Skriv en fortsættelse til dette afsnit - På trods af de historiske, kulturelle og etniske bånd mellem dem har forholdet mellem Indien og Pakistan været plaget af år med mistillid og mistanke lige siden delingen af Indien i 1947. Den vigtigste kilde til strid mellem Indien og dets vestlige nabo har været Kashmir-konflikten. Efter en invasion af pashtun-stammefolk og pakistanske paramilitære styrker underskrev den hinduistiske maharaja af Dogra-kongeriget i Jammu og Kashmir, Hari Singh, og dets muslimske premierminister, Sheikh Abdullah, et tiltrædelsesinstrument med New Delhi. Første Kashmirkrig begyndte efter at den indiske hær var trådt ind i Srinagar, hovedstaden i staten, for at sikre området fra de invaderende styrker. Krigen sluttede i december 1948 med kontrollinjen, der delte den tidligere fyrstedømme i områder administreret af Pakistan (nordlige og vestlige områder) og Indien (sydlige, centrale og nordøstlige områder). Pakistan anfægtede lovligheden af tiltrædelsesinstrumentet, da Kongeriget Dogra har underskrevet en standstill-aftale med Pakistan. Indisk-pakistansk krig i 1965 begyndte efter fiaskoen af Pakistans Operation Gibraltar, som var designet til at infiltrere styrker i Jammu og Kashmir for at fremskynde et oprør mod Indiens styre. Den fem uger lange krig kostede tusindvis af mennesker på begge sider. Det endte med en våbenhvile på FN's mandat og den efterfølgende udstedelse af Tashkent-erklæringen. Indien og Pakistan gik igen i krig i 1971, denne gang over Østpakistan. De store grusomheder
De forbrydelser, der blev begået af den pakistanske hær, førte til, at millioner af bengalske flygtninge strømmede over til Indien. Indien, sammen med Mukti Bahini, besejrede Pakistan og de pakistanske styrker overgav sig på østfronten. Krigen resulterede i oprettelsen af Bangladesh.