Han offentliggjorde det, der nu er kendt som "Charcot-triaden", der består af nystagmus, intention tremor og telegrafisk tale (scanning tale). Charcot observerede også kognitiv ændringer og beskrev sine patienter som at have en "markedende svækkelse af hukommelsen" og "begreber, der dannes langsomt". Diagnosen var baseret på Charcot-triaden og klinisk observation, indtil Schumacher gjorde det første forsøg på at standardisere kriterier i 1965 ved at indføre nogle grundlæggende krav: Udbredelse af læsionerne i tid (DIT) og rum (DIS), og at "tegn og symptomer ikke kan forklares bedre af en anden sygdomsproces". Begge krav blev arvet af Poser og McDonald, hvis kriterier i 2010 er i øjeblikket i brug Spørgsmål: Hvem har arvet begge krav?
Poser- og McDonald-kriterierne