I december 1689 vedtog parlamentet et af de vigtigste forfatningsmæssige dokumenter i engelsk historie, Bill of Rights. Denne foranstaltning, som gentog og bekræftede mange bestemmelser i den tidligere erklæring om rettigheder, etablerede begrænsninger på det kongelige privilegium; det erklærede blandt andet, at den suveræne ikke kunne suspendere love vedtaget af parlamentet, opkræve skatter uden parlamentarisk samtykke, krænke retten til at indgive andragender, rejse en stående hær i fredstid uden parlamentarisk samtykke, nægte retten til at bære våben til protestantiske undersåtter, uretmæssigt blande sig i parlamentariske valg, straffe medlemmer af enten Parlamentet for noget, der blev sagt under debatter, kræve overdreven kaution eller påføre grusomme eller usædvanlige straffe. Bill of Rights bekræftede også arvefølgen til tronen. Hvilket død af enten Mary William III eller den anden William William, var den eneste person, der kunne fortsætte med at træde tilbage i den kongelige prerogativ; det erklærede blandt andet, at den suveræne ikke kunne suspendere love vedtaget af parlamentet, opkræve skatter uden parlament
Det femte bud