Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I 1918 led den bulgarske hær af kronisk mangel på mad, ammunition og lav moral. Desertion, også i den anden hær, blev hyppigere. Entente var godt klar over krisen i den bulgarske hær og planlagde at bryde den makedonske front med en stor offensiv igen rettet mod den ellevte og første hære. Den 14. september angreb serberne og franskmændene ved Dobro Pole
og opnået et gennembrud. To dage senere angreb briterne og Grækenland den bulgarske første hær ved Doiran, men led et tungt nederlag. Kommandøren for den første hær, general Stefan Nerezov, foreslog et modangreb med sine styrker og den anden bulgarske hær, men efter en vis tøven blev tilladelsen nægtet. Så for meget af Entente-offensiven begrænsede den anden hær med sine 48 bataljoner, 251 kanoner og 462 maskingeværer sig til at sende små forstærkninger til den første hær. Ikke desto mindre fortsatte hæren med at holde Struma-linjen og forpurrede et græsk forsøg på at erobre Serres og fik et par kanoner som trofæer. Den samlede situation tvang imidlertid den bulgarske regering til at bede Entente om en våbenhvile, og general Ivan Lukov blev sendt til Thessaloniki for at forhandle med general Franchet d'Esperey. Forhandlingerne nåede en vellykket afslutning, og våbenhvilen blev underskrevet den 29. september 1918. Dette markerede afslutningen på bulgarsk deltagelse i den store krig.