I det gamle Rom, mens selvmord oprindeligt var tilladt, blev det senere anset for at være en forbrydelse mod staten på grund af dets økonomiske omkostninger. Aristoteles fordømte alle former for selvmord, mens Platon var ambivalent. I Rom indbefattede nogle grunde til selvmord frivillig død i en gladiatorkamp, skyld over at begå mord på nogen, for at redde en andens liv, som et resultat af sorg, fra at blive skammet, og som en flugt fra voldtægt, og som en udvej fra situationer som fysisk lidelse, nederlag eller kriminel selvmord.
på udkanten af byen