Warwick og Cheever blev med holdet i 1989 og kørte Brawn designet Arrows A11, som blev drevet af Ford DFR V8-motoren. Holdets bedste afslutning kom på United States Grand Prix i Cheevers hjemby Phoenix. Her nåede amerikaneren sin sidste podiumplacering ved at blive tredje. I sidste ende kæmpede Cheever imidlertid i A11 (som måtte modificeres specielt tidligt i sæsonen, så den høje amerikaner kunne passe i bilen), og han formåede faktisk ikke at kvalificere sig til den britiske
og det italienske Grand Prix. Warwicks vedvarende uheld fortsatte også: et langt pitstop under åbningsløbet i Brasilien kostede ham, hvad mange troede ville have været hans første sejr, mens Warwick i Round 6 i det våde canadiske Grand Prix kortvarigt førte og var på andenpladsen, da hans Ford V8 sprang. Han havde regelmæssigt været hurtigere end dem bag ham (herunder den endelige vinder Thierry Boutsen, der kørte en Williams-Renault), og kunne have vundet, da racerleder Ayrton Senna sprængte Honda-motoren i sin McLaren med kun to omgange tilbage. Efter at have været femte i 1988, faldt Arrows til syvende i 1989.