Spontane Raman-spredning er typisk meget svag, og som følge heraf er den vigtigste vanskelighed ved Raman-spektroskopi at adskille det svage uelastisk spredte lys fra det intense Rayleigh-spredte laserlys. Historisk set brugte Raman-spektrometre holografiske gitre og flere dispersionsstadier for at opnå en høj grad af laserafvisning. I fortiden var fotomultipliere detektorerne af valg for dispersive Raman-opstillinger, hvilket resulterede i lange optagelsestider.
lang erhvervelsestid