Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Imperialisme, kolonialisme og irredentisme spillede en vigtig rolle i fascistisk Italiens udenrigspolitik. Blandt regimets mål var erhvervelsen af territorier, der historisk set blev betragtet som italienske i Frankrig (f.eks. Nice) og Jugoslavien (f.eks. Dalmatien), udvidelsen af Italiens indflydelsessfære til Balkan (f.eks. Grækenland) og erhvervelsen af flere kolonier i Afrika. Freden i Libyen (1923-1932), invasionen af Etiopien (1935-1936), invasionen af Albanien (1939), invasionen af Frankrig (1940), invasionen af Grækenland
(1940-41) og invasionen af Jugoslavien (1941) blev alle delvist iværksat for at udvide Italiens nationale rum. Ifølge historikeren Patrick Bernhard tjente den fascistiske italienske imperialisme under Benito Mussolini, især i Afrika, som model for den meget mere berømte ekspansionisme i Nazityskland i Østeuropa.