Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Udviklingen i 1980'erne gjorde meget for at hævde Bernhard Steinbergers langvarige diagnoser af den østtyske økonomiske model. I de lande, hvor de sovjetisk sponsorerede stater i Østeuropa traditionelt havde været i stand til at handle, havde Østtyskland i 1960'erne og 1970'erne nydt et nær monopol inden for tungt maskineri og andre "tekniske" fremstillingssektorer, men i 1980'erne, da tung industri i Sovjetunionen begyndte at modernisere, begyndte østtyske sælgere på fælles eksportmarkeder at møde sovjetiske kammerater ikke som partnere, men som kommercielle rivaler. Landet var i stigende grad afhængigt af forskellige skjulte vesttyske subsidier og var ved at løbe tør for kontanter og kredit. Efter 1985, hvor vindene af forandring blæste fra alle steder, efterlod Moskva Kreml Østtysklands stadig ældre politiske ledere med en følelse af isolation og usikkerhed om fremtiden (selv om deres engagement i "traditionel" socialisme virkede solidt). Da gademonstranter brød Berlinmuren i november 1989, blev det hurtigt klart, at de sovjetiske tropper, der stod klar, ikke havde modtaget nogen ordre om at gribe ind på vegne af status quo. Der ville ikke ske en gentagelse af 1953
- Hvad? Begivenhederne tog deres egen fart. Det var i denne sammenhæng, at Bernhard Steinberger den 15. januar 1990 fandt lejlighed til at genoptage sin kamp for retfærdighed med en begæring til Højesteret i Østberlin om "revision af dommene mod Harich, Steinberger og Hertwig". Han opsummerede igen sine reformideer fra 1956, som simpelthen havde drejet sig om de stadig mere almindelige mål for et afstaliniseret socialistisk parti og oprettelsen af en demokratisk østtysk stat.