Det var derfor som preussisk diplomat, at Bernstorff deltog i kongressen i Aix-la-Chapelle (oktober 1818), hvorefter han vendte tilbage til Berlin som statsminister og leder af afdelingen for udenrigsanliggender. Bernstorffs ledelse af den preussiske politik gennem de mange år, han forblev i embedet, er blevet vurderet forskelligt. Han var ved uddannelse og temperament imod revolutionen, og han blev indviet i sine nye pligter som preussisk minister af den reaktionære Ancillon. Han beskyldes for at have underordnet Preussens særlige interesser til Metternichs europæiske politik og den hellige alliance. Om en anden politik på længere sigt ville have tjent Preussen bedre, er et spørgsmål om spekulation. Det er sandt, at Bernstorff støttede Carlsbad-dekreterne og Wien-slutakten; han var også Metternichs trofaste håndlanger ved kongresterne i Laibach, Troppau og Verona. På den anden side deltog han betydeligt i at lægge grundlaget for toldunionen (Zollverein), som var bestemt til at være grundlaget for det preussiske hegemoni i Tyskland. I sin støtte til Ruslands aktion mod Tyrkiet i 1828 viste han også, at han ikke var en blind tilhænger af Metternichs synspunkter. I krisen i 1830 gjorde hans moderation over for det krigslystne skrig fra det militære parti i Berlin meget for at forhindre urolighederne i Belgien
Jeg vil gerne understrege, at det er nødvendigt, at der er en fælles holdning.