Nationalismen blev grundlaget for alle Hoxhas politikker, da krigen skabte en "belejringsnationalisme" gennemtrængt af myten om, at albansk militær dygtighed besejrede aksemagter, som blev et centralt element i regimet inden for rammerne af uddannelse og kultur. Andre temaer i Hoxhas nationalisme omfattede ærbødig Skanderbeg, Ligaen af Prizren møde (1878), alfabet kongressen (1908), albansk uafhængighed (1912) og grundlægger far Ismail Qemali, den italienske nederlag under Vlora krig
(1920) og Hoxha som skaber af et nyt Albanien. Under kommunismen understregede talrige historikere fra Albanien med nationalistiske perspektiver (Ramadan Marmallaku, Kristo Frasheri, Skender Anamali, Stefanaq Pollo, Skender Rizaj og Arben Puto) bevidst "det tyrkiske vildskab" og "heroisk kristen modstand mod" den osmanniske stat i Albanien. Nogle lærde, der modstod disse anti-islamiske og anti-tyrkiske propagandatrends, blev forfulgt, mens det kommunistiske regime fremhævede myter relateret til middelalderlige albanere ved at fortolke dem som det "heroiske illyriske proletariat". Inden for denne sammenhæng bevarede Hoxha nationale monumenter i byområder med nogle bosættelser, der blev udpeget som "museumsbyer", og han understregede også behovet for at bevare kulturarven, folkemusik, danse og kostumer. Hoxha skabte og genererede et kulturelt miljø, der var domineret af doktrinær propaganda, der understregede nationalisme inden for litteratur, geografi, historie, lingvistik, etnologi og folklore, så folk i Albanien ville have en fornemmelse af deres fortid. De virkninger, det havde blandt folk, var, at det indpodede isolationisme, fremmedhad, slavophobie, sproglig ensartethed og etnisk kompakthed.