Den første kontakt mellem de to sider var i 1983. Tsugaru-strædet har en østlig og en vestlig hals, begge ca. 20 km (12 mi) på tværs. Indledende undersøgelser foretaget i 1946 indikerede, at den østlige hals var op til 200 meter (656 fod) dyb med vulkansk geologi. Den vestlige hals havde en maksimal dybde på 140 meter (459 fod) og geologien bestod hovedsagelig af sedimentære klipper fra den neogene periode. Den vestlige hals blev valgt med sine forhold, der blev betragtet som gunstige for tunneling. Tunnelens undervandsdels geologi består af vulkansk klippe, pyroclastisk klippe og sedimentær klippe fra den involverede periode. Det vigtigste område er opdelt i en høj, syncalt, østlig hals, som begge er ca. 20 km (12 mi) på tværs. Den østlige side af tunnelen består af en høj, syncalt, syncalt, høj, høj, høj, høj del af den østlige side, der er op til 200 meter (656 fod) dyb med vulkansk geologi. Den vestlige hals havde en
200 kr.