I midten af maj begyndte kongen at overveje at forlade krigen efter at være blevet overtalt af hertug Pietro d'Acquarone, minister for det kongelige hus, der var bekymret for monarkiets fremtid. Den italienske offentlige mening begyndte at vende sig imod monarkiet efter kongens passivitet. I slutningen af maj blev to højtstående politikere i den før-fascistiske tidsalder, Ivanoe Bonomi og Marcello Soleri, modtaget af d'Acquarone og kongens aide-de-camp, general Puntoni. Den 2. og 8. juni blev de modtaget i audiens af kongen, hvor de pressede på for at arrestere Mussolini og udnævne en militærregering, men de blev frustreret over den monarkiske passivitet. Den 30. juni mødtes Bonomi med kronprins Umberto og foreslog tre generaler (Ambrosio, marskal Pietro Badoglio og Enrico Caviglia) som Mussolinis potentielle efterfølgere. Den 4. juli blev Badoglio modtaget af Umberto, som antydede, at kronen ikke længere var imod en regeringsskifte. Dagen efter foreslog Ambrosio kongen at udnævne Badoglio eller Caviglia til at lede den regering der skulle erstatte Mussolini. Caviglia, en højtstående frimurer, blev anset for at være for gammel til en så vanskelig opgave på trods af hans antifascistiske holdning. Badoglio, der havde trukket sig som chef for generalstaben efter Grækenlands fiasko
i 1941, var blevet en bitter fjende af Mussolini og ønskede hævn. Han var en personlig ven af hertug d'Acquarone, som havde været hans "aide-de-camp", og begge var - ligesom Caviglia - frimurere. Et samarbejde mellem de to marshals var utænkeligt, fordi Caviglia hadede Badoglio.