Hegels tænkning kan forstås som en konstruktiv udvikling inden for den brede tradition, der omfatter Platon og Immanuel Kant. Til denne liste kunne man tilføje Proclus, Meister Eckhart, Gottfried Wilhelm Leibniz, Plotinus, Jakob Böhme og Jean-Jacques Rousseau. Hvad alle disse tænkere har til fælles, som adskiller dem fra materialister som Epicurus og Thomas Hobbes og fra empirikere som David Hume, er, at de betragter Kant frihed eller selvbestemmelse både som reel og som har vigtige ontologiske konsekvenser for sjæl eller sind eller guddommelighed. Dette fokus på frihed er, hvad der genererer Platons opfattelse (i Phaedo, Republikken og Timaeus) af at have sjælen som en højere eller fyldigere form for virkelighed end de livløse mennesker besidder. Mens Aristoteles kritiserer Platons "Fornaivhedens frihed", vurderer han Platons ontologiske implikationer for den etiske selvbestemmelse af de enkelte objekter som et unikt grundlag for at diskutere de tre kendetegn ved menneskets sjæl og sjæl: Hvad er det centrale argument for
Wilhelm