Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I 70'erne f.Kr., efter borgerkrigen mellem den aristokratiske fraktion af Sulla og resterne af Marius og Cinna's tilhængere, nægtede den romerske populist Quintus Sertorius at overgive Spanien til Sullan-diktaturet. Hans løsrivelse udløste den Sertorianske Krig, hvor de keltiske stater i Middelhavsgallen blev udsat for troppeopkrævninger og tvungne rekvisitioner for at støtte de militære bestræbelser fra Metellus Pius, Pompeius Magnus ("Pompey den Store") og andre romerske kommandanter mod oprørerne. Nogle kelter, deriblandt måske helvierne og Volcae Arecomici, støttede Sertorius. Efter at den frafaldne romersk blev myrdet, var Metellus og Pompeius i stand til at erklære en sejr, og Helvii og Volcae blev tvunget til at afstå en del af deres landområder til den græske bystat Massilia (det nuværende Marseille), en loyal uafhængig allieret af Rom i århundreder, strategisk placeret ved mundingen af floden Rhone og den trofaste tilhænger af Pompeius. Under Cæsars galiske krige sluttede ingen af de galiske "civitater" inden for Narbonese-provinsen sig til det pan-galiske oprør i 52 f.Kr.
, eller engageret i nogen rapporteret handlinger af fjendtlighed mod romerske styrker. De helviske Valerii spiller faktisk en nøglerolle i at sikre Cæsars bagland militært mod Vercingetorix, der sendte styrker for at invadere helviske territorium. I sin historie om Vivarais fra 1861 formodede Abbé Rouchier, at Cæsar, der så den strategiske nytte af Helvian-territoriet på grænsen til den romerske provins langs en hovedrute ind i det centrale Gallien, dyrkede Valerii ved at udbedre de straffende foranstaltninger, der blev truffet mod dem af Pompeius. Cæsar nævner landforbuddet i hans "Bellum Civile", mens han diskret udelader enhver handling, der blev foretaget af hans loyale Helvian venner mod Rom i 70'erne.