Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Den følgende november henvendte Mordini sig til deputeretkammeret og fordømte regeringens svig i en effektiv tale, der bidrog til faldet af Rattazzi-regeringen. Men der var absolut ingen tegn på nogen ændring i hans nu urokkelige tro på Italiens konstitutionelle monarki, og der var ingen afvigelse fra hans fortsatte tro på muligheden for et tættere samarbejde mellem Garibaldi og kongen. Det var netop dette, der i 1863 og 1864 førte ham til at væve et netværk af forbindelser med en række ungarske og polske udstationerede, og til at støtte det oprør, der brød ud i Polen
I januar 1863. Efter Mordinis opfattelse var betingelserne modne til en vellykket intervention af en anden frivillig hær under ledelse af Garibaldi. Han så en mulighed for, at et vellykket oprør i Polen kunne føre til yderligere territoriale tab for det hadede østrigske imperium, der involverede Ungarn og - af særlig betydning for italienske nationalister - Veneto-regionen, som trods sin mediterrane historie og arv forblev under østrigsk kontrol indtil 1866. Disse intriger og forhåbninger viste sig at være forgæves. De blev sammenflettet med Mordinis forsøg på at overtale Garibaldi til at acceptere ledelsen af et politisk parti med et "konstitutionelt demokratisk stempel": han forfulgte sine ideer med Garibaldi i april 1864, under et triumferende besøg, som mændene foretog sig i London (hvor den italienske forening blev betragtet som et spørgsmål om meget fejring af den politiske klasse, og Garibaldi nød heltestatus). Garibaldi afviste Mordinis forslag, og Mordini, der allerede havde opgivet sin tilslutning til den "ekstremistiske" demokratiske venstrefløj i politikken, blev mere fast forpligtet til den politiske hovedstrømmes dagsorden. I november 1864 stemte han i deputeretkammeret for at flytte hovedstaden fra Torino til Firenze: flytningen blev gennemført straks i løbet af 1865.