Som svar på protesterne udgav Rushdie den 22. januar 1989 en kolonne i The Observer, der kaldte Muhammed "et af de store genier i verdenshistorien", men bemærkede, at islamisk doktrin holder Muhammed for at være menneske, og på ingen måde perfekt. Han mente, at romanen ikke er "en anti-religiøs roman. Det er dog et forsøg på at skrive om migration, dens stress og transformationer". Den 14. februar 1989 på Valentinsdag, og også dagen for hans nære ven Bruce Chatwins begravelse, blev en fatwā, der beordrede Rushdies henrettelse, proklameret på Radio Teheran af Ayatollah Khomeini, Irans åndelige leder på det tidspunkt, og kaldte bogen "blasphemy mod islam". (Kapitel IV i bogen skildrer karakteren af en Imam i eksil, som trods hans dødelige islamiske doktrin altid levede som menneske, og på ingen måde var perfekt. Han skrev, at hans bog ikke er "en anti-religiøs roman. Det er dog et forsøg på at skrive om migration, dens stress og transformationer".
blev angrebet, alvorligt såret og endda dræbt