Det var først i den tidlige abbasidiske periode, at Tarsus, der dengang lå i ruiner, blev igen besat og befæstet, denne gang som et avanceret fæstningspunkt inden for den befæstede zone af "al-ʿAwāṣim", der strakte sig fra Tarsus nordøst til Malatya, og som et samlingscenter for ekspeditioner mod det byzantinske imperium. Det første forsøg blev foretaget af al-Hasan ibn Qahtaba al-Ta'i i 778/9, men det lykkedes tilsyneladende ikke, og byen blev ikke fuldt genoprettet før 787/8, af Abu Sulaym Faraj på ordre af kalif Harun al-Rashid (r. 3.000 Khurasanis og 2.000 syrere (en tusind hver fra Antiochia og al-Massisa) fik huse og jord i den nye fæstningsby. Tarsus blev tilsyneladende genvundet af byzantinerne kort efter, på et tidspunkt ved århundredeskiftet. Byen forblev sandsynligvis i byzantinske hænder under den abbasidiske borgerkrig i
Fjerde Fitna, men vendte tilbage til muslimsk kontrol i 830, da kalif al-Ma'mun () genoptog offensive kampagner mod Byzans, ved hjælp af byen som base.