Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Merry havde i mellemtiden været engageret i andre litterære ventures. "Paulina", en fortælling i vers, var dukket op i slutningen af 1787. "Diversity", en udførlig ode, i det følgende år og i 1789 "Ambitious Vengeance", et drama, som i plot, karakter og situation er en parodi på "Macbeth". Det blev aldrig spillet. I begyndelsen af samme år skrev han oden for kongens helbredelse, som blev reciteret af fru Siddons den 21. april. Men begivenhederne den 14. juli
Paris gav hans energi en ny retning og farvede resten af hans liv. Merry dømte ikke den franske revolution, men dømte alt efter den; sine venner, sig selv, litteratur, kunst, alle borgerlige og sociale relationer. Han tog straks til Paris, besøgte forsamlingen, hvor han så "en vis uorden, men alt sammen af nidkærhed", og ved sin tilbagevenden udgav han "Laurel of Liberty". Digtet blev latterliggjort af Walpole, som med glæde festede på sine "gossamery tårer" og "silkefulde oceaner". I 1790 præsenterede Merry sig selv som kandidat til laureatet, men hans principper, der allerede var snakken om i byen, gjorde hans kandidatur håbløs; og selvom "Verden" flyttede bjerge på hans vegne, var hoffet alt for Pye. I sommeren 1791 var han igen i Paris, præsenterede for forsamlingen en afhandling om "Naturen af en fri regering" og genoptog et bekendtskab med kunstneren David. Den 14. juli blev hans ode om "Bastillens fald" deklameret på et møde i Strand af "1.500 engelske herrer", sympatisører med den franske revolution. Tre måneder tidligere havde hans "Lorenzo", en tragedie, haft en kortvarig succes i Covent Garden, og i august 1791 giftede han sig med den velkendte skuespillerinde Ann Brunton.