I udenrigspolitikken identificeres gaullisterne med både realisme og fransk exceptionalisme, og de Gaulle søgte at påtvinge fransk indflydelse på den globale orden. Gaullisterne støttede afkolonisering, som befriede Frankrig fra imperiets byrde. Det afspejlede sig i de Gaulle's løsning på Algeriet-krisen.
(1958<unk>62), som var stærkt påvirket af de Gaulles realpolitik, eller "en skarp følelse af politisk hensigtsmæssighed". Da de Gaulle indså, at afkolonisering var uundgåelig, og at en fortsat krise og udvidet Algeriet-krig ville skade den franske økonomi og forevige national splittelse, mente han, at det var i Frankrigs bedste interesse at give uafhængighed og afstå fra militær engagement, og dermed bevare fransk enhed og storhed.