Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Det var målestokken for præsident Lincolns geni, ikke kun at han vandt sin krig, men at han gjorde det ved at trække på og syntetisere styrken af anti-slaveri, fri jord, demokrati og nationalisme. Konføderationen opgav al partiaktivitet og mistede dermed fordelene ved en landsdækkende organisation forpligtet til at støtte administrationen. I Unionen støttede det republikanske parti enstemmigt krigsindsatsen ved at finde officerer, rekrutterede mænd, rekrutteringsbonusser, hjælp til koner og enker, krigsmateriel, køb af obligationer og den entusiasme, der var afgørende for sejren. Demokraterne støttede i første omgang en krig for Unionen, og i 1861 blev mange demokratiske politikere oberster og generaler. Emancipationserklæringen, som blev offentliggjort af Lincoln i september 1862, var først og fremmest udformet med det formål at ødelægge den økonomiske basis for 'Slave Power'. Det fremmedgjorde i første omgang mange nordlige demokrater og endda moderate republikanere. De var tilbageholdende med at støtte en krig til gavn for en race de betragtede som underlegen. Demokraterne opnåede betydelige gevinster i midtvejsvalget i 1862, men republikanerne forblev i kontrol med støtte fra Unionistpartiet. Succes på slagmarken (især faldet af Atlanta
) støttede republikanerne betydeligt ved valget i 1864. Demokraterne forsøgte at udnytte de negative reaktioner på Emancipation, men i 1864 var disse blevet noget aftaget på grund af dens succes med at underminere Sydstaterne. Derudover gjorde republikanerne anklager om forræderi mod 'Copperheads' til et vellykket kampagneproblem. I stigende grad blev Unionshæren republikansk i sin sammensætning; sandsynligvis marcherede et flertal af demokraterne, der blev indskrevet, hjem republikanske, herunder sådanne nøgleledere som John Logan og Ben Butler.