Hundredtusinder af tyskere var endt dybt inde i Sovjetunionen, da krigen sluttede.
I maj 1945 var de fleste af dem politiske flygtninge eller krigsfanger, og for de fleste af dem ville det tage mange måneder eller flere år, før de kunne vende tilbage. Men den 30. april 1945 ankom en gruppe på tredive mænd - den såkaldte Ulbricht-gruppe - fra Moskva med fly til Berlin, ivrige efter at spilde ingen tid på at gennemføre deres projekt for den sovjetiske besættelseszone, en stor central del af det, der tidligere havde været Tyskland, sandwiched mellem de tre "vestlige" besættelseszoner og den østlige tredjedel af det, der havde været Tyskland, som nu var indarbejdet i Polen, Sovjetunionen og Tjekkoslovakiet. Schmidt's partner, Anton Ackermann, var et ledende medlem af denne gruppe på tredive mænd. Elli Schmidt vendte selv tilbage til Tyskland i juni 1945 på samme tid som Wilhelm Pieck. Hun var stadig medlem af Tysklands kommunistiske partis (nu ikke længere forbudt) centralkomité. Hun og Ackermann var to af de seksten medunderskrivere af "Kommunistpartiets appel... til det tyske folk" af 11. juni 1945 (bruger stadig hendes partiets pseudonym, "Irene Gärtner"). Da partistrukturer begyndte at dukke op, blev hun i juli medlem af sekretariatet for kommunistpartiets centralkomité, og hun fungerede i 1945/46 som leder af kommunistpartiets centralkomite kvindekomité.