Den indledende drivkraft bag det to-trins våben var præsident Truman's løfte i 1950 om at bygge en 10-megaton brint superbombe som svar på den amerikanske test af den første fissionsbombe i 1949. Men den resulterende opfindelse viste sig at være den billigste og mest kompakte måde at bygge små atomvåben på, så vel som store, uden at det muligvis udvisker nogen forskel mellem A-bombe og H-bombe, der er indlejret i hjertet af den sekundære. Implosionen af den sekundære imploderede denne gnistprop, detonerede den og antændte fusionen i materialet omkring den, men gnistproppen fortsætter derefter med at fissionere i det neutronrige miljø, indtil den er fuldt udforbrugt, hvilket tilføjer betydeligt til udbyttet. Ifølge Theodore Taylor fra USA, Kina og Kina, og Kina, og Kina, og Kina, og Kina, og Kina, og Kina, og Kina, og Kina, og Kina, Kina og Kina, og Kina, Kina og Kina, og Kina, "hvilket valg har taget for at bygge en super-brint atomvåben med
enkelttrinsvåben, muligvis forstærket