Efter våbenhvilen var Gorresio meget kortvarigt vendt tilbage til at arbejde på Il Popolo di Roma, indtil det blev undertrykt, kompromitteret i de nye herskeres øjne, af omfanget af dets tilknytning til Mussolini-regeringerne. Ved krigens afslutning i Europa
To af hans brødre var forsvundet, formodet dræbt, mens de kæmpede for tyskerne på den russiske front. Gorresio begyndte nu på et "Cursus honorum", som han var fuldt kvalificeret til. Med en tilbagevenden til en demokratisk regering blev hans egen politiske filosofi mere synlig. Han var aldrig kommunist, men han kunne heller aldrig forveksles med en italiensk "kristendemokrat". At slutte sig til et politisk parti kunne have kompromitteret hans uafhængighed som journalist, og det var ikke noget, han nogensinde gjorde, men hans holdninger havde tendens til at tilpasse sig de liberale venstrefløjs holdninger, eller med socialdemokratiet, der nu var ved at dukke op eller vende tilbage som en stor politisk kraft andre steder i Vesteuropa. Med tilbageblik er det muligt at se Gorresio som en del af en center-venstre "tredje kraft", der begyndte at definere sig i kølvandet på krigen og i løbet af 1950'erne erhvervede noget af en "etisk" rolle med en voksende appel til de mere intellektuelt tilbøjelige elementer i den offentlige mening. Inden for Italiens nyligt genoplivede mediestablishment var andre repræsentanter for denne tendens, bredt defineret, blandt venner og kolleger som Mario Pannunzio, Arrigo Benedetti, Ennio Flaiano og Eugenio Scalfari. En række nye magasiner og aviser med løs liberal tendens blev lanceret eller genlanseret for den post-demokratiske tidsalder, blandt dem L'Europeo, Il Mondo og La Stampa. Vittorio Gorresio bidrog regelmæssigt til hver enkelt af dem.