Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I den tumultfulde periode efter Cæsars død, under den anden triumvirats opstigning, blev Gallien styret af forskellige kommandanter, indtil M. Vipsanius Agrippa ankom som prokonsul i 39 for at undertrykke urolighederne. Forskere har betalt relativt lidt opmærksomhed på spørgsmålet om, hvorfor Gallien undlod at drage fordel af Roms uorden under borgerkrigen i 40'erne og 30'erne for at gøre oprør "in toto"; det antages nogle gange, at befolkningen var for decimeret til at tage stilling, men tallene, så vidt de er kendt, gør dette usandsynligt. I 57 havde Cæsar for eksempel rapporteret, at Nervierne havde 50.000 mænd i kamptid; han formodede, at kun 500 overlevede slaget ved Sabis, men fem år senere var de i stand til at levere en styrke på 5.000 mænd. Selv om tallene måske ikke er pålidelige i absolutte tal, viser de befolkningens modstandsdygtighed. I 52, efter overgivelsen af den pan-gallic hær ved Alesia
, havde Cæsar givet amnesti til både Arverni og Aedui hæren, som han skønnede på 30.000 mand hver, og sendte dem hjem. Efter fiaskoen af Vercingetorix' strategi om at samle allierede styrker, havde de overlevende galliske ledere fortsat med at føre en guerillakrig med en vis succes og håb om udmattelse, indtil Marcus Antonius (Mark Antonius) kom til en aftale med den sidste keltiske konge, der var kendt for at bevare sin uafhængighed, Commius af Atrebates, der havde ledet hjælpestyrkerne ved Alesia. I løbet af de følgende to årtier ville galliske tab i 50'erne være blevet erstattet af den mandlige befolknings modning, mens de romerske styrker i vid udstrækning var optaget af at kæmpe mod hinanden. Gallerne har måske forestillet sig at romerne ville svække sig selv i borgerkrigen i en sådan grad at et oprør var tvivlsomt eller ikke var besværet værd; Cæsar beretter at gallerne holdt sig underrettet om politiske begivenheder i Rom der kunne påvirke dem.