Udfyld følgende sætning: "Kommandører og kommandoproblemer". Den allierede beslutning om at invadere Guadalcanal udviklede sig under en periode med sammenstød på højeste kommandoniveau. Så tidligt som i februar 1942 begyndte den amerikanske flådechef, admiral Ernest King, at fremme en mere offensiv holdning i Stillehavet. Dette var i modsætning til både de amerikanske stabschefer, herunder general George Marshall, og Storbritanniens krigsledelse, som alle var mere i overensstemmelse med "Tyskland først"-prioriteterne for krigsressourcer. Det lykkedes King at få flere ressourcer til Stillehavet, selv om den amerikanske indsats i Nordafrika var ved at falde. I marts brød der ud en bitter strid mellem admiral King og general Douglas MacArthur om, hvordan disse ressourcer skulle bruges. Dette blev i sidste ende løst med et kompromis efterlader General MacArthur ansvarlig for det sydvestlige Stillehavsområde og belastet med beslaglæggelse af
Salomonøerne vest for Guadalcanal, den nordvestlige kyst af New Guinea, og Bismarck-arkipelaget, herunder den japanske flådefæstning i Rabaul. Admiral Chester Nimitz skulle styre Stillehavsregionen og sejle over det centrale Stillehav. Admiral Robert Ghormley, under Nimitz, skulle lede det sydlige Stillehavsområde og erobre Tulagi, hvor japanerne havde etableret en søflybase. Ghormley ville også, næsten som en eftertanke, erobre Guadalcanal, hvor en japansk landingsbane var under opførelse. Under Ghormley blev admiral Frank Fletcher øverstbefalende for Allied Task Force 61.