Georgescu var særlig produktiv i den sidste del af sin karriere, da han angiveligt identificerede sig med parolen "anul şi romanul" ("en ny roman hvert år"). Ifølge Iulia Arsintescu blev deres kvalitet dårligere efterhånden som forfatteren "blev plaget af en sygdom der blev sværere og sværere at bære". Begyndende med "Mai mult ca perfectul" skabte Georgescu en ny cyklus med fokus på Huzurei. Fortælleren Miron Perieţeanu, selv en fiktiv version af Georgescu, fortæller de på hinanden følgende historier om Ioan, Luca, Matei og Marcu (navne baseret på de rumænske versioner for de fire evangelister). Begivenhederne i disse romaner finder også sted i begyndelsen af det 20. århundrede.
Bøndernes oprør i 1907 samt besættelsen af landet under 1. verdenskrig. Ifølge den litterære krøniker Ioan Holban er Huzurei "et øde sted, bedøvet af sløvhed, hvor folk altid sveder af varmen, bevæger sig ledig fra den ene kro til den anden [...] og indvier sig til den almægtige gudinde, som er siestaen [...]. Dette er kun et første indtryk, for Huzurei er 'det levende fæstningshus' for sin tid [...], der mellem sine latterlige huse og gader samler en mangfoldig verden, fanget midt i en kamp om magt og penge: [her] begås forbrydelser, intriger, narkotikahandelsnetværk og 'großhandel' udvekslinger oprettes, politik debatteres varmt, forudsigelser foretages, undersøgelser, jagter finder sted, dramaer forbruges, folk spiser energisk, og nubile piger sælges (købes) [...]. " Huzurei-fortællingerne som helhed anses af Cosaşu for at være ligeværdige med nogle af deres anerkendte forgængere: George Călinescus "Bietul Ioanide" og Marin Predas "Moromeţii".