Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Den etnonymiske betydning af leičiai, f.eks. "Litauere", er kendt fra flere kilder. Dette ord bruges af lettere til at navngive litauere: leiši, sk. leitis. I samogitisk dialekt var der ordene "leičiuoti" (at tale på andre end samogitisk, eller at tale på aukštaitisk dialekt) og "leičiukas, leičiūkas" (person, der taler på en anden dialekt end samogitisk, har en accent). Sammenlign for eksempel med det moderne litauiske "žemaičiuoti" (at tale i den samogitiske dialekt). I historiske skriftlige kilder er et vigtigt eksempel kendt fra en deltager i Lutsk-konferencen i 1429. John Steinkeller, der var medlem af et råd i Wrocław (Breslau), skrev i et brev rettet til sin hjemby, at Sigismund, den hellige romerske kejser, skulle tildele Vytautas titlen konge af litauerne: "her wolde machen herczog Wytolten eynen konyng der Leytten". Ordformerne, der har betydninger litauisk, litauere, Litauen og er sandsynligvis afledt af ordet "leitis", findes konstant i de historiske kilder fra det 14. og 15. århundrede. For eksempel er Litauen gengivet som skriftligt som "czwicshen Lythen und Prewssen" (1415); som "das land Litten" med en yderligere præcisering af, at det var Aukštaitija i en fortælling om en deltager eller vidne til slaget ved Strėva
- Hvad? Litauernes hersker blev gengivet som "die Litischen konige" i kronikken af Wigand von Marburg. Det ser ud til, at tilstedeværelsen af sådanne former med -ei- i lettisk (mere kendt i en vestlig del), tysk og samogitisk dialekt selv har en høj mulighed for, at formene kunne udledes fra vestlige baltiske, men det er uklart, hvorfor de ikke har noget suffiks -uva / -ava.