Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Efter afslutningen af den store syriske oprør
, var Frankrig indforstået med at afholde valg i begge lande. Selv om oprøret fandt sted i Syrien, påvirkede det forfatningerne i både Libanon og Syrien. Frankrig nægtede at ændre Libanons grænser, selv om flere sunnimuslimske ledere stadig håbede på genforening med Syrien. Fordi sunni-muslimer støttede ikke-sekterisme inden for libanesisk politik, betød deres afvisning af at deltage, at det var lettere for franskmændene at oprette et konfessionelt politisk system. Anvendelsen af konfessionel politik, som tillod muslimer at deltage i den libanesiske regering, mindskede deres ønsker om at fusionere med Syrien. Men muslimerne pressede stadig på for Libanons identitet som en arabisk nation, mens de kristne identificerede sig med Middelhavet. Stemmer, der kritiserer de franske grænser, eksisterede stadig; Antun Sa'adah, grundlægger af det syriske socialnationalistiske parti og en libanesisk kristen, kritiserede Frankrig for at dele Storsyrien. Han skrev dog stadig, at Syrien med sin særskilte regionale historie skulle forblive adskilt. Forfattere som Sati' al-Husri mente at den eneste grund til at arabiske lande forblev adskilte var på grund af udenlandsk indblanding. Andre forfattere, herunder Nabih Amin Fares, George Antonius og Michel <unk>Aflaq, hævdede, at koloniale magter delte arabisk land, fordi enhed ville udgøre en trussel mod koloniale styre. Syriske arabiske nationalister så først den libanesiske regering som forfatningsstridig og urepræsentativ på grund af det konfessionelle system; de suspenderede imidlertid disse synspunkter i håb om at opnå uafhængighed gennem samarbejde med libanesiske nationalistiske bevægelser.