Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Efter det polsk-litauiske statssamfunds fald i 1795 blev det meste af Litauen indlemmet i det russiske imperium. Industrialiseringen og det kommercielle landbrug, der var baseret på Stolypins reformer, samt afskaffelsen af livegenskab i 1861, frigjorde bønderne og gjorde dem til vandrende arbejdere. Industrialiseringspres, presselovgivning i Litauen, generel utilfredshed
, undertrykkelse af religionsfrihed og fattigdom drev mange litauere, især efter hungersnøden i 1867-1868, til at emigrere fra det russiske imperium til USA, der fortsatte indtil udbruddet af Første Verdenskrig. Udvandringen fortsatte på trods af de tsaristiske forsøg på at kontrollere grænsen og forhindre et så drastisk tab af befolkningen. Da Litauen som land ikke eksisterede på det tidspunkt, blev de mennesker, der ankom til USA, registreret som enten polske, tyske eller russiske; desuden blev deres litauiske navne på grund af sprogforbuddet i Litauen og udbredelsen af det polske sprog på det tidspunkt ikke transkriberet på samme måde som de ville være i dag. Som følge heraf er der ikke oplysninger om litauisk indvandring før 1899, fordi de indkommende litauere ikke blev registreret som litauere. Først efter 1918, da Litauen opnåede sin uafhængighed, begyndte indvandrerne til USA at blive registreret som litauere. Denne første bølge af litauiske indvandrere til USA ophørte, da den amerikanske kongres vedtog nødkvoteloven i 1921, efterfulgt af indvandringsloven i 1924. Udlændingeloven af 1924 havde til formål at begrænse de østeuropæere og sydeuropæere, der var begyndt at komme ind i landet i stort antal i begyndelsen af 1890'erne.