Kortfattet artikel:  Italienerne har et ordsprog: "For meget af noget lammer det". Vi er overfyldt med så mange fresker i kirker, middelalderlige slotte og romerske ruiner, at vi simpelthen ikke ved, hvad vi skal gøre med dem, for slet ikke at tale om en ordentlig vedligeholdelse. Vi er blevet blinde for deres værdi og skønhed. Der er næsten 5.000 "perler" spredt over hele landet, lige fra museer til arkæologiske områder og monumenter. Italien kan prale af at have det højeste antal UNESCOs verdensarvsteder i verden - 50, hvoraf flere risikerer at smuldre til jorden på grund af forsømmelse og mangel på offentlige ressourcer. Og der er yderligere 42.000 der er udsat for mudderskred, oversvømmelser og naturkatastrofer. Basilikaen i Assisi, der er opført på UNESCO's verdensarvsliste, og hvor Sankt Franses grav ligger, er blot den sidste af en række nationale skænderier. Dens vægge med fresker af renæssancemestre, deriblandt Giotto, risikerer at falde ned og har hårdt brug for en ny stil. I et desperat træk har munkene lanceret et crowdfunding projekt for at indsamle 500.000 euro. Vi taler om et af de største pilgrimssteder i verden - for ikke at nævne dets kunstneriske værdi. Jeg husker, at en amerikansk kollega engang spurgte mig: "Men hvad gør Italien med sin enorme kulturarv?" - Godt spørgsmål. Hvis andre nationer havde halvt så meget, som vi har, ville de gøre det bedre. Paradoksalt nok ville det være lettere, hvis vi havde Colosseum eller Venedig. Men det gør vi ikke, og problemet er, at Italien ikke ved, hvordan man udnytter denne skat. Tag British Museums succesfulde udstilling om Pompeji i 2013: Vi har det rigtige sted i vores baghave, men briterne gjorde det bedste ud af det verden over, mens det rigtige Pompeji var - og stadig er - at skabe globale overskrifter bare på grund af dens hyppige sammenbrud. Eller værre, Italien kunne ikke ligeglade mindre for at fremme sine aktiver. Som rejseforfatter har jeg den ulykke at skulle beskæftige mig med turistkontorer næsten dagligt, og det er en kamp: Mange af dem er tilbageholdende med at give oplysninger og har ingen gode billeder af steder. Jeg finder mig selv næsten at tigge dem, når det burde være den anden vej rundt....
Italien kan prale af at have det højeste antal UNESCOs verdensarvsteder i verden. Italien ved ikke, hvordan man udnytter skatte, og synes ikke at bekymre sig om dem, skriver Silvia Marchetti.