Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Med Plitvice Lakes hændelse
I slutningen af marts / begyndelsen af april 1991 brød den kroatiske uafhængighedskrig ud mellem den kroatiske regering og de oprørske etniske serbere i SAO Krajina (stærkt støttet af den nu serbisk kontrollerede jugoslaviske folkehær). Den 1. april 1991 erklærede SAO Krajina, at den ville løsrive sig fra Kroatien. Umiddelbart efter Kroatiens uafhængighedserklæring dannede kroatiske serbere også SAO Vest-Slavonien og SAO for Øst-Slavonien, Baranja og Vest-Srijem. Disse tre regioner blev sammensat til Republikken Serbisk Krajina (RSK) den 19. december 1991. Fremmedhadets og det etniske hads indflydelse på Jugoslaviens sammenbrud blev tydelig under krigen i Kroatien. Propaganda fra kroatiske og serbiske sider spredte frygt og hævdede, at den anden side ville engagere sig i undertrykkelse mod dem og ville overdrive dødstallet for at øge støtten fra deres befolkninger. I de første måneder af krigen bombarderede den serbisk-dominerede jugoslaviske hær og flåde bevidst civile områder i Split og Dubrovnik, et UNESCO-verdensarvsted, samt nærliggende kroatiske landsbyer. Jugoslaviske medier hævdede, at handlingerne blev udført på grund af, hvad de hævdede, var tilstedeværelsen af fascistiske Ustaše-styrker og internationale terrorister i byen. FN's undersøgelser viste, at der ikke var nogen af disse styrker i Dubrovnik på det tidspunkt. Den kroatiske militære tilstedeværelse blev senere øget. Den montenegriske premierminister Milo Đukanović, på det tidspunkt en allieret af Milošević, appellerede til montenegrinsk nationalisme og lovede, at erobringen af Dubrovnik ville tillade udvidelsen af Montenegro til byen, som han hævdede var historisk en del af Montenegro, og fordømte de nuværende grænser i Montenegro som værende "tegnet af de gamle og dårligt uddannede bolsjevikke kartografer".