Som reaktion på vestlige tiltag, der havde til formål at reindustrialisere deres tyske besættelseszoner, beordrede Stalin en blokade af de vestligt kontrollerede sektorer i Berlin, som lå dybt inde i den sovjetiske besættelseszone. Stalin håbede på at forhindre oprettelsen af en vesttysk stat i linje med USA, eller, hvis det ikke lykkedes, at konsolidere kontrollen over Østtyskland. Efter blokaden begyndte den 24. juni 1948, foreslog kommandanten for den amerikanske besættelseszone i Tyskland, general Lucius D. Clay, at sende en stor pansret kolonne over den sovjetiske zone til Vestberlin med instruktioner om at forsvare sig selv, hvis den blev stoppet eller angrebet. Truman mente, at dette ville medføre en uacceptabel risiko for krig, og godkendte i stedet Ernest Bevins plan om at forsyne den blokerede by med luft. Den 25. juni indledte de allierede Berlin Airlift
, en kampagne, der leverede mad og andre forsyninger, såsom kul, ved hjælp af militære fly i massivt omfang. Intet lignende var nogensinde blevet forsøgt før, og ingen enkelt nation havde kapacitet, hverken logistisk eller materielt, til at gennemføre det. Luftbroen virkede, og den 11. maj 1949 blev der igen givet adgang fra jorden. Berlinbroen var en af Trumans store udenrigspolitiske succeser, og den hjalp betydeligt hans valgkampagne i 1948.