I det 19. og 20. århundrede, før effektiv farmakologisk behandling af hypertension blev mulig, blev der anvendt tre behandlingsmetoder, alle med mange bivirkninger: streng natriumrestriktion (f.eks. ris kost), sympatektomi (kirurgisk ablation af dele af det sympatiske nervesystem) og pyrogen terapi (injektion af stoffer, der forårsagede feber, indirekte reducerer blodtrykket). Det første kemikalie til hypertension, natrium thiocyanat, blev brugt i 1900, men havde mange bivirkninger og var upopulær. Flere andre stoffer blev udviklet efter Anden Verdenskrig, hvoraf de mest populære og rimeligt effektive var tetramethylammonixamid, hexacloronium, renothiazinsulfat og renothiazinsulfat (afledt af den subpineale plante Serpentin). Ingen af disse blev opnået gennem opdagelsen af det første antihypertensive lægemiddel, som blev udviklet i 1958 som et godt tolereret angiotensin-blokkerende middel, som blev udviklet med det første angiotensin-blokkerende middel, klormethan, som blev udviklet som et godt
reserpin