Komitéen var en integreret del af politikken om "mindre ondt" ("moindre mal") samarbejde, hvor belgiske embedsmænd var forpligtet til at søge kompromiser med tyske militære krav for at opretholde en grad af administrativ autonomi. Det bestod af generalsekretærerne for hver af de større regeringsdepartementer. Den tyske administration begyndte imidlertid at introducere nye medlemmer fra august 1940, herunder dem som Victor Leemans og som var sympatiske til autoritærisme. De bidrog til at lette de mere radikale administrative reformer, som tyskerne krævede, selv om komiteen nægtede at involvere sig i deportationen af belgiske jøder. Som det tyske regerings synlige ansigt blev komiteen mere og mere upopulær, efterhånden som krigen skred frem. Flere af dens medlemmer blev retsforfulgt for samarbejde efter Befrielsen af Belgien
i september 1944, men flere, herunder Leemans, fulgte efterfølgende politiske karrierer i efterkrigstidens Belgien.