Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Et oprør mod fransk herredømme
blev lanceret i midten af 1925 af den drusiske sheik (høvding), Sultan Pasha al-Atrash, i de sydlige bjerge i Jabal al-Druze. Da al-Atrashs mænd vandt afgørende sejre over den franske hær i Levanten, blev syriske nationalister inspireret, og oprøret spredte sig mod nord til Damaskus og videre. Al-Bakri var den vigtigste kontaktperson mellem al-Atrash og den nye oprørsbevægelse i Damaskus og Ghouta. Ghouta er den frugtbare slette, der omgiver Damaskus, og dens frugtplantager og udstrakte vandveje gav oprørerne dækning og en base, hvorfra de kunne angribe Damaskus. I august overbeviste al-Bakri al-Kharrat om at slutte sig til oprøret. Ifølge Provence var al-Kharrat "ideel" til jobbet, idet han havde "en lokal følge af unge mænd, berygtet uden for kvarteret, gode forbindelser og et ry for sejhed". Den gruppe af krigere, han havde kommandoen over, var kendt som "isabat al-Shawaghirah" (al-Shaghours bande). Selvom bandet er opkaldt efter al-Kharrat's kvarter, omfattede bandet tyve "qabadayat" og deres væbnede følge fra andre Damaskus kvarterer og nærliggende landsbyer. Hans hovedaktiviteter foregik i nærheden af al-Shaghour og al-Zur-skoven i det østlige Ghouta. Gennem sin alliance med en Sufi-religiøs leder bragte al-Kharrat en islamisk hellig krigsdimension til det stort set sekulære oprør, noget der ikke blev hilst velkommen af nogle involverede.