Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Selv om pengene var knappe for 1989, indtog Coloni to biler til Roberto Moreno og den franske nyankomne Pierre-Henri Raphanel. FC188B'erne var endnu en opdatering af bilerne fra 1987, men de var svære at håndtere og omkring 20 km/t langsommere end resten af rækken. Ikke desto mindre var begge kørere i stand til at kvalificere sig til Monaco Grand Prix. Dette var den eneste deltagelse af en Coloni i den første del af sæsonen. I Canada præsenterede Coloni en ny bil (Coloni C3), som blev skrevet af tidligere AGS-ingeniør Christian Vanderpleyn. C3 var et grundlæggende godt design, men holdet led igen af en fuldstændig mangel på test. Det betød at holdet ofte ikke kunne finde det rigtige setup til løbet. Holdet formåede ikke at kvalificere sig til det meste af resten af sæsonen <unk> kun i tre tilfælde, Coloni C3 debut, 1989 Canadian Grand Prix, 1989 British Grand Prix
og i det portugisiske Grand Prix kvalificerede Moreno sig på henholdsvis 26., 23. og 15. plads, efter at Estoril havde fået monteret en udviklingsmæssig forfløj. Desværre for holdet, kolliderede han med Eddie Cheever i opvarmningen og måtte bruge reservemodellen. Han nåede ikke målet, da motoren eksploderede efter et par omgange. Da resultaterne ikke nåede frem, blev holdet nedskåret i løbet af året. Efter at Vanderpleyn havde forladt holdet i september, overtog Enzo Coloni selv ingeniørjobbet, men overraskende bragte dette ingen forbedring; heller ikke den nye kører Enrico Bertaggia, der erstattede Raphanel i de sidste løb. Holdet sluttede på samme plads som Zakspeed, fordi EuroBrun-holdet aldrig kvalificerede sig det år. Det portugisiske Grand Prix viste sig at være den sidste kvalifikation for en Coloni bil.