I 2002 begyndte Seyfert's vision for en kartelfri filmvirksomhed at tage form, mens han udforskede Latinamerikas ulighed gennem øjnene på dets fordrevne folk: Enker fra det guatemalanske folkedrab kendt som The Silent Holocaust nær Rabinal, stedet for nogle af de blodigste massakrer i Guatemalas borgerkrig
, koka-bønderne og de forladte wolfram-minearbejdere i de bolivianske Andesbjerge, en Amazon-stamme, der er blevet drevet ud af regnskoven af skovhuggere og olievirksomheder, dreadlockede jamaicanske efterkommere af slaver, der sælger sex til midaldrende kvinder, og den afsondrede Rastafarian Mansion Bobo Ashanti i Bull Bay, der appellerer om hjemsendelse til Afrika, "recycladores" der bor på en 150 hektar stor Mexico City-affaldspand og modstandsdygtige cubanere i deres daglige kamp for at overleve i ruinerne i det centrale Havana, 10-årige gadebørn, der lever blandt deporterede amerikanske Mara Salvatrucha-gangemedlemmer i et ødelagt El Salvador og tungt bevæbnede brasilianske favela-gangsters i deres søgen efter menneskehed. Seyferts film er helt selvfinansieret og produceret med rudimentære værktøjer og har forblivet relevante længe efter de blev lavet. De er genstand for citater i akademiske artikler og afhandlinger.