Den Syvårige Krig, der begyndte i 1756, var den første krig, der blev udkæmpet på verdensplan, og den involverede Storbritannien i Europa, Indien, Nordamerika, Caribien, Filippinerne og kystlandet i Afrika. Resultaterne var meget gunstige for Storbritannien, og en stor katastrofe for Frankrig. Vigtige beslutninger blev i vid udstrækning truffet af William Pitt den Ældre. Krigen startede dårligt. Storbritannien mistede øen Minorca i 1756
, og led en række nederlag i Nordamerika. Efter årevis med tilbageslag og middelmådige resultater vendte det britiske held sig i 1759 til et "mirakelår" ("Annus Mirabilis"). Briterne var gået ind i året bekymret for en fransk invasion, men ved årets udgang var de sejrende på alle slagmarker. I Amerika erobrede de Fort Ticonderoga (Carillon), drev franskmændene ud af Ohio-landet, erobrede Quebec City i Canada som følge af det afgørende slag om Abrahams Sletter og erobrede den rige sukkerø Guadeloupe i Vestindien. I Indien slog John-kompaniet de franske styrker tilbage, der belejrede Madras. I Europa deltog britiske tropper i en afgørende allieret sejr i slaget ved Minden. Sejren over den franske flåde i slaget ved Lagos og det afgørende slag ved Quiberon Bay endte trusler om en fransk invasion og bekræftede Storbritanniens ry som verdens førende flådemagt. Paris-traktaten fra 1763 markerede højdepunktet for det første britiske imperium. Frankrigs fremtid i Nordamerika sluttede, da New France (Quebec) kom under britisk kontrol. I Indien havde den tredje Karnatakrig efterladt Frankrig stadig kontrol over flere små enklaver, men med militære restriktioner og en forpligtelse til at støtte de britiske klientstater, hvilket effektivt overlod Indiens fremtid til Storbritannien. Den britiske sejr over Frankrig i Syvårskrigen gjorde derfor Storbritannien til verdens dominerende koloniale magt, med et bittert Frankrig, der tørstede efter hævn.