Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Mordinis opgave var langt fra let. De diplomatiske delegationer fra andre lande, der blev ledet af den sardisk-piedmontesiske regering, der stadig var bundet af den, nægtede at etablere officielle diplomatiske forbindelser med den provisoriske regering i Lombardiet. Kun repræsentanten for den nyinstallerede republikanske
Den franske regering erklærede i det mindste, at den accepterede tilbuddet om "uofficielle" diplomatiske forbindelser. Mordini forsøgte derfor at indgå alliancer med de de facto regeringer på Sicilien og, tættere på hjemmet, Rom og Venedig, men igen med ringe effekt. Hans forslag om at proklamere en republik baseret på en tredimensionel union mellem Rom, Toscana og Venedig blev i første omgang mødt med tøven og derefter med direkte modstand fra hans regeringskollega Guerrazzi, som den 27. marts 1849 fik "diktatoriske beføjelser" fra det nydannede toscanske parlament som reaktion på det truende nederlag, der nærmede sig fra nord. Mordinis forsøg på at organisere en forsvarsstyrke af frivillige militser på vegne af den provisoriske regering for at erstatte den regulære hær, der var forblevet loyal over for storhertugen, var lige så mislykkede.