Kontakten mellem europæerne og mongolerne begyndte omkring 1220, med lejlighedsvise beskeder fra pavedømmet og europæiske monarker til mongolske ledere som den store khan, og efterfølgende til ilkhanerne i det mongolsk-erobrede Persien. Kommunikationen havde en tendens til at følge et tilbagevendende mønster: Europæerne bad mongolerne om at konvertere til vestlig kristendom, mens mongolerne svarede med krav om underkastelse og tribut. Mongolerne havde allerede erobret mange kristne og muslimske nationer i deres fremrykning gennem Asien, og efter at have ødelagt Nizaris of Alamut og de muslimske Abbasidiske og Ayyubidiske dynastier, kæmpede de næste få generationer mod den resterende islamiske magt i regionen, de egyptiske Mamlukker. Hethum I, konge af den kristne nation Cilician Armenien, havde underkastet sig mongolerne i 1247, og stærkt opmuntret andre monarker til at engagere sig i en kristen-mongolsk alliance, men var kun i stand til at overtale sin svigersøn, Prins Bohemond VI af korsfarerstaten Antiokia, som underkastede sig i 1260. Andre kristne ledere som korsfarerne i Akko var mere mistroiske over for mongolerne og opfattede dem som den største trussel i regionen. Baronerne i Akko indgik derfor en usædvanlig passiv alliance med de muslimske mamelukker, hvilket tillod egyptiske styrker at rykke frem uden modstand gennem korsfarerterritoriet for at angribe og besejre mongolerne i det afgørende slag ved Ain Jalut.
I 1260.