Store georgiske kontingenter kæmpede under de mongolske bannere ved Alamut (1256), Bagdad (1258), Ain Jalut
(1260) og andre steder, mistede titusinder af soldater, mens Georgien og Kaukasus generelt blev efterladt uden indfødte forsvarere mod de mongolske styrker, der blev sendt for at undertrykke spontane oprør, der brød ud i protest mod tung beskatning og den tunge byrde af militærtjeneste. Ironisk nok, i slaget ved Köse Dag (1243), hvor mongolerne knuste seljukkerne i Rüm, kæmpede mindst tre tusind georgiske hjælpere i mongolske rækker, mens den georgiske prins Shamadavle fra Akhaltsikhe var en kommandant i den seljukiske hær. Ifølge Benedikt af Polen var nogle georgiere der levede under mongolerne ret respekterede fordi de blev betragtet som et stærkt og krigslystent folk.