De tidlige udvisninger i Polen blev foretaget af de polske kommunistiske myndigheder allerede før Potsdam-konferencen ("de vilde udvisninger" fra juni til midten af juli 1945, da det polske militær og militsen udviste næsten alle mennesker fra distrikterne umiddelbart øst for Oder-Neisse-linjen), for at sikre etableringen af et etnisk homogen Polen. Omkring 1% (100.000) af den tyske civile befolkning øst for Oder-Neisse-linjen omkom i kampene før overgivelsen i maj 1945
, og derefter blev omkring 200.000 tyskere i Polen ansat som tvangsarbejde, før de blev udvist. Mange tyskere døde i arbejdslejre som Zgoda arbejdslejr og Potulice lejr. Af de tyskere, der forblev inden for de nye polske grænser, valgte mange senere at emigrere til efterkrigstidens Tyskland.