Paris' borgmester, Jean Sylvain Bailly, er tvunget til at erklære undtagelsestilstand, efter at Danton og hans tilhængere er samlet på Champ de Mars. De vendte tilbage den 17. juli 1791 og samlede souvenirs, bannere og flag. Men nationalgardet vender også tilbage, og efter at have affyret et advarselsskud, kaster folkemængden sten efter soldaterne. Idet han tager dette som et tegn på fjendtlighed, beordrer Bailly sine tropper til at åbne ild, på trods af Lafayettes bestræbelser på at opretholde freden mellem begge sider. Det resulterende
Massakren er et blodbad med dusinvis af døde og sårede. De overlevende spreder sig hurtigt. Et par uger senere erklærer Ludvig XVI og Nationalforsamlingen krig mod Europas stormagter, men Robespierre ved, at kampagnen bliver en katastrofe. Franske tropper marcherer på den belgiske grænse, men bliver hurtigt udslettet af styrker fra Preussen og Østrig. Jean-Paul Marat kræver, at "ti tusind hoveder skal falde her i Frankrig". Hertugen af Brunswick udsender en proklamation, der kræver, at Frankrig overgiver sig, eller han vil "brænde Paris til grunden". Endnu en opfordring til handling er givet i Nationalforsamlingen, med Robespierre igen sikker på, at den næste kampagne vil være en katastrofe. Mens de franske soldater sejler mod fronten, får de forsyninger i byerne.