Provinserne New Granada havde opretholdt uafhængighed fra Spanien siden 1810, i modsætning til nabolandet Venezuela, hvor rojalister og pro-uafhængighed kræfter havde udvekslet kontrol over regionen flere gange. For at pacificere Venezuela og generobre New Granada organiserede Spanien i 1815 den største væbnede styrke man nogensinde havde sendt til den nye verden, bestående af 10.500 soldater og næsten 60 skibe. (Se spansk generobring af New Granada
) Selv om denne styrke var afgørende for at generobre en solidt pro-uafhængighed region som New Granada, blev dens soldater til sidst spredt ud over hele Venezuela, New Granada, Quito og Peru og blev tabt til tropiske sygdomme, fortynding deres indvirkning på krigen. Endnu vigtigere var det, at størstedelen af de rojalistiske styrker ikke bestod af soldater sendt fra halvøen, men af spansk-amerikanere. Andre spansk-amerikanere var moderate, der besluttede at vente og se hvad der ville komme ud af en genoprettelse af normallivet. Faktisk fandt guvernørerne i områder i New Spain, Mellemamerika og Quito det hensigtsmæssigt at lade de valgte forfatningsmæssige "ayuntamientos" på plads i flere år for at forhindre konflikt med det lokale samfund. Liberalister på begge sider af Atlanterhavet fortsatte imidlertid med at konspirere for at bringe et konstitutionelt monarki tilbage, og det lykkedes dem i sidste ende i 1820. Det mest dramatiske eksempel på transatlantisk samarbejde er måske Francisco Javier Minas ekspedition til Texas og det nordlige Mexico i 1816 og 1817.