Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Digtet er hovedsagelig en eksilers klage over, hvor tæt landet kom på modernisering (titlen skal fortolkes således: de fleste af de floder, hvorpå handlingen er indstillet, er albanske, men landet selv er "langs" Elben og Spreen, det vil sige ved siden af Central- og Vesteuropa, og det er desto mere smertefuldt at se, at det ikke er politisk, socialt og kulturelt modent, da det er en integreret del af det kontinent og kultur, hvorfra disse idealer stammer), hvilket fører fortællerens stemme til et punkt af fortvivlelse, indtil han, som om det var et naturligt fænomen, kan høre (eller snarere forudsige), at folket rejser sig i våben, som de havde, da de kæmpede for uafhængighed, for at udvise tyrannen (Zog selv, i det omfang han har skubbet den reformistiske atmosfære i perioden efter uafhængigheden, og de fremmedes interesser og fremtidige mål er alle de jugoslaviske magter, der i sidste ende er hjulpet af kongen, og oens
, i 1939, af italienerne); denne forventning, selv om den er langt fra fuldført, giver digteren mulighed for at afslutte med de samme ord som i begyndelsen, i samme tilstand, men alligevel i et håbefuldt, forynget humør.