Kortfattet artikel:  Henol og Mebratu dukker op fra deres nuværende hjem, en beskeden bygning med plastplader, der tjener som tag, og bærer "mastermappen". Et af de vigtigste dokumenter i lejren er en optegnelse over hver enkelt eritreers navn og deres sag -- om de har fået flygtningestatus, om de har haft deres genbosættelsesinterview, om de har forsøgt at rejse til Europa ad søvejen, og om de har overlevet det. Ved navnene er der markeret røde prikker for at betegne de døde. I de sidste par dage kom der nyheder -- fra netværk af venner og familie over hele verden -- om, at 20 nye prikker skulle kradses ind -- for de 20 venner, der var druknet ud for Italiens kyster. I 25 år har Ali Addeh flygtningelejr været et opholdssted for dem, der flygter til Djibouti, som grænser op til Eritrea, Etiopien og Somalia på Afrikas Horn. For lejrens 10.000 indbyggere, der for det meste kommer fra disse lande, skulle dette kun være det første stop på deres rejse til genbosættelse gennem FN. Men mange siger, at det er mange år siden, og at de er trætte af at vente. For dem, der er villige til at betale, er der en anden vej til et nyt liv. Over den etiopiske grænse, gennem Sudan og derefter op og over i Libyen -- hvorfra de migrantskibe, der drives af menneskesmuglere, sejler i tidevandet. Henols ven Soloman var blandt de hundredvis, der mistede livet i denne uge, da deres båd kæntrede i Middelhavet på vej til Europa, fortæller han mig. De var vokset op sammen - og havde endda taget den risikable rejse til Djibouti sammen. Da det var tid for Soloman at rejse, blev han også bedt om at tage med, men sagde nej. Det var første gang, de havde været adskilt i årevis. Jeg spørger Henol, om han stadig tror på den juridiske vej. "Nu kan jeg se at vi er blevet glemt af verden", siger han. "Der er ingen løsning her. Ingen løsning derhjemme - hvad kan vi gøre? Vi lever i limbo". Han fortæller mig, at han nu planlægger at følge sin...
I 25 år har Ali Addeh flygtningelejr været et opholdssted for dem, der flygtede til Djibouti. Mange kommer fra Somalia, Etiopien og især Eritrea - som er styret af en enpartistat. På trods af risikoen siger de eritreiske flygtninge, at de ville risikere deres liv med menneskesmuglere.