Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Omkring den tid formulerede han et landligt og nationalistisk perspektiv på livet, idet han afviste det, han betragtede som "den hybridiske byverden" for "verdenen af vores nationale realiteter". I Călinescu's analyse betyder dette, at Sadoveanu, ligesom hans forgænger, den konservative Eminescu, mente, at byerne var ofre for den "overlagte kategori" af udlændinge, især dem, der administrerer leasehold ejendomme. Efter bøndernes oprør i 1907
, sendte Sadoveanu en rapport til sin minister for uddannelse, Spiru Haret, hvor han informerede ham om situationen for uddannelse på landet og, ud over dette, om de problemer, som landsbyboerne i Moldavien står over for. Den lød: "Lejere og jordejere, uanset deres nationalitet, gør nar af rumænernes arbejde. Hver eneste "surtucar" [dvs. byboer] i landsbyen, borgmestre, notarer, papirhandlere, malker skamløst [og] nådesløst denne malkekø. De bliver fulgt af præsten, som... er uenig med læreren". Med "Neamul Șoimăreștilor" blev byrderne fra det feudale samfund og merkantilismen, mest af alt begrænsningen af økonomiske rettigheder, et baggrunds tema i hans fiktion, som senere skildrede Stefan den Store som den oprindelige fortaler for social retfærdighed ("Frații Jderi"). I løbet af det meste af sin første verdenskrigs aktivitet fulgte Sadoveanu også poporanisternes russofobisme og afsky for Entente-siden og beskrev det russiske imperiums nationale politik i Bessarabien som langt mere barbarisk end Østrig-Ungarns styre over Transsylvanien. I 1916 skiftede han pludseligt til entente-lejren: hans entusiasme som propagandaofficer blev berørt af kontroversen, da Rumænien oplevede massive nederlag; Sadoveanu selv opgav entente-årsagen i 1918, da han blev afskediget, og genoptog sin flirt med Constantin Stere's germanofile lobby.