1620'erne var gode år for spansk udenrigspolitik: Krigen mod hollænderne gik godt, om end med store omkostninger, og kulminerede i gentagelsen af den centrale by Breda i 1624. Ved udgangen af årtiet stod Filips regering imidlertid over for spørgsmålet om, hvorvidt man skulle prioritere krigen i Flandern eller Spaniens forhold til Frankrig under krigen om Mantua-successionen (1628-1631). Filips rådgivere anbefalede at prioritere krigen i Flandern og tage skridt til at beskytte den spanske vej til Holland, men på bekostning af at antagonisere Ludvig XIII. Strategisk set skulle det vise sig at være en katastrofe. På trods af nye spanske succeser i midten af 1630'erne <unk> især triumfen for Filips regering i at rejse en frisk spansk hær og marchere den ind i Tyskland for at besejre de svenskledede protestantiske styrker i Slaget ved Nördlingen
I 1634 gjorde de øgede spændinger med Frankrig krigen mellem de to katolske stater mere og mere uundgåelig. Olivares rådede Filip om, at den kommende krig med Frankrig ville være alt eller intet; Spanien ville vinde eller falde efter resultatet.