Den 23. april 1775 godkendte Massachusetts Provincial Congress oprettelsen af en kolonihær bestående af 26 kompagnieregimenter. New Hampshire, Rhode Island og Connecticut rejste snart lignende, men mindre styrker. Den 14. juni 1775 holdt den anden kontinentale kongres
besluttede at fortsætte med oprettelsen af en kontinental hær med henblik på fælles forsvar, ved at vedtage de styrker, der allerede var på plads uden for Boston (22.000 soldater) og New York (5.000). Det rejste også de første ti kompagnier af kontinentale tropper på en etårig tilmelding, riflemen fra Pennsylvania, Maryland, Delaware og Virginia til at blive brugt som let infanteri, som blev 1. kontinentale regiment i 1776. Den 15. juni 1775 valgte Kongressen ved enstemmig afstemning George Washington som øverstkommanderende, som accepterede og tjente under hele krigen uden nogen form for kompensation bortset fra refusion af udgifter. Understøttelse af Washington som øverstkommanderende var fire generalmajorer (Artemas Ward, Charles Lee, Philip Schuyler og Israel Putnam) og otte brigadegeneraler (Seth Pomeroy, Richard Montgomery, David Wooster, William Heath, Joseph Spencer, John Thomas, John Sullivan og Nathanael Greene). Da den kontinentale kongres i stigende grad vedtog ansvaret og holdningen hos en lovgiver for en suveræn stat, blev den kontinentale hærs rolle genstand for betydelig debat. Nogle amerikanere havde en generel aversion mod at opretholde en stående hær; men på den anden side krævede krigens krav mod briterne disciplin og organisation af et moderne militær. Som følge heraf gik hæren igennem flere forskellige faser, der blev karakteriseret ved officiel opløsning og reorganisering af enheder.