Den væbnede konflikt eskalerede i den sidste fase af Anden Verdenskrig, da Irgun erklærede et oprør i februar 1944, hvilket sluttede den pause i operationer, den havde påbegyndt i 1940. Fra mordet på Baron Moyne af Lehi i 1944 modsatte Haganah sig aktivt Irgun og Lehi i en periode med inter-jødiske kampe kendt som Jagtsæsonen, hvilket effektivt stoppede oprøret. Men i efteråret 1945, efter afslutningen af Anden Verdenskrig i både Europa (april-maj 1945) og Asien (september 1945), da det blev klart, at briterne ikke ville tillade betydelig jødisk indvandring og ikke havde nogen hensigt om straks at etablere en jødisk stat, begyndte Haganah en periode med samarbejde med de to andre underjordiske organisationer. De dannede sammen den jødiske modstandsbevægelse. Haganah afholdt sig fra direkte konfrontation med britiske styrker og koncentrerede sine bestræbelser på at angribe britisk immigrationskontrol, mens Irgun og Lehi angreb militære og politimæssige mål. Modstandsbevægelsen opløstes i juli 1946 efter bombningen af King David Hotel. Irgun og Lehi begyndte at handle uafhængigt, mens den vigtigste underjordiske milits, Haganah, fortsatte med at handle primært til støtte for jødisk indvandring. Haganah arbejdede igen kortvarigt for at undertrykke Irgun og Lehi-operationer på grund af tilstedeværelsen af en FN-undersøgelseskomité i Palæstina. Efter FN's resolution om delingsplanen blev vedtaget den 29. november 1947, blev borgerkrigen
mellem palæstinensiske jøder og arabere overskyggede de tidligere spændinger mellem begge med briterne. Imidlertid fortsatte de britiske og zionistiske styrker med at kollidere i hele borgerkrigens periode indtil afslutningen af det britiske mandat for Palæstina og den israelske uafhængighedserklæring den 14. maj 1948.