Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Karl X af Sverige havde afsluttet den tidligere krig med Danmark med en fantastisk sejr ved at lykkes i den dristige march over Bælterne. Danmark-Norge var blevet tvunget til en ydmygende fred i Roskilde-traktaten, hvor Danmark måtte afstå Scania, Halland og Blekinge på den skandinaviske halvø og øen Bornholm, og Norge mistede provinserne Båhuslen og Trøndelag. Europa blev forbløffet over den hurtige sejr, og Karl offentliggjorde stolt sine bedrifter. Freden medførte imidlertid nye problemer. I fredsaftalen i Roskilde var Danmark forpligtet til at forsørge den svenske hær med forsyninger indtil maj 1658, men snart derefter skulle hæren flyttes. Den svenske konge vidste, at hæren ikke ville være i stand til at blive forsynet i Sverige i lang tid, og opløsning det var ikke ønskeligt med polakkerne ivrige efter at hævne 1655 invasion
af Polen-Litauen. Sverige manglede ikke fjender at angribe: kampagner i Livland og Estland blev overvejet, men blev afvist på grund af forsyningsproblemer. Den svenske konge fastholdt, at hans hovedmål var at invadere det kongelige Preussen, men han ønskede også at straffe Frederik Vilhelm af Brandenburg-Prøsten. De mange fjender i det kontinentale Europa, blandt dem Polen og en fjendtlig hollandsk ville gøre dette til en vanskelig opgave. Et nyt angreb på Preussen ville også få ringe international støtte, da Frankrig allerede opfordrede til fred. Den overraskende svenske løsning på dette dilemma ville være at vende tilbage til Danmark i et forsøg på at afslutte arbejdet.