På Stillehavet handlede en styrke bestående af seks japanske flådeskibe med deres kombinerede flystyrke, "Kidō Butai", som en enhed og vandrede praktisk talt efter behag i krigens første seks måneder. Den foretog ødelæggende angreb mod fjendtlige stillinger fra Hawaii i øst til Indien i vest og støttede effektivt japanske invasioner af de amerikanske Filippinerne, det britiske Malaya og Burma og det hollandske Ostindien. Mellem maj og oktober 1942 udkæmpede Japan og Amerika fire store slag mellem flåder, der var centreret omkring deres hangarskibe. Under disse slag kom de modstridende krigsskibe aldrig i synsvidde af hinanden eller affyrede deres kanoner mod andre krigsskibe. Det var kun flyet, der angreb. Det første af disse slag forpurrede det japanske forsøg på at isolere Australien i Koralhavet. Den anden stoppede den japanske ekspansion østpå i Stillehavet mod Midway Island
- Hvad? De næste to hjalp med at opretholde den amerikanske tilstedeværelse på Guadalcanal. Disse fire kampe kostede begge parter dyrt. Da Pearl Harbor blev angrebet, havde Japan i alt ni flåder og lette hangarskibe i Stillehavet. Amerika havde fire i Stillehavet og to andre langt væk i Atlanterhavet. I slutningen af oktober 1942 havde Japan kun tre sådanne hangarskibe i Stillehavet, og i en periode på to uger havde Amerika ingen. Selv om de kostede dyrt, var slagene strategisk fordelagtige for amerikanerne, og bidrog betydeligt til at skifte det strategiske initiativ i Stillehavet fra Japan til Amerika.