Skriv en fortsættelse til dette afsnit - På trods af at de delte sproget og religionen med deres ukrainske bønder naboer, i hele det nittende århundrede de ukrainske adelige i det vestlige Ukraine havde en tendens til at side med den polske adel under konflikter mellem de polske og ukrainske samfund. I 1848 meldte ukrainske adelige sig frivilligt til den polske nationalgarde, og i 1863 tog de donationer til støtte for polske oprørere i det russiske imperium.
- Hvad? Landsbyerne, der hovedsagelig var befolket af den ukrainske adel, havde en tendens til at stemme på polske kandidater og modstå bestræbelserne på at udbrede læsefærdighed blandt bønderne. Adelsmændene var så politisk optaget af at forsøge at fastholde eller genvinde deres særlige rettigheder som adelsmænd at de ikke deltog i andre former for politisk aktivisme. Adelens fremmedgørelse fra den ukrainske nationale bevægelse var ikke ensidig. Den ukrainske nationalbevægelse var meget bønderfokuseret og afviste adelen, hvis sociale baggrund ikke passede til den nationalistiske fortælling. Adelen blev ofte behandlet som syndebukke og beskyldt for valgfejl; nationalbevægelsens presse beskyldte dem for grådighed og for at sælge deres stemmer til polakkerne. Næsten ingen af de politiske aktivister fra det nittende århundrede, der søgte at lindre de ukrainske bønders nød, eller at udbrede læsefærdighed, eller at tilskynde til ukrainisering, eller at begrænse økonomisk udnyttelse, var adelige. Adelens konsekvente ligegyldighed eller modstand mod ukrainske sager resulterede i, at nogle landlige ukrainske aktivister hævdede, at adelen ikke engang var en del af den ukrainske nation.