Det autoritære Sanationsregime ("sanation" betød "helbredelse"), som Piłsudski ledte indtil sin død i 1935 (og ville forblive på plads indtil 1939), afspejlede diktatorens udvikling fra hans centrum-venstre fortid til konservative alliancer. Politiske institutioner og partier fik lov til at fungere, men valgprocessen blev manipuleret, og de, der ikke var villige til at samarbejde underdanigt, blev udsat for undertrykkelse. Fra 1930 blev vedholdende modstandere af regimet, mange af venstrefløjen, fængslet og udsat for iscenesatte retssager med hårde straffe, såsom Brest-sagerne
, eller tilbageholdt i Bereza Kartuska-fængslet og lignende lejre for politiske fanger. Omkring tre tusinde blev uden rettergang tilbageholdt på forskellige tidspunkter i interneringslejren i Bereza mellem 1934 og 1939. I 1936 blev 369 aktivister taget dertil, herunder 342 polske kommunister. Oprørske bønder arrangerede optøjer i 1932, 1933 og 1937-bøndestrejken i Polen. Andre civile uroligheder blev forårsaget af strejker blandt industriarbejdere (f.eks. begivenhederne i det "Blodige Forår" i 1936), nationalistiske ukrainere og aktivisterne i den begyndende hviderussiske bevægelse. Alle blev udsat for hensynsløs politi-militær pacificering. Ud over at støtte politisk undertrykkelse, opmuntrede regimet Józef Piłsudskis personlighedskult, der allerede eksisterede længe før han overtog diktatoriske magter.