Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Siden de første århundreder e.Kr. har de fleste jøder boet uden for det område, der almindeligvis er kendt som Palæstina, efter ødelæggelsen af det andet tempel og massakren på jøderne i Jerusalem. Af Jerusalems 600.000 (Tacitus) eller 1.000.000 (Josephus) jøder døde alle enten af sult, blev dræbt eller blev solgt til slaveri. En mindretals tilstedeværelse af jøder er blevet attesteret for næsten hele perioden. For eksempel, ifølge traditionen, har det jødiske samfund i Peki'in opretholdt en jødisk tilstedeværelse siden Andet Tempels periode. Ifølge Tanakh havde Gud tildelt Kanaan til jøderne som det forjættede land, en tro der også er bevaret i Septuagintaen og både kristen og islamisk tradition. Diasporaen begyndte i 586 f.Kr. under den babyloniske besættelse af Israel. Babylonierne ødelagde det første tempel, som var centralt for den jødiske kultur på det tidspunkt. Efter det store oprør i det første århundrede
og Bar Kokhba-oprøret i det 2. århundrede, forbød Romerriget jøder fra Jerusalem og kaldte området "Syria Palaestina".