Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Under 1934 West Coast havnefront strejke
, havde Bridges været leder af International Longshoremen's Association (ILA). I 1937 blev han præsident for den løsrevne, CIO-tilknyttede International Longshore and Warehouse Union (ILWU). Alene processen med Bridges' bevægelse tættere på CIO og dannelsen af ILWU var nok til at lande Bridges på forsiden af 19. juli 1937 udgave af "TIME" magasin. I sin forsidehistorie, "CIO to Sea", bemærkede "TIME", at John L. Lewis, leder af både United Mine Workers og Congress of Industrial Organizations, med fiaskoen af Little Steel Strike, havde vendt sig til maritime fagforeninger for at hjælpe med at opbygge den stadig nye CIO. CIO's oprindelige ledelse omfattede: Philip Murray fra Steel Workers Organizing Committee (SWOC); Sidney Hillman fra Amalgamated Clothing Workers; Harvey Fremming fra Oil Field, Gas Well & Refinery Workers; og Charles P. Howard fra Typographical Union. Lewis havde allerede samlet adskillige maritime fagforeningsledere: Joseph Curran fra de oprørske østkysts søfolk (National Maritime Union; Captain E. T. Pinchin fra Masters, Mates &amp; Pilots of America; Vincent Malone fra Marine Firemen, Oilers, Watertenders &amp; Wipers Association; og præsident Mervyn Rathborne fra American Radio Telegraphists. Ifølge "TIME" ønskede Lewish, at Bridges, der dengang stadig var præsident for ILA's Pacific Coast District, skulle lede CIO's maritime afdeling. "TIME" beskrev Bridges som "Stillehavens uhyggelige mand". Men "TIME" bemærkede også: "Det er det faktum, at selvom Harry Bridges ikke er revolutionær, tror millioner af mennesker, at han er det" og citerede dette faktum som et potentielt problem for Lewis og hans tilbøjelighed til at tiltrække kommunistledede fagforeninger. Blandt Bridges' fjender (dermed Lewis' problemer) noterede "TIME" udgiveren William Randolph Hearst som den største. I juli 1939 tjente Bridges som "vestkystdirektør" for CIO.