Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Selvom Metternich var trættende, fortsatte notater at strømme ud fra hans kansler. Men han forudså ikke byggekrisen. Den nye pave Pius IX var ved at få ry som en liberal nationalist, der modsvarede Metternich og Østrig; på samme tid oplevede imperiet arbejdsløshed og stigende priser som følge af dårlige høster. Metternich var forbløffet over Italienernes, pavens og Palmerstons protester, da han beordrede besættelsen af det pavedømme Ferrara i sommeren 1847. På trods af at sikre fransk aftale for første gang i årevis fra François Guizot over den schweiziske borgerkrig, blev Frankrig og Østrig tvunget til at støtte løsrevne kantoner. Parret foreslog en konference, men regeringen knuste oprøret. Det var et stort slag mod Metternichs prestige, og hans modstandere i Wien kaldte det bevis på hans inkompetence. I januar 1848 forudsagde Metternich problemer i Italien i løbet af det kommende år. Han handlede på dette ved at sende en udsending, Karl Ludwig von Ficquelmont, til Italien; ved at genoplive sine planer fra 1817 for et italiensk kansleri; og ved at arrangere forskellige beredskabsplaner med franskmændene. I slutningen af februar indsatte den østrigske feltmarskal Joseph Radetsky Østrig-Italien (Lombardiet-Venedig) under krigslov, da urolighederne spredte sig. På trods af dette og høringen af fornyet revolution i Frankrig
Metternich var forsigtig og mente stadig, at en revolution var usandsynlig. Han blev af en saksisk diplomat beskrevet som, i biografen Musulins ord, "at have krympet til en skygge af sit tidligere selv".