Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Efter afsatte Richard
Henrik 7. ignorerede denne lov, og gjorde i stor udstrækning brug af velgørenhed under hans regeringstid, under dække af "kærlige bidrag". I 1491, syv år efter at loven var blevet vedtaget, ansatte han kommissærer til at skaffe sine undersåtter sådanne gaver. Desuden havde Henrik tidligere på året indkaldt et stort råd for at give ham bemyndigelse til at opkræve denne velgørenhed, hvilket i det mindste gav "bidraget" et udseende af legitimitet og folkelig samtykke. Henriks kansler og ærkebiskop af Canterbury, John Morton, blev krediteret med et udbredt argument for denne form for beskatning: hvis man levede beskedent, må man spare op og kunne derfor råd til en gave til kongen; hvis man levede overdådigt, må man have indtægter til overs, som i stedet bør præsenteres for kongen. Dette argument fik øgenavnet "Mortons gaffel", et begreb, der kom ind i folkesproget som et udtryk for ethvert dilemma mellem to ubehagelige muligheder. Kommissærerne anvendte argumentet mod alle uvillige undersåtter for at kræve uforholdsmæssigt store pengebeløb. Henrik brugte også begrundelser svarende til dem, Edvard havde brugt 20 år tidligere, hvorved truslen fra Frankrig blev understreget - kommissærer bevæbnet med proklamationen om, at "Karl af Frankrig ikke kun uretfærdigt besætter kongens kongerige Frankrig, men truer med ødelæggelsen af England" - og kongen foreslog personligt at lede den engelske hær. Det blev foreslået som et alternativ til militærtjeneste.