Petersburg-protokollen er ofte citeret som afslutningen på kongresssystemet, da den repræsenterede fejlen ved kongressen i St. Petersburg (1825) for at løse spørgsmålet om den græske uafhængighedskrig mod osmannerne. Rusland, der søgte territorium og indflydelse i Sortehavet og Balkan, og for at beskytte de østlige ortodokse kristne under muslimsk osmannisk styre, støttede græsk uafhængighed og var utilfreds med andre magters ønske om at behandle oprøret som en intern sag og støtte til status quo. Rusland og Det Forenede Kongerige indgik en bilateral aftale om at håndhæve deres plan, om nødvendigt med krig, for en mæglet afslutning på konflikten med græsk autonomi inden for det osmanniske rige. De andre stormagter blev ikke hørt i denne protokol, og selv om Frankrig senere tiltrådte, modsatte Østrig og Preussen sig protokollen og den trussel, den udgjorde for den konservative, antinationalistiske stabilitet, de forsøgte at påtvinge Europa. Osmannerne afviste også protokollen indtil deres nederlag i Slaget ved Navarino
Briterne, franskmændene, russerne og grækerne tvang dem til at forhandle.