Efter tabet af Cypern til osmannerne i den fjerde osmannisk-venetianske krig (1570-1573), var øen Kreta ("Kongeriget Candia") den sidste store oversøiske besiddelse af Venedig. Dens vigtige strategiske position gjorde det til et oplagt mål for fremtidig osmannisk ekspansion, mens dens størrelse og frugtbare jord, sammen med de dårlige fæstninger, gjorde det til en mere fristende præmie end Malta. På den venetianske side var "Serenissima", med sit svage militær og stor afhængighed af uafbrudt handel, ivrig efter ikke at provokere osmannerne. Derfor overholdt Venedig nøje betingelserne i traktaten med osmannerne og sikrede sig over seksti år med fredelige forbindelser. Ved begyndelsen af det 17. århundrede var venetianernes magt desuden faldet betydeligt. Dens økonomi, der engang havde haft fremgang på grund af dens kontrol med handel med krydderier fra Østen, havde lidt som følge af åbningen af de nye handelsruter i Atlanterhavet og af tabet af det vigtige tyske marked på grund af trediveårskrigen. Desuden var republikken blevet indblandet i en række krige i det nordlige Italien som Mantua-krigen
og blev yderligere svækket af et udbrud af pesten i 1629-1631.