Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Hans tidlige værker har en indflydelse af stærk nationalisme og Gandhian idealer om fred og ikke-vold. Selv om Joshi havde en nationalistisk baggrund, havde hans værker også temaer om "Enhed med verden og hvert menneske". I 1956 var der et skift i hans filosofi fra Gandhian æra og dets principper til en ulighed i det moderne liv. Hans digt "Chinnabhinna cchu" (Jeg er spredt) afspejlede denne ændring i hans filosofi. M. V. Desai mente, at digtene "Chinnabhinna cchu" og "Shodh" (Søgningen) markerer "en milepæl, der skildrer en følelse af opløsning af den menneskelige personlighed og af at søge poetisk skønhed i ord". Indra Nath Choudhuri foreslog, at denne "manifestation af fortvivlelse, der udspringer af en følelse af hjælpeløshed" er en del af et bredere fænomen, der ses i indiske digtere fra midten af 1950'erne som Faiz Ahmad Faiz (Urdu), Jibanananda Das, Navakanta Barua, Agyeya osv. Selv om hans litteratur fra efter 1950'erne begyndte at udtrykke ulighed, besidder den også værdierne for menneskehedens enhed og fred, som han udtrykte i begyndelsen af 30'erne. Så tidligt som i 1945 og 1947 begyndte Joshi's poesi at udtrykke hans desillusionering og ulighed, der opstod af begivenhederne i det årti. Efter angrebet på Hiroshima og Nagasaki tvivlede Joshi på sejren
kom fra en sådan ødelæggelse i hans digt: