Krigen havde to hovedfaser, den første var borgerkrigen i Mandat Palæstina i 1947-1948, som begyndte den 30. november 1947, en dag efter, at De Forenede Nationer stemte for at opdele Palæstinas territorium i jødiske og arabiske suveræne stater, og et internationalt Jerusalem (UN Resolution 181), som det jødiske lederskab accepterede, og de palæstinensiske arabiske ledere, samt de arabiske stater, enstemmigt modsatte sig. Denne fase af krigen beskrives af historikere som den "borgerlige", "etniske" eller "intercommunal" krig
, da den hovedsagelig blev udkæmpet mellem jødiske og palæstinensiske arabiske militser, støttet af den arabiske befrielsesarme og de omkringliggende arabiske stater. Den var kendetegnet ved guerillakrig og terrorisme og eskalerede i slutningen af marts 1948, da jøderne gik i offensiven og sluttede med at besejre palæstinenserne i store felttog og slag, hvor de etablerede klare frontlinjer. I denne periode opretholdt briterne stadig et faldende herredømme over Palæstina og greb lejlighedsvis ind i volden.