Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Ligesom armenierne, assyrerne og andre osmanniske undersåtter
, grækerne i Trebizond og den kortvarige russiske Kaukasus-provins Kars (som i 1918 faldt tilbage under osmannisk kontrol) led udbredte massakrer og hvad der nu normalt kaldes etnisk udrensning i begyndelsen af det 20. århundrede, først af de unge tyrkere og senere af kemalistiske styrker. I begge tilfælde var påskud igen, at de pontiske grækere og armeniere havde samarbejdet eller kæmpet med deres russiske trosfæller og "beskyttere" før afslutningen af fjendtlighederne mellem de to imperier, der fulgte Oktoberrevolutionen. Dødsmarcher gennem Tyrkiets bjergrige terræn, tvangsarbejde i den berygtede "Amele Taburu" i Anatolien og slagtning af de irregulære bander af Topal Osman resulterede i, at titusinder af Pontic-grækere omkom i perioden fra 1915 til 1922. I 1923, efter hundreder af år, blev de resterende udvist fra Tyrkiet til Grækenland som en del af den befolkningsudveksling mellem Grækenland og Tyrkiet, der var defineret i Lausanne-traktaten. I sin bog "Sort Hav" skriver forfatteren Neal Ascherson: