Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Efter ødelæggelserne i slutningen af 40'erne gennemgik partiets sammensætning nogle alvorlige ændringer. Den stærkt svækkede organisation blev gennemført i begyndelsen af 50'erne ved stigende kurdisk støtte, og i perioden 1949-1950 blev partiet faktisk ledet fra Kurdistan i stedet for Bagdad. Næsten hele den gamle, overvejende baghdadiske ledelse var blevet fængslet, hvilket skabte et tomrum, som de kurdiske medlemmer hurtigt fyldte. I denne periode var der også et drastisk fald i det jødiske medlemskab, uden tvivl forbundet med den massive udvandring af ca. 120.000 jøder fra Irak på dette tidspunkt. Mellem 1952 og 1954 førte en række oprør til indførelse af undtagelsestilstand, forbud mod alle politiske partier, kulturelle kredse, fagforeninger og uafhængige medier og arrestationer af deres ledere. Denne politik blev indført under en af Nuri al-Saids mange perioder med kontrol over regeringen. ICP, som altid havde været en ulovlig organisation, vedtog i 1953 et nyt nationalt charter, som adskilte sig fra chartret fra 1944, idet det accepterede det kurdiske folks mulige løsrivelse. På dette tidspunkt var der ifølge en kilde omkring 500 medlemmer i gruppen. I juni og september 1953 brød der ud optøjer over fængselsforholdene, først i Bagdad og derefter i Kut, hvilket resulterede i, at mange kommunistiske politiske fanger blev dræbt af politiet. Dette udløste et nationalt oprør og vandt mange sympatisører til kommunisternes side. På den anden partikongres i 1956 vedtog partiet officielt en pan-arabisk holdning. Dette blev inspireret ikke kun af våbenaftalen mellem Egypten og Sovjetunionen i juli 1955, men også af Egypts nationalisering af Suez-kanalen det følgende år, hvilket resulterede i et anglo-fransk-israelsk angreb på Egypten.
- Hvad? Denne pro-Nasseristiske holdning ville til sidst blive et konfliktpunkt efter revolutionen i 1958. I 1958 støttede partiet revolutionen og den nye regering af Abd al-Karim Qasim, som i betydelig grad var afhængig af partiets støtte.