Den endelige allierede sejr i Nordafrika får både Patton og Montgomery til at komme med konkurrerende planer for
Invasionen af Sicilien. Pattons plan, der er udledt af en henvisning til Peloponneskrigen, fremhæver den strategiske betydning af Syracuse; hvis det faldt til en besættelsesmagt, ville italienerne sikkert trække sig tilbage. Patton foreslår, at Montgomery erobrer Syracuse, mens han erobrer Messina og afskærer tilbagetrækningen. Selv om planen er lovende og interesserende, afviser general Eisenhower den til fordel for Montgomerys mere forsigtige plan, der i det væsentlige forlader Patton til at vogte den britiske fremrykning. Invasionen af Sicilien finder sted, men ligesom Patton forudsagde, udløser Syracuse's fald en masse tilbagetrækning af tyske og italienske tropper fra øen, og de resterende forankrede styrker forsinker de allieredes fremrykning. Patton er vred over manglen på fremskridt og sværger ikke kun at slå Montgomery til Messina, men også at tage Palermo på vejen. Selv om han i sidste ende er succesfuld i begge bedrifter, er Pattons bløde aggression et dårligt bud med hans underordnede Bradley og Truscott. Under et besøg på et felthospital bemærker Patton en soldat, der græder af skudchock. Patton formoder, at soldaten faktisk ikke er fysisk såret, og slår soldaten og truer næsten med at skyde ham for hans fejhed og kræver, at han vender tilbage til frontlinjen. Eisenhower kræver, at Patton undskylder over for hele sin kommando. Selvom Patton gør det, er han forbløffet over at finde ud af, at Bradley, ikke han, har fået kommandoen over de amerikanske styrker, der forbereder invasionen af Frankrig.