Walter Cannon og Hans Selye brugte dyreforsøg til at etablere det tidligste videnskabelige grundlag for studiet af stress. De målte dyrenes fysiologiske reaktioner på ydre pres, såsom varme og kulde, langvarig tilbageholdelse og kirurgiske procedurer, og ekstrapolerede derefter fra disse undersøgelser til mennesker. Efterfølgende studier af stress hos mennesker af Richard Rahe og andre etablerede det synspunkt, at stress er forårsaget af forskellige, målbare livsstressorer, og videre, at disse livsstressorer kan rangeres efter den mediane grad af stress, de producerer (som fører til Holmes og Rahe stress skala). Således blev stress traditionelt konceptualiseret som et resultat af ydre fornærmelser uden for kontrol af dem, der oplever stress.
at eksterne omstændigheder ikke har nogen iboende evne til at producere stress, men i stedet deres virkning er formidlet af individets opfattelser, kapaciteter og forståelse