Dinastiets magtovertagelse begyndte i 1510, da Muhammad al-Qa'im blev erklæret leder af stammene i Sous-dalen i deres modstand mod portugiserne, der besatte Agadir og andre kystbyer. Al-Qai'ms søn, Ahmad al-Araj, sikrede sig kontrollen med Marrakesh i 1525 og efter en periode med rivalisering erobrede hans bror Muhammad al-Shaykh Agadir fra portugiserne og til sidst erobrede Fez fra Wattasiderne, hvilket sikrede kontrol over næsten hele Marokko. Efter at Muhammad al-Shaykh blev myrdet af osmannerne i 1557 nød hans søn Abdallah al-Ghalib en relativt fredelig regeringstid. Hans efterfølgere kæmpede imidlertid mod hinanden, hvilket kulminerede i slaget ved Ksar el-Kebir i 1578.
(eller "De tre kongers slag"), hvor en portugisisk militær intervention på vegne af Muhammad II al-Mutawakkil blev grundigt besejret af saadianske styrker. I kølvandet på denne sejr blev Ahmad al-Mansur sultan og stod i spidsen for saadiernes magt. I den sidste halvdel af sin regeringstid indledte han en vellykket invasion af Songhai-imperiet, hvilket resulterede i etableringen af en Pashalik centreret om Timbuktu. Efter Al-Mansurs død i 1603 kæmpede hans sønner imidlertid en lang, blodig konflikt om arvefølgen, der delte landet og underminerede dynastiets magt og prestige. Mens Saadiernes rige blev genforenet ved afslutningen af konflikten i 1627, opstod nye fraktioner i regionen for at udfordre Saadiernes autoritet. Den sidste sultan, Ahmad al-Abbas, blev myrdet i 1659, og dynastiet sluttede. Moulay al-Rashid erobrede senere Marrakesh i 1668 og førte det alauitiske dynasti til magten over Marokko.