Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I Sovjetunionens republikker, mellem omkring 1988 og 1992 (da Sovjetunionen var opløst, og republikkerne var alle uafhængige), havde udtrykket "Folkefronten" en helt anden betydning. Det henviste til bevægelser ledet af medlemmer af den liberalt tænkende intelligentsia (normalt selv medlemmer af det lokale kommunistparti), i nogle republikker små og perifere, men i andre bredt baserede og indflydelsesrige. Officielt var deres mål at forsvare "perestroika" mod reaktionære elementer inden for statsbureaukratiet, men med tiden begyndte de at sætte spørgsmålstegn ved legitimiteten af deres republikkes medlemskab af Sovjetunionen. Det var deres oprindeligt forsigtige tone, der gav dem betydelig frihed til at organisere sig og til at få adgang til massemedierne. I de baltiske republikker blev de hurtigt den dominerende politiske kraft og fik gradvist initiativet fra de mere radikale dissidentorganisationer, der var etableret tidligere, ved at flytte deres republikker mod større autonomi og derefter uafhængighed. De blev også de vigtigste udfordrere til de kommunistiske partiers hegemoni i Hviderusland, Moldova, Ukraine, Armenien og Aserbajdsjan. Der blev oprettet en folkefront i Georgien, men den forblev marginal i forhold til de dominerende dissidentledede grupper siden den 9. april-tragedien.
Det er en af de vigtigste årsager til, at Europa-Parlamentet har taget initiativ til at indføre en fælles holdning. I de andre republikker eksisterede sådanne organisationer, men de udgjorde aldrig en reel trussel mod det siddende parti og de økonomiske eliter.