Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Historikere fra kolonitiden kaldte dette for Shangani-patruljen, og hyldede Wilson og Borrow som nationale helte. Som Lewis Gann skriver, blev deres sidste sammenstød til en slags national myte, "et herligt minde, [Rhodesiens] eget svar på den blodige Alamo-massakre
"Custer's Last Stand in the American West". (Custer's sidste modstand i det amerikanske vesten) Historiens version af begivenhederne er baseret på beretningerne fra Burnham, Ingram og Gooding, Matabele, der var til stede ved slaget (især "inDuna" Mjaan), og mændene i Forbes' kolonne. Mens alle de direkte vidnesbyrd fra øjenvidner understøtter undersøgelsesdomstolens konklusioner, debatterer nogle historikere og forfattere om Burnham, Ingram og Gooding virkelig blev sendt tilbage af Wilson for at hente hjælp, og antyder, at de måske simpelthen deserterede, da slaget blev hårdere. Den tidligste optagelse af denne påstand om desertering er længe efter begivenheden i et brev skrevet i 1935 af John Coghlan til en ven, John Carruthers, at "en meget pålidelig mand informerede mig om, at Wools-Sampson fortalte ham", at Gooding havde indrømmet på sin dødsleje, at han og de to amerikanere faktisk ikke var blevet sendt af Wilson, og simpelthen var gået af egen drift. Denne dobbelte hørelse tilståelse, der kommer fra en anonym kilde, er ikke nævnt i Goodings 1899 nekrolog, som i stedet fortæller begivenhederne som generelt registreret. Adskillige kendte forfattere har brugt Coghlan-brevet, så rystende som det er, som en klaring for at skabe hypotetiske beviser i et forsøg på at udfordre og revidere den historiske optegnelse.