Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I 1802 steg spændingerne igen mellem Storbritannien og Frankrig, det sidstnævnte land nu under den første konsul Napoleon Bonapartes styre. Da Napoleon var klar over, at en tilbagevenden til krigen var næsten uundgåelig, beordrede han den franske flåde til at forberede en styrke til forlænget tjeneste i Det Indiske Ocean, en styrke, der ville være i stand til at påføre betydelige tab på den britiske handel fra regionen. Flådefartøjets flagskib skulle være det hurtige linjeskib "Marengo", et 74-kanons skib under kommando af kontreadmiral Charles-Alexandre Léon Durand Linois. Linois var en meget erfaren officer, der havde været involveret med briterne ved en række lejligheder under de franske revolutionære krige: i maj 1794 blev han taget til fange, da hans fregat "Atalante" blev kørt ned i midten af Atlanterhavet af. Hurtigt udvekslet, blev hans næste skib "Formidable" taget til fange efter et voldsomt forsvar i slaget ved Groix, og det følgende år blev han taget til fange igen i sin nye fregat "Unité" og efterfølgende deltog i den katastrofale "Expédition d'Irlande" i skibet af linjen "Nestor" efter en tredje fangeudveksling. Hans vigtigste slag var i juli 1801, da han kommanderede den franske eskadrille under deres sejr i det første slag ved Algeciras
, hvor han blev fanget. Han var også i delvis kommando ved nederlaget i det andet slag ved Algeciras fire dage senere, men handlingen forbedrede hans ry inden for den franske flåde som en succesfuld kommandant. "Marengo" blev ledsaget af fregaterne "Atalante", "Sémillante" og og transporterne "Côte d'Or" og "Marie Françoise". Denne eskadrille blev tilsyneladende sendt til Det Indiske Ocean for at indtage Pondicherry og installere en ny guvernør i de franske kolonier i Det Indiske Ocean, general Charles Decaen. Konvojen bar 1.350 soldater og en betydelig mængde forsyninger til både den fire måneder lange rejse til Indien og de forventede udvidede operationer, der skulle følge efter.