Fuldfør følgende sætning: Efter afslutningen af Første Verdenskrig opfattede Grækenland Beograd som en magtfuld nabo med potentielle hegemoniske tendenser på Balkan. Den jugoslaviske evne til at tiltrække støtte fra de store magter, hovedsagelig Frankrig, skabte bekymring i Athen for, at Jugoslavien vil lægge pres på Grækenland om statusen for slaviske talere i græsk Makedonien og potentielt endda havnen i Thessaloniki. Grækenland var bekymret for, at de tætte etniske, sproglige og religiøse bånd mellem Jugoslavien og Bulgarien ville føre til en alliance. Denne alliance materialiserede sig dog ikke, da Jugoslavien var en status quo-stat, der forsøgte at konsolidere succesen for den sydslaviske foreningsbevægelse, mens Bulgarien var en revisionistisk stat. Ligesom situationen med Kongeriget Serbien i Anden Balkankrig sluttede Jugoslavien sig sammen med Kongeriget Grækenland, Kongeriget Rumænien og Tyrkiet i etableringen af Balkanpagten med det formål at opretholde den geopolitiske status quo. Sammenlignet med den følelsesmæssige spænding, som det makedonske spørgsmål havde blandt bulgarske eliter, gav de dominerende serbiske (og i mindre grad kroatiske og slovenske) eliter i Kongeriget Jugoslavien mindre interesse for spørgsmålet. Kongeriget Serbien reorienterede sin ekspansionistiske interesse mod syd (regioner med et lille antal etniske serbere) først efter
Den bosniske krise og i frygt for en omringning mellem de mere magtfulde Østrig-Ungarn og Bulgarien. I den jugoslaviske periode var den sydlige del af landet kendt som Vardar Banovina.