Efterhånden som den romerske republik udvidede sig, nåede den et punkt, hvor den centrale regering i Rom ikke effektivt kunne styre de fjerne provinser. Kommunikation og transport var særligt problematisk i betragtning af det store udstrækning af imperiet. Nyheder om invasion, oprør, naturkatastrofer eller epidemi udbrud blev bragt med skib eller monteret posttjeneste, der ofte krævede meget tid for at nå Rom og for Roms ordrer at blive returneret og handlet efter. Derfor havde provinsguvernørerne de facto autonomi i Romerrigets navn.
Achaia, Makedonien og Epirus (omkring det moderne Grækenland, Albanien og Kroatiens kyst), Bithynia, Pontus og Asien (omkring det moderne Tyrkiet), Syrien, Cypern og Kyrenaika