Konrads regeringstid var en kontinuerlig og generelt mislykket kamp for at opretholde kongens magt mod den voksende magt hos de lokale hertuger. Hans militære felttog mod Karl den Enkle for at genvinde Lotharingia og den kejserlige by Aachen var fiaskoer. Ærkebiskop Ratbod af Trier blev endda vestfrankisk kansler i 913. Konrads rige blev også udsat for de fortsatte angreb fra ungarerne siden det katastrofale nederlag for de bayerske styrker i slaget ved Pressburg i 907
, hvilket førte til et betydeligt fald i hans autoritet. Hans forsøg på at mobilisere det østfranske biskopskab, ledet af ærkebiskop Unni af Bremen, til hans sag ved synoden i Hohenaltheim i 916, var ikke nok til at kompensere for andre fiaskoer. Efter adskillige sammenstød var Konrad i det mindste i stand til at komme til enighed med hertug Henrik af Sachsen. De rastløse svebiske hertuger Erchanger (henrettet i 917) og Burchard II var en konstant trussel, ligesom Arnulf, hertug af Bayern.