Udfyld følgende sætning: Michael Foot krævede en særlig undersøgelse i lighed med den parlamentariske undersøgelse af angrebet på Dardanellerne i Første Verdenskrig, selv om Harold Wilson (arbejdspartiets premierminister 1964-1970 og 1974-1976) betragtede sagen som en dåse med orme, der bedst kunne forblive uåbnet. Denne snak ophørte efter Israels nederlag over de arabiske hære i Seksdageskrigen i 1967, hvorefter Eden modtog en masse fanmail, der fortalte ham, at han havde haft ret, og hans omdømme, ikke mindst i Israel og USA, steg. I 1986 revurderede Edens officielle biograf, Robert Rhodes James, med sympati Edens holdning til Suez og i 1990, efter
I forbindelse med den irakiske invasion af Kuwait spurgte James: "Hvem kan nu hævde, at Eden tog fejl?". Sådanne argumenter drejer sig hovedsagelig om, hvorvidt Suez-operationen som et spørgsmål om politik var fundamentalt fejlagtig, eller om manglen på amerikansk støtte gav indtryk af, at Vesten var splittet og svag, som sådanne "revisionister" troede. Anthony Nutting, der trådte tilbage som udenrigsminister over Suez, udtrykte det tidligere synspunkt i 1967, året for den arabisk-israelske seksdageskrig, da han skrev at "vi havde sået bitterhedens vind og skulle høste hævnens og oprørets hvirvelvind". Omvendt hævder Jonathan Pearson i "Sir Anthony Eden and the Suez Crisis: Reluctant Gamble" (2002), at Eden var mere tilbageholdende og mindre krigslysten, end de fleste historikere har bedømt. D. R. Thorpe, en anden af Edens biografiforfattere, skriver, at Suez var "en virkelig tragisk afslutning på hans premierskab, og en, der kom til at antage en uforholdsmæssig stor betydning i enhver vurdering af hans karriere"; han antyder, at hvis Suez-ventyret havde været vellykket, "ville der næsten helt sikkert ikke have været nogen Mellemøsten-krig i 1967, og sandsynligvis heller ingen Yom Kippur-krig i 1973".