Længe før briterne annekterede Kapkolonien, var der allerede store hollandsktalende europæiske bosættelser på Kaphalvøen og derover; da briterne i 1806 blev permanente herskere, havde disse over 26.000 indbyggere. Der var dog to forskellige undergrupper i befolkningen, der bosatte sig under VOC. De første var vandrende landmænd, der gradvist begyndte at bosætte sig længere og længere inde i landet i søgen efter bedre græsarealer til deres kvæg og frihed fra VOC's regler. Dette samfund af bosættere identificerede sig kollektivt som boere for at beskrive deres landbrugslivsstil. Deres gårde var enorme efter europæiske standarder, da jorden var fri og relativt underbefolket; de måtte blot registrere dem hos VOC, en proces, der var lidt mere end en formalitet og blev mere irrelevant, jo længere boerne flyttede ind i landet. Et par boere adopterede en semi-nomadisk livsstil permanent og blev kendt som Boerne var dybt mistænksomme over for den centraliserede regering og den stigende kompleksitet af administrationen i Kapen; de flyttede konstant længere væk fra den koloniale embedsmands rækkevidde, når den forsøgte at regulere deres aktiviteter. I midten af det attende århundrede havde boerne trængt næsten tusind kilometer ind i Sydafrikas indre ud over Kap det Gode Håb, hvor de stødte på Xhosa-folket, der migrerede sydpå fra den modsatte retning. Konkurrencen mellem de to samfund om ressourcerne på grænsen udløste Xhosa-krigene
- Hvad? Boernes barske holdning til sorte afrikanere blev permanent formet af deres kontakt med xhosaerne, hvilket skabte usikkerhed og frygt ved grænsen.