Den Kolde Krig (1947<unk>1991) gav et globalt netværk af materiel og ideologisk støtte, der ofte hjalp til at fastholde borgerkrige, som hovedsagelig blev udkæmpet i svage tidligere koloniale stater snarere end de relativt stærke stater, der var i overensstemmelse med Warszawapagten og Nordatlantisk Traktat Organisation. I nogle tilfælde ville supermagter overlægge den kolde krigs ideologi på lokale konflikter, mens i andre lokale aktører ved hjælp af den kolde krigs ideologi ville tiltrække en supermagts opmærksomhed for at opnå støtte. Ved hjælp af en separat statistisk evaluering end den, der blev brugt ovenfor for interventioner, varede borgerkrige, der omfattede pro- eller anti-kommunistiske kræfter, 141% længere end den gennemsnitlige ikke-koldkrigs konflikt, mens en borgerkrig i den kolde krig, der tiltrak supermagtens intervention, resulterede i krige, der typisk varede over tre gange så længe som andre borgerkrige. Omvendt resulterede afslutningen af den kolde krig, der blev præget af Berlinmurens fald i 1989, i en reduktion af varigheden af borgerkrige i den kolde krig med 92% eller, sagt på en anden måde, en omtrent tidoblet stigning i afviklingsraten for borgerkrige i den kolde krig. Langvarige borgerkrig, der var forbundet med den kolde krig, og som blev bragt til ophør, omfatter krigene i Guatemala
(1960-1996), El Salvador (1979-1991) og Nicaragua (1970-1990).