De palæstinensiske arabere, de arabiske nabolande, løftet om udvidelse af territoriet og målet om at erobre Jerusalem pressede endelig Abdullah til at slutte sig til dem i en "al-arabisk militær intervention" den 15. maj 1948. Han brugte militærinterventionen til at genoprette sin prestige i den arabiske verden, som var blevet mistænksom over hans relativt gode forhold til vestlige og jødiske ledere. Abdullah var især ivrig efter at tage Jerusalem som kompensation for tabet af værgemålet over Mekka, som traditionelt havde været ejet af hashemitterne, indtil Ibn Saud erobrede Hejaz
I 1925. Abdullahs rolle i denne krig blev betydelig. Han mistroede lederne af de andre arabiske nationer og troede, at de havde svage militære styrker; de andre arabere mistroede Abdullah til gengæld. Han så sig selv som "den øverste øverstbefalende for de arabiske styrker" og "overtalte Den Arabiske Liga til at udnævne ham" til denne stilling. Hans styrker under deres britiske kommandant Glubb Pasha nærmede sig ikke det område, der var afsat til den jødiske stat, selv om de stødte sammen med Yishuv-styrkerne omkring Jerusalem, der var beregnet til at være en international zone. Ifølge Abdullah el-Tell var det kongens personlige indgriben, der førte til, at den arabiske legion trådte ind i den gamle by mod Glubbs ønsker.