Når den preussiske hær blev mobiliseret til krig
Den 9. oktober 1806 blev den opdelt mellem tre større grupper: Fortroppen under general Frederik Ludvig, prins af Hohenlohe-Ingelfingen, Feldearméen under kong Frederik Wilhelm III og general Karl Wilhelm Ferdinand, hertug af Brunswick-Wolfenbüttel, og generalmajor Anton Wilhelm von L'Estocqs østpreussiske korps. Da regimentet blev mobiliseret, blev det derfor opdelt, regimentet blev tildelt felthæren og blev en del af Karl August, storhertug af Sachsen-Weimar-Eisenach's separate korps, baseret i reserven. Senere blev korpset en del af hovedstyrken og blev omdøbt til slagkorpset. Sammen med granatbataljonen var regimentet en del af felthæren og var til stede ved det katastrofale slag ved Auerstadt. Under slaget var regimentet sammen med 30. infanteriregiment en del af 1. brigade, infanteridivisionen af fortroppen. Regimentet blev sammen med resten af hæren og granatbataljonen decimeret og faldt tilbage til Brandenburg. Regimentet kæmpede derefter i slaget ved Weissensee, slaget ved Greussen, slaget ved Nordhausen, slaget ved Ellingen og endelig slaget ved Ratekau, hvor det overgav sig og efterfølgende blev opløst. Den 3. bataljon blev reformeret fra depotet samtidig med mobiliseringen og forblev i Berlin indtil november, da den sluttede sig til resten af regimentet i slaget ved Lübeck og flygtede til Stettin, hvor den også overgav sig efter den belejring.