Henvis til passagen nedenfor og svar derefter på spørgsmålet på samme sprog som passagen:  Passage: J79-motorerne producerede mærkbare mængder sort røg (ved midthrottle/cruise-indstillinger), en alvorlig ulempe i, at fjenden kunne opdage flyet. Dette blev løst på F-4S udstyret med motorvarianten −10A, som brugte en røgfri forbrændingsanordning. F-4'ernes største svaghed, som den oprindeligt var designet, var manglen på en intern kanon. I en kort periode mente man, at det ville være umuligt at vende kamp ved supersoniske hastigheder, og der blev ikke gjort meget for at lære piloter at manøvrere i luftkamp. I virkeligheden blev kampene hurtigt subsoniske, da piloterne ville sænke farten i et forsøg på at komme bag deres modstandere. Desuden blev de relativt nye varme-søgende og radarstyrede missiler på det tidspunkt ofte rapporteret som upålidelige, og piloter måtte affyre flere missiler (også kendt som rippel-fyring), bare for at ramme en fjendtlig jager. For at forværre problemet udelukkede reglerne for indgriben i Vietnam langtrækkende missilangreb i de fleste tilfælde, da visuel identifikation normalt var påkrævet. Mange piloter befandt sig på halen af et fjendtligt fly, men for tæt på for at kunne affyre kortdistance-Falcons eller Sidewinders. Selv om USAF F-4C'er i 1965 begyndte at bære SUU-16 eksterne kanonpods indeholdende en 20 mm M61A1 Vulcan Gatling kanon, var USAF cockpits ikke udstyret med bly-computing gunsights indtil introduktionen af SUU-23, der praktisk taget sikrede en fejl i en manøvrerende kamp. Nogle marinekorpsfly havde to kapsler til at bombe. Ud over tab af ydeevne på grund af træk viste kamp, at den eksternt monterede kanon var unøjagtig, medmindre den ofte var forviset, men alligevel langt mere omkostningseffektiv end missiler. Manglen på en kanon blev endelig løst ved at tilføje en internt monteret 20 mm M61A1 Vulcan på F-4E.  Spørgsmål: Hvor var piloterne?
på halen af et fjendtligt fly