Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I en karriere, der strakte sig over seks årtier, tjente Eugene tre hellige romerske kejsere: Leopold 1., Josef 1. og Karl 6. Han deltog første gang i kamp mod de osmanniske tyrkere ved belejringen af Wien i 1683 og den efterfølgende krig i Den Hellige Liga, før han deltog i Niårskrigen, hvor han kæmpede sammen med sin fætter, hertugen af Savoyen. Prinsens berømmelse blev sikret med hans afgørende sejr over osmannerne i slaget ved Zenta i 1697, hvilket gav ham berømmelse i hele Europa. Eugene forbedrede sin stilling under den spanske arvefølgekrig, hvor hans partnerskab med hertugen af Marlborough sikrede sejre over franskmændene på felterne i Blenheim (1704), Oudenarde (1708) og Malplaquet (1709); han opnåede yderligere succes i krigen som kejserlig kommandant i det nordlige Italien, især i slaget ved Torino (1706). Fornyede fjendtligheder mod osmannerne i den østrigsk-tyrkiske krig konsoliderede hans omdømme med sejre ved slaget ved Petrovaradin
(1716), og det afgørende møde i Beograd (1717).