På internationalt plan så de Zúñiga Spaniens fremtid som en del af en stærk alliance med Det Hellige Romerske Rige, der også blev regeret af Habsburg-familien, som ekko af den samtidige "arbitrista" Giovanni Botero, der fremførte begrebet et Habsburg-families hegemoni over hele Europa. De Zúñiga blev også påvirket af konsekvenserne for det spansk kontrollerede nordlige Italien, hvis den østrigske gren af familien mislykkedes i Tyskland. De Zúñiga overtalte Filip 3. til at sende hjælp til kejseren i Bøhmen i 1619, hvilket effektivt indledte Spaniens trediveårskrig (1618-48). I 1620 spillede han en central rolle i afsendelsen af hæren i Flandern for at hjælpe den kejserlige sag, hvilket førte til den spanske sejr i slaget ved White Mountain.
senere samme år. De Zúñiga var også ansvarlig for vigtige spanske beslutninger om fremtiden for konflikten i Holland. Våbenstilstanden siden 1609 var blevet mere og mere anspændt; mens de Zúñiga var overbevist om, at en direkte militær sejr over hollænderne var usandsynlig, havde han i 1619 konkluderet, at en fornyelse af fjendtlighederne kunne muliggøre forhandlinger, der førte til en traktat, der var mere gunstig for spanierne. Han var i høj grad ansvarlig for krigens genoptagelse i 1621, og som følge heraf strakte konflikten sig i yderligere 27 år indtil fredsaftalen i 1648.