Friedman var også kendt for sit arbejde med forbrugsfunktionen, den permanente indkomsthypothese (1957), som Friedman selv omtalte som sit bedste videnskabelige arbejde. Dette arbejde hævdede, at rationelle forbrugere ville bruge en forholdsmæssig mængde af, hvad de opfattede som deres permanente indkomst. Windfall gevinster ville for det meste blive sparet. Skattelettelser ligeledes, som rationelle forbrugere ville forudsige, at skatterne ville skulle stige senere til at balancere de offentlige finanser. Andre vigtige bidrag omfatter hans kritik af Phillips kurve og begrebet den naturlige arbejdsløshedsprocent (1968). Denne kritik forbundet hans navn, sammen med Edmund Phelps, med indsigt i, at en regering, der bringer større inflation kan ikke permanent reducere arbejdsløsheden ved at gøre det.
Friedman