I januar 1943 på Casablanca-konferencen blev de allierede enige om at kræve aksemagternes betingelsesløse kapitulation, et krigsmål, der indebar den fysiske besættelse af Tyskland med landstyrker. Mens de allierede opbyggede styrke til en invasion af det kontinentale Europa, fulgte de en indirekte strategi ved at invadere Europa fra syd. Efter at have besejret aksemagterne i Nordafrika (
Invasionen af det franske Nordafrika), Sicilien og det sydlige Italien blev invaderet, hvilket førte til nederlaget for det fascistiske Italien. Churchill var især tilhænger af en sydlig strategi, der havde til formål at angribe akse-Europas "bløde underliv" gennem Italien, Grækenland og Balkan i en strategi svarende til første verdenskrigs idé om at "knock out støtten". Roosevelt foretrak en mere direkte tilgang gennem det nordlige Europa, og med invasionen af Normandiet i juni 1944 skiftede vægten af de allieredes indsats til den direkte erobring af Tyskland.