Garòsci forblev tro mod sin egen vision om en "autonom revolution", som han delte med forskellige "giellister", der bidrog til befrielseskampen i den fascistiske marionettestat Norditalien (hvor de tyske hære fortsatte kampen for at afværge yderligere anglo-amerikansk militær fremrykning). Disse kammerater omfattede mange mangeårige venner og intellektuelle tungvægte som,, Valiani, Venturi og Vittorio Foa. Det betød, at han skulle underordne sine personlige præferencer til de "bottom up" initiativer, der kunne forventes fra den nationale befrielseskomité ("Comitato di Liberazione Nazionale", CLN). Det var først efter krigen sluttede i 1945
, med udsigter til statens kontinuitet klart etableret, at han flyttede sig væk fra sine egne vildere revolutionære præferencer og vendte tilbage til en mere traditionalistisk version af Rossellis Hendiadys".