Den første jødisk-romerske krig, som nogle gange kaldes den store oprør, var den første af tre store oprør af jøderne i provinsen Judæa mod Romerriget. Judæa var allerede en urolig region med bitter vold mellem flere konkurrerende jødiske sekter og en lang historie med oprør. Jødernes vrede vendte sig mod Rom efter røverier af deres tempel og romersk ufølsomhed <unk> Tacitus siger afsky og afsky <unk> over for deres religion. Jøderne begyndte at forberede sig på et væbnet oprør. Oprørernes tidlige succeser, herunder afvisningen af den første belejring af Jerusalem og slaget ved Beth-Horon, tiltrak kun større opmærksomhed fra Rom, og kejser Nero udpegede general Vespasian til at knuse oprøret. Vespasian førte sine styrker i en metodisk rensning af de oprørske områder. I år 68 e.v.t. var den jødiske modstand i Galilæa blevet knust. Nogle få byer holdt ud i et par år før de faldt til romerne, hvilket førte til belejringen af Masada
73 e.Kr. og den anden belejring af Jerusalem.