Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I slutningen af 1810 blev Ferdinand 7. af Spanien, der var i fangenskab, anerkendt af domstolene i Cadiz og af de regerende juntaer i Amerika som en konge underordnet den folkelige suverænitet. I overensstemmelse hermed opstod der en militær konflikt mellem rojalister og patrioter om imperiets enhed eller uafhængighed. Men i 1814, med Napoleons nederlag efter Valençay-traktaten, vendte Ferdinand VII tilbage og med et statskup genindførte absolutismen. Ferdinand var i stand til at besejre og undertrykke halvøens liberale og afskaffede den republikanske forfatning i Cadiz, selvom han ikke kunne besejre revolutionærerne, der modstod og dannede deres egne nationale kongresser. Den spanske flåde var kollapset i krigen mod Napoleon, så derfor, i praksis, var at støtte de ekspeditionsstyrker, der ankom i små grupper. I 1820 gjorde den spanske hær, ledet af Rafael Riego, oprør mod absolutisme, genoprettede den såkaldte Trienio Liberal og sluttede truslen om invasion mod Río de la Plata og Venezuela, men ændrede ikke Spaniens holdning mod separatisme, hvilket resulterede i, at forsvarerne af kongen kollapsede i Amerika. I løbet af det næste årti vandt patrioternes hære store sejre og opnåede uafhængighed i deres respektive lande. Den politiske ustabilitet i Spanien, uden flåde, hær eller statskasse, overbeviste mange spansk-amerikanere om behovet for formelt at etablere uafhængighed fra moderlandet. I Spanien, en fransk hær fra den hellige alliance
invaderede og støttede absolutisterne, genoprettede Ferdinand 7. og besatte Spanien indtil 1828.