Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Bemærkelsesværdigt nok førte dette ikke til en forsvinden af den skrevne quechua-litteratur, men kun til et fokusskifte. Fra midten af det 17. århundrede blev det domineret af tydeligt regionale sorter, først og fremmest af Cuzco Quechua, som nu blev fremmet af byens eliter, der søgte deres legitimation i inkaernes fortid. Dette resulterede i noget der kunne betegnes som en renæssance og en guldalder for quechua-litteraturen, hvilket især kom til udtryk i teaterskrifter. Sproget i det klassiske Quechua-drama fra den periode er genkendeligt som distinkt Cusco <unk> Collao Quechua på grund af de forskellige nyskabelser, især lenitionerne, som i stigende grad adskiller det både fra Standard Colonial Quechua samt fra andre sydlige Quechua-varianter. Indiske quechua-talende producerede også deres egne uformelle hengivne tekster i manuskriptform, der delvist fortsatte traditionen med den officielle kirkelige litteratur fra den klassiske periode. I samme periode, ud over re-udgaver af ældre værker re-orienteret mod Central Quechua, de første religiøse tekster komponeret specifikt i Quechua sorter af moderne Ecuador (af Luis Francisco Romero, 1725, 1753) og Bolivia (af Juan Antonio Dávila Morales, 1739) dukkede op. Denne blomstring blev afsluttet med nederlaget for Tupac Amaru oprør
af 1780, som resulterede i en alvorlig undertrykkelse af Quechua-brug, herunder et eksplicit forbud mod Quechua-litteratur og teater og afskaffelsen af Quechua-lærestolen ved University of San Marcos.