Skriv en fortsættelse til dette afsnit - På trods af, at radikal antiimperialisme var en af bolsjevismens oprindelige kerneværdier, blev Sovjetunionen fra 1940 og fremefter bredt betragtet som en de facto imperialistisk magt, hvis ideologi ikke kunne tillade den at indrømme sin egen imperialisme. I det sovjetiske ideologiske synspunkt var pro-sovjetiske fraktioner i hvert land den eneste legitime stemme for "folket", uanset om de var minoritetsfraktioner. Alle andre fraktioner var simpelthen klasses fjender af "folket", iboende ulovlige herskere uanset om de var flertalsafdelinger. Således gjorde ethvert land, der blev sovjetisk eller en sovjetisk allieret, det naturligt via et legitimt frivilligt ønske, selv om ansøgerne havde brug for sovjetisk hjælp til at opnå det. De vigtigste eksempler var den sovjetiske invasion af Finland
Det er en af de ting, der har ført til, at Finland har annekteret dele af Karelen, at Sovjetunionen har invaderet Polen, at Sovjetunionen har besat de baltiske lande, og at Sovjetunionen efter krigen de facto har domineret de satellitstater i Østblokken under påskud af total uafhængighed. I den post-sovjetiske æra føler selv mange ukrainere, georgiere og armeniere, at deres lande blev annekteret med magt af bolsjevikkerne, men dette har været et problematisk synspunkt, fordi de pro-sovjetiske fraktioner i disse samfund engang også var betydelige. Hver fraktion mente at den anden ikke repræsenterede den sande nationale interesse. Dette borgerkrigslignende paradoks er blevet set i den russiske føderations annektering af Krim, da de pro-russiske krymere er blevet betragtet som illegitime af de pro-ukrainske krymere, og omvendt.