Historikere har bedømt Qing-dynastiets sårbarhed over for vestlig imperialisme i det 19. århundrede som primært skyld i dets flådes svaghed; århundreder med bevidst isolation betød, at Qing's maritime styrker var sørgeligt overgået mod deres europæiske kolleger. I modsætning hertil opnåede Qing en vis militær succes mod vestlige krigere på land. Historikeren Edward L. Dreyer udtalte: "Kinas ydmygelser i det nittende århundrede var stærkt relateret til dens svaghed og fiasko på havet. I begyndelsen af opiumkrigen havde Kina ingen forenet flåde og ingen fornemmelse af hvor sårbare de var for angreb fra havet; britiske styrker sejlede og sejlede hvor de ville... I den
Arrow War (1856-60), havde kineserne ingen måde at forhindre den engelsk-franske ekspedition i 1860 i at sejle ind i Zhili-bugten og lande så tæt på Beijing som muligt. I mellemtiden undertrykte nye, om ikke helt moderne kinesiske hære oprørene i midten af århundredet, bluffede Rusland ind i en fredelig løsning af omstridte grænser i Centralasien og besejrede de franske styrker på land i den kinesisk-franske krig (1884-85). Men flådens nederlag og den deraf følgende trussel mod dampskibstrafikken til Taiwan tvang Kina til at indgå fred på ugunstige vilkår".