Steymann kunne blive i Holland, selvom han ikke var en? Skriv et svar i sammenhæng med det foregående spørgsmål. Det kan være 1 - 20 sætninger. Kontekst:
Siden traktaterne blev vedtaget, har de haft til formål at gøre det muligt for mennesker i alle lande at nå deres mål gennem fri bevægelighed. Som afspejling af projektets økonomiske karakter fokuserede Det Europæiske Fællesskab oprindeligt på arbejdskraftens frie bevægelighed som en "produktionsfaktor". Fra 1970'erne skiftede fokus imidlertid til at udvikle et mere "socialt" Europa. Fri bevægelighed var i stigende grad baseret på "borgerskab", således at folk havde rettigheder til at give dem mulighed for at blive økonomisk og socialt aktive, snarere end at økonomisk aktivitet var en forudsætning for rettigheder. Det betyder, at de grundlæggende "arbejdstagerrettigheder" i artikel 45 i TEUF fungerer som et specifikt udtryk for de generelle borgerrettigheder i artikel 18-21 i TEUF. Ifølge EF-Domstolen er en "arbejder" enhver, der er økonomisk aktiv, hvilket omfatter alle, der er i et ansættelsesforhold "under en anden persons ledelse" for "løn". Et arbejde behøver imidlertid ikke at blive betalt i penge for at man kan være beskyttet som arbejdstager. I Steymann mod Staatssecretaris van Justitie hævdede en tysk mand f.eks. retten til at opholde sig i Nederlandene, mens han frivilligt arbejdede med rør- og husholdningsarbejde i Bhagwan-samfundet, som sørgede for alles materielle behov, uanset deres bidrag. Domstolen fastslog, at Steymann havde ret til at blive i landet, så længe der i det mindste var tale om en "indirekt gengældelse" for det arbejde, han udførte. At have status som "arbejdstager" betyder beskyttelse mod alle former for forskelsbehandling fra regeringer og arbejdsgivere i forbindelse med adgang til beskæftigelses-, skatte- og socialsikringsrettigheder. Derimod har en borger, som er "enhver person med statsborgerskab i en medlemsstat" (artikel 20 i TEUF), ret til at søge arbejde, stemme ved lokale og europæiske valg, men mere begrænsede rettigheder til at gøre krav på social sikring. I praksis er fri bevægelighed blevet politisk kontroversiel, da nationalistiske politiske partier har manipuleret med frygt for, at indvandrere tager folks job og fordele (paradoxalt nok samtidig). Ikke desto mindre, praktisk...