Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I 1920 og 1921 var Rusland vidne til en række bønderopstande mod regeringen, der blev udløst af lokal modstand mod rekvisitionen, men disse blev undertrykt. Blandt de mest betydningsfulde var Tambov-oprøret
, som blev nedlagt af den Røde Hær. For at hjælpe de hungersnødsramte oprettede Herbert Hoover, præsidenten for De forenede Stater, en amerikansk nødhjælpsorganisation der skulle uddele mad. Lenin var mistænksom over for denne hjælp, og havde det nøje overvåget. Inden for selve kommunistpartiet var der uenighed fra både Gruppen for Demokratisk Centralisme og Arbejdernes Opposition, som begge kritiserede den russiske stat for at være for centraliseret og bureaukratisk. Arbejdernes Opposition, som havde forbindelser til statens officielle fagforeninger, udtrykte også bekymring over, at regeringen havde mistet tillid til Ruslands arbejderklasse. 'Fagforeningsdiskussionen' beskæftigede sig med meget af partiets fokus i denne periode; Trotskij gjorde Arbejderoppositionen vred ved at foreslå, at fagforeningerne skulle elimineres, idet de så dem som overflødige i en "arbejderstat", men Lenin var uenig og mente, at det var bedst at tillade deres fortsatte eksistens, og de fleste af bolsjevikkerne omfavnede til sidst dette synspunkt. I et forsøg på at løse problemet med disse afvigende fraktioner indførte Lenin på den tiende partikongres i februar 1921 et forbud mod fraktionsaktiviteter inden for partiet, med fare for udvisning.