen for flygtningene, især for flygtningebørnene. Et særligt eksempel kom i kølvandet på "November-pogromet"
I 1938 lykkedes det Gerhard at opnå en særlig tilladelse til 300 jødiske børn fra Frankfurt, Konstanz og en eller to andre byer i det sydlige Tyskland nær den schweiziske grænse ved Basel, den såkaldte "300-Kinder-Aktion". Børnene ankom i januar 1939, og deres antal blev forøget til over 300 af børn fra grænsen i frygt for deres liv. Nogle af de officielle organer, der havde accepteret de 300, nægtede nu at tage imod nogen af børnene, og en del måtte smugles ulovligt over grænsen. Georgine Gerhards første reaktion var at løbe til pressen og få de ansvarlige embedsmænd og politikere til at skamme sig, men til sidst sejrede hendes kollegers køligere råd, og de nødvendige forhandlinger med de forskellige involverede myndigheder blev afsluttet "bag kulisserne". Måske som en afspejling af den internationale situation var der planer om, at denne gruppe på 300 børn skulle blive i Schweiz i seks måneder i stedet for de to eller tre måneder, der var blevet normen med tidligere grupper, der blev passet af den schweiziske regering. Takket være udbruddet af krigen, som landene nord og vest for Schweiz deltog i fra september 1939, blev det seks måneders ophold i Schweiz for de fleste af de involverede børn til et seks år langt livskrævende ophold.