John Halder er en litteraturprofessor i Frankfurt og et eksempel på en god mand: han er tilsyneladende hengiven over for sin kone og sine børn og han gør sit bedste for at passe sin gamle mor. Han fortæller endog sin bedste ven, en jødisk psykiater, at nationalsocialisternes antisemitisme "bare er en ballon de kaster i luften for at distrahere masserne". Men dette er Tyskland i 1933, og mænd kan ændre sig. Cecil P. Taylor, der har fulgt sin helts fremgang i otte år mod de øverste rækker i SS, forklarer på plausibel vis de private fejl, der fører til godkendelse af offentlige uhyrligheder. Under Halders overfladiske 'godhed' ligger en skræmmende moralsk afskærmning: han kan forlade sin distraherede kone for en hengiven elev, han har skrevet en pro-eutanasi roman, han hører i sit hoved en kontinuerlig musikalsk partitur, der hjælper med at slette den daglige virkelighed. Taylors pointer er at nazismen udnyttede individuelle karakterfejl og den manglende moralske dimension hos ellers veluddannede og intelligente mennesker. Først tror Halder, han kan hjælpe med at "skubbe nazisterne mod menneskeheden". Langsomt bukker han under for forfængelighed, karrierisme og ønsket om et let liv. Frem for alt er han nysgerrigt afskåret fra virkeligheden. Til sidst bliver Halder ikke kun medlem af nazistpartiet, men spiller også en direkte rolle i SS-bogbrændinger, i eutanasieksperimenter, i
Den ødelagte glas-nat, og til sidst Adolf Eichmanns folkemord i Auschwitz, hvor Maurice, den eneste kilde til et jødisk perspektiv i stykket og den oprindelige styrke af "det gode" i Halder, ender med at blive deporteret.