Med den stigende betydning af den centrale administration i Egypten opstod en ny klasse af uddannede skriftkloge og embedsmænd, der blev tildelt godser af kongen som betaling for deres tjenester. Konger gav også jord til deres gravkulter og lokale templer for at sikre, at disse institutioner havde ressourcer til at tilbede kongen efter hans død. Forskere mener, at fem århundreder af disse praksisser langsomt eroderede den økonomiske vitalitet i Egypten, og at økonomien ikke længere havde råd til at støtte en stor centraliseret administration. Da kongernes magt faldt, begyndte regionale guvernører kaldet nomarker at udfordre kongens overherredømme. Dette, kombineret med alvorlige tørke mellem 2200 og 2150 f.Kr., menes at have forårsaget landet at gå ind i den 140-årige hungersnød og stridsperiode kendt som den første mellemliggende periode.
Første mellemliggende periode