Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I modsætning til det romerske imperiums "Pax Romana" var republikken i en tilstand af næsten evig krig gennem hele sin eksistens. Dens første fjender var dets latinske og etruskiske naboer samt gallerne, der endog plyndrede byen i 387 f.Kr. Republikken demonstrerede dog ekstrem modstandsdygtighed og formåede altid at overvinde sine tab, uanset hvor katastrofale. Efter den galliske plyndring erobrede Rom hele den italienske halvø på et århundrede, hvilket gjorde republikken til en stormagt i Middelhavet. Republikkens største fjende var utvivlsomt Kartago, som den førte tre krige mod. Den puniske general Hannibal invaderede Italien ved at krydse Alperne
og påførte Rom to ødelæggende nederlag ved Lake Trasimene og Cannae, men republikken genvandt sig igen og vandt krigen takket være Scipio Africanus ved slaget ved Zama i 202 f.Kr. Da Karthago blev besejret, blev Rom den dominerende magt i den gamle middelhavsområde. Derefter indledte den en lang række vanskelige erobringer, efter at have besejret især Filip V og Perseus af Makedonien, Antiochus III af Seleukiderriget, den lusitanske Viriathus, den numidiske Jugurtha, den pontiske konge Mithridates VI, den galliere Vercingetorix og den egyptiske dronning Cleopatra.