Trachenberg-planen var en kampagnestrategi, der blev oprettet af de allierede i 1813 i den tyske kampagne under den sjette koalitionskrig, og opkaldt efter konferencen, der blev afholdt på Trachenberg-paladset. Planen foreslog at undgå direkte engagement med den franske kejser, Napoleon I, som var resultatet af frygt for kejserens nu legendariske dygtighed i kamp. Derfor planlagde de allierede at angribe og besejre Napoleons marskalder og generaler hver for sig, og dermed svække hans hær, mens de byggede en overvældende styrke, som selv han ikke kunne besejre. Det blev besluttet efter en række nederlag og næsten katastrofer i hænderne på Napoleon ved Lützen
Bautzen og Dresden. Planen lykkedes, og i slaget ved Leipzig, hvor de allierede havde en betydelig talmæssig fordel, blev Napoleon slået og drevet ud af Tyskland, tilbage til Rhinen. Planen var en sammensmeltning af to tidligere værker: Trachenberg-protokollen og Reichenbach-planen, skrevet af den østrigske stabschef for den sjette koalition, Joseph Radetzky von Radetz og kronprinsen af Sverige Charles John (tidligere Napoleons marskal Jean-Baptiste Bernadotte), hvis erfaring med taktikken og metoderne i "Grande Armée", samt personlig indsigt i Napoleon, viste sig uvurderlig. Den kombinerede, modificerede version af de to tidligere planer blev kendt som Trachenberg-planen.