Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Polybius' "Historier" begynder i år 264 f.Kr. og slutter i 146 f.Kr. (Polybius blev født omkring 200 f.Kr. og døde omkring 117 f.Kr.). Han beskæftiger sig først og fremmest med de 53 år hvor Rom blev den dominerende verdensmagt. I denne periode, fra 220-167 f.Kr., underkastede Rom Kartago og fik kontrol over det hellenistiske Grækenland. Bøgerne I til V dækker de vigtige staters anliggender på det tidspunkt (Ptolemæisk Ægypten, Hellenistisk Grækenland, Makedonien) og beskæftiger sig i vid udstrækning med den første og anden puniske krig. I bog VI beskriver han den romerske forfatning og skitserer konsulernes, senatets og folkets beføjelser. Forskellene mellem det første sæt stater, nemlig Athen og Theben, og det andet sæt, der består af Sparta, Kreta, Mantinea og Karthago, hævdede han, med den begrundelse, at staterne Athen og Theben fulgte en "unormal" vækst. Ved "unormal" mener Polybius at disse tilstande skyldes både stigningen til toppen af deres magt og faldet til skæbnen af formue. Det er hovedsagelig fordi athenerne havde ledere som Themistokles, og thebanerne Pelopidas og Epaminondas, at de to stater har heldet på deres side i en tid. Interessant nok kan Polybius' syn på Perikles' tidsalder til en vis grad betragtes som i modstrid med hvad de fleste moderne historikere mente var Grækenlands gyldne tidsalder. Derefter sammenligner han det politiske system i den romerske stat med det hos kreterne og spartanerne, og han viser i hvilket henseende romernes love er overlegne over kartaginesernes. Han konkluderer at den romerske stats succes var baseret på deres blandede forfatning, som kombinerede elementer af et demokrati, et aristokrati og et monarki. Resten af "Historierne" diskuterer den periode, hvor Rom kom til at dominere Middelhavet, fra nederlaget for Hannibal i 201 f.Kr. til ødelæggelsen af Carthage
og den græske bystat Korinth i 146 f.Kr.