Douglas Mawson, lederen og arrangøren af den australsk-asiatiske Antarktisexpedition, besluttede at tage halvtreds grønlandske hunde med sig; han mente at dette antal ville være mere end tilstrækkeligt til de udforskningsrejser i slæde, som han planlagde at foretage sig i det år han planlagde at tilbringe i Antarktis. Mawson favoriserede hunde frem for ponyer, fordi, selvom de kun kunne trække lidt mere end deres egen kropsvægt, kunne deres mad suppleres med kød fra Antarktis fauna og <unk> om nødvendigt <unk> fra andre hunde, så de ikke havde brug for den store import af foder, som ponyer krævede for at se dem igennem en ekspedition. Mawson var blevet imponeret over hundenes entusiasme under "Nimrod"-ekspeditionen
Da han havde ledsaget Ernest Shackleton til Antarktis. Både Shackleton og Robert Falcon Scott tvivlede på hundes fordel over ponyer. Amundsen og den arktiske pioner Fridtjof Nansen var lidenskabelige fortalere og mente, at de britiske opdagelsesrejsende havde misforstået, hvordan man kunne ansætte hunde i polarområderne; Amundsen pegede på deres succeser på den nordlige halvkugle og den relative lethed i håndteringen af hunde sammenlignet med ponyer, især i stærkt revnede områder, hvor en faldet hund ofte let kunne hentes, men en faldet pony blev normalt tabt. Norskerne var dog helt utilitaristiske i deres tilgang til hunde; selv om de kunne være hengivne over for dyrene, tænkte de ikke særlig meget på deres overlevelse, når de ikke længere var nyttige. Scott havde brugt hunde på sin "Discovery"-ekspedition og havde følt det dårligt, da han var blevet tvunget til at dræbe dem alle sammen under sin slæde-rejse mod syd. Ikke desto mindre var hans holdning til hunde den samme som Amundsens og Mawsons: