Mack udmærkede sig igen på slagmarken ved Neerwinden og havde en ledende rolle i forhandlingerne mellem Coburg og Dumouriez. Han fortsatte med at tjene som generalquartermaster, og blev nu gjort til titulær chef ("Inhaber") for et cuirassier regiment. Han blev såret ved Famars, men i 1794 var han igen engageret i aktiv tjeneste, efter at han endelig var blevet generalmajor. Men det er
Koalitionens allierede, selvom det var på grund af politiske og militære faktorer og ideer, som Mack ikke havde kontrol over, blev tilskrevet ham, som deres succeser i marts-april 1793 havde været, og han faldt efterfølgende i mishag i militære kredse. Kejseren, nu Francis II, forblev hans tilhænger, og i 1797 blev Mack forfremmet til Feldmarschall-løjtnant, og det følgende år accepterede han på kejserens personlige anmodning kommandoen over den napolitanske hær. Han kunne ikke gøre noget med det håbløse materiale fra sin nye kommando mod de franske revolutionære tropper, og inden længe, da han var i reel fare for at blive myrdet af sine mænd, tog han tilflugt i den franske lejr. I begyndelsen blev han lovet fri adgang til sit eget land, men Napoleon beordrede at han skulle sendes til Frankrig som krigsfange.