Kim Hong-il (født 23. september 1898, død 8. august 1980) var en koreansk uafhængighedsaktivist og general i den anden kinesisk-japanske krig og Koreakrigen, der senere blev diplomat og politiker i Sydkorea. Født i Nord Pyongan, fik han sin tidlige skolegang i Kina og Korea, og havde en kort karriere som lærer, før hans forbindelser til den spirende koreanske uafhængighedsbevægelse førte til hans fængsling. Han flygtede i eksil i Kina i 1918 og tjente i Kuomintangs Nationale Revolutionære Hær fra 1926 til 1948, hvorefter han flyttede til det nyligt uafhængige Sydkorea for at slutte sig til Republikken Koreas Hær. Han kommanderede Sydkoreas I Korps i det første år af Koreakrigen, og blev derefter sendt til Taipei som Sydkoreas ambassadør til Republikken Kina, som på det tidspunkt havde trukket sig tilbage.
Til Taiwan. Hans opgave varede i ni år. Han vendte tilbage til Sydkorea i 1960 efter aprilrevolutionen, der sluttede Syngman Rhe's styre, og tjente kortvarigt som udenrigsminister under Park Chung-hee-juntaen. Han stillede op til Nationalforsamlingen, først uden held i 1960 og 1963, og blev derefter valgt i 1967 og blev en vigtig figur i oppositionen New Democratic Party.