Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Napoleon III havde forsøgt at sikre territoriale indrømmelser fra begge sider før og efter den østrigsk-preussiske krig, men på trods af sin rolle som mægler under fredsforhandlingerne, endte han med ingenting. Han håbede derefter på, at Østrig ville deltage i en hævnekrig, og at dets tidligere allierede - især de sydtyske delstater Baden, Württemberg og Bayern - ville slutte sig til sagen. Dette håb viste sig at være forgæves, da traktaten fra 1866 trådte i kraft og forenede alle tyske stater militært - hvis ikke med glæde - til at kæmpe mod Frankrig. I stedet for en hævnekrig mod Preussen, støttet af forskellige tyske allierede, indgik Frankrig i en krig mod alle de tyske stater uden nogen allierede. Von Roons reorganisering af militæret og Moltkes operative strategi virkede sammen mod Frankrig med stor effekt. Den preussiske mobilisering forbløffede franskmændene, og den preussiske evne til at koncentrere magten på bestemte punkter - der mindede om Napoleons I's strategier halvfjerds år tidligere - overvældede den franske mobilisering. De prøjsiske tropper blev leveret til slagmarker i hvile og klar til kamp, mens de franske tropper måtte marchere betydelige afstande for at nå frem til kampområderne. Efter en række slag, især Spicheren
Ved Wörth, Mars la Tour og Gravelotte besejrede prøjserne de vigtigste franske hære og rykkede frem mod den primære by Metz og den franske hovedstad Paris. De fangede Napoleon III og tog en hel hær til fange ved Sedan den 1. september 1870.