Fra 1754 til 1762 udgav Hume "The History of England", et seks binds værk, der (ifølge underteksten) udstrækker "Fra Julius Cæsars invasion
til revolutionen i 1688". Inspireret af Voltaire's fornemmelse af historiens bredde, udvidede Hume fokus af feltet væk fra blot konger, parlamenter og hære, til litteratur og videnskab også. Han hævdede at søgen efter frihed var den højeste standard for at bedømme fortiden, og konkluderede at England på det tidspunkt hvor han skrev havde opnået "det mest komplette system for frihed der nogensinde var kendt blandt menneskeheden". Det skal betragtes som en begivenhed af kulturel betydning. På sin tid var det desuden en nyskabelse, der var langt over sine meget få forgængere". Humes "Englands historie" gjorde ham berømt som historiker før han blev betragtet som en seriøs filosof. I dette værk bruger Hume historien til at fortælle historien om Englands opstigning og hvad der førte til dens storhed og de katastrofale virkninger, som religion har haft på dens fremskridt. For Hume kan historien om Englands opstigning give en skabelon for andre, der også gerne vil stige til sin nuværende storhed.