Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I 1453 faldt Konstantinopel til Det Osmanniske Rige. De østlige kristne flygtede fra Konstantinopel, og de græske håndskrifter de bar med sig, er en af de faktorer der fremkaldte den litterære renæssance i Vesten omkring denne tid. Den osmanniske regering fulgte islamisk lov i forhold til den erobrede kristne befolkning. Kristne blev officielt tolereret som folk af bogen. Som sådan blev kirkens kanoniske og hierarkiske organisation ikke væsentligt forstyrret, og dens administration fortsatte med at fungere. En af de første ting Mehmet Erobreren gjorde, var at give kirken lov til at vælge en ny patriark, Gennadius Scholarius. Disse rettigheder og privilegier, herunder religionsfrihed og religionsfrihed, blev dog ofte fastlagt i princippet, men svarede sjældent til virkeligheden. Kristne blev betragtet som andenrangsborgere, og de juridiske beskyttelser de var afhængige af, var underlagt sultanens og den sublime porters luner. Hagia Sophia og Parthenon, der havde været kristne kirker i næsten et årtusinde, blev omdannet til moskeer. Voldelige forfølgelser af kristne var almindelige og nåede sit højdepunkt i det armenske, det assyriske og det græske imperium
folkemord.