Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I 1740 kom kong Frederik II (Frederik den Store) på tronen. Med påskud af en traktat fra 1537 (vetoet af kejser Ferdinand I), hvorved dele af Schlesien skulle passere til Brandenburg efter udryddelsen af dets herskende Piast-dynasti, invaderede Frederik Schlesien og startede dermed den østrigske arvefølgekrig (1740-48). I 1744 invaderede Frederik igen for at undgå repressalier og for at gøre krav på provinsen Bøhmen. Han mislykkedes, men fransk pres på Østrigs allierede Storbritannien førte til en række traktater og kompromiser, der kulminerede i 1748-traktaten i Aix-la-Chapelle, der genoprettede freden og efterlod Preussen i besiddelse af det meste af Schlesien. Da Frederik i løbet af et par måneder i 1756-57 på forebyggende vis invaderede Sachsen og Bøhmen, indledte han syvårskrigen. Denne krig var en desperat kamp for den preussiske hær, og det faktum at den formåede at bekæmpe en stor del af Europa til en uafgjort kamp vidner om Fredriks militære færdigheder. Situationen blev gradvist grimmere indtil kejserinde Elizabeth af Rusland døde (miraklet fra Brandenburgs Hus). Den prussofile Peter III's tiltrædelse af tronen lette presset på østfronten. Nederlag over den østrigske hær i slaget ved Burkersdorf
og stoler på den fortsatte britiske succes mod Frankrig i krigens koloniale teatre, var Preussen endelig i stand til at tvinge en "status quo ante bellum" på kontinentet. Dette resultat bekræftede Preussens store rolle inden for de tyske stater og etablerede landet som en europæisk stormagt. Dette gav begyndelsen til rivaliseringen mellem Preussen og Østrig om lederskabet i Tyskland, der blev omtalt som tysk dualisme.