Fra 1954 til 1988 blev massakrerne i Sétif og Guelma mindet i Algeriet, men det blev betragtet som en mindre begivenhed i forhold til 1. november 1954, begyndelsen på den algeriske uafhængighedskrig
, som legitimerede etpartsregimet. Medlemmerne af FLN, som oprørere og som statsmedlemmer, ønskede ikke at understrege betydningen af maj 1945: det ville have indbefattet at huske, at der var andre modstridende nationalistiske strømninger, såsom Messali Hadj's Algerianske Nationale Bevægelse, der var imod FLN. Med demokratiseringsbevægelsen i 1988 "genopdagede" algerierne en historie, der var anderledes end den, regimet fortalte, da selve regimet blev stillet spørgsmålstegn ved. Der blev udført forskning om massakrerne i maj 1945 og oprettet et mindesmærke til minde om disse begivenheder. Liamine Zérouals og Abdelaziz Bouteflikas formandskab og Fondation du 8 mai 1945 begyndte også at bruge minderne om massakrerne som et politisk redskab til at diskutere konsekvenserne af det "koloniale folkedrab" med Frankrig.