Fortsæt med dette afsnit - Cavours tid som flådeminister var præget af en mere aggressiv udenrigspolitik; Cavour var også premierminister i Sardinien. Under hans ledelse sluttede landet sig til briterne og franskmændene under Krimkrigen fra 1853 til 1855, selv om Sardiniens bidrag til krigen næsten udelukkende var på land; en lille eskadrille bestående af "Carlo Alberto" og flere paddle dampskibe blev sendt for at støtte den ekspeditionshær. Krigen gav imidlertid mulighed for at søge tættere bånd til Frankrig og få erfaring med at drive krigsskibe under krigsbetingelser. I 1859 planlagde han den anden italienske uafhængighedskrig, et stort skridt i retning af italiensk forening, idet han baserede sig på en hemmelig alliance med Frankrig for at besejre det større østrigske rige. Under den sidstnævnte konflikt opererede den sardinske flåde sammen med den franske flåde mod østrigske skibe i Adriaterhavet. På det tidspunkt bestod den sardiske flåde af to skruedrevne fregatter, fire sejlfregater, to sejlkorvetter, seks brigger og otte dampskibe. Den magtfulde franske eskadrille, herunder seks skrueskibe af linjen og tre pansrede flydende batterier, tvang østrigerne til at trække sig tilbage til Pola. De to flåder begyndte forberedelser til fælles amfibieangreb på Dalmatiens kyst i Østrig, men sejre på land ved slaget ved Magenta
Solferino sluttede krigen, før landgangen kunne gennemføres.