Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Tidlige skydevåben var dårligere i skydningshastigheden (en Tudor-engelsk forfatter forventer otte skud fra den engelske langbue i den tid, der kræves for en "klar skytte" til at give fem fra musketten), og François Bernier rapporterer, at veluddannede ridende bueskyttere i slaget ved Samugarh i 1658 "skød seks gange, før en musketær kunne skyde to gange". Våben var også meget modtagelige for vådt vejr. De havde dog en længere effektiv rækkevidde (op til 200 meter for langbuen, op til 600 meter for musketten), større indtrængen, var ekstremt kraftfulde sammenlignet med ethvert tidligere bærbart missilvåben (arkæbusser og musketter fra det 16. århundrede havde 1.300 til 3.000 joule pr. skud afhængigt af størrelse og pulverbelastning, sammenlignet med 80-100 joule for en typisk langbuespil eller 150-200 joule for en armbrøstbolt), og var taktisk overlegne i den almindelige situation, hvor soldater skød på hinanden bag forhindringer. De kunne også trænge ind i stålpanser uden at skulle udvikle specielle muskler. Hærer udstyret med geværer kunne således give bedre ildkraft, og højt trænede bueskytter blev forældede på slagmarken. Slaget ved Cerignola
i 1503 blev vundet af Spanien hovedsageligt ved brug af tændstik skydevåben, hvilket markerede første gang, at et større slag i Europa blev vundet ved brug af skydevåben.