Kortfattet artikel:  Her er scenen: Min mand Tony er desperat syg, og jeg sidder ved hans sygehusseng. Han har været syg i ugevis, og på et tidspunkt fik jeg at vide, at han skulle dø. Han er nu kommet ud af komaen og er ikke længere, tak Gud, en af de ti mest syge mennesker på det store universitetshospital. Men ingen ved, hvad der er galt med ham. Han er blevet flyttet fra intensivafdelingen til et lille værelse, da en konsulent pludselig kommer ned. Sarah Foot siger, at mens hun var på hospitalet med sin syge mand Tony, kom en læge med fjendtligt kropssprog og begyndte at tale ned til dem, mens hun stillede diagnosen. Hun styrter ind gennem døren, efterfulgt af et halvt dusin af hendes juniorer, som flokkes omkring sengen og vente på hende til at tale. Ingen er i tvivl om, hvem der bestemmer. Hun taler ikke til os, men ned til os, som en slags reinkarnation af den monstrøse Sir Lancelot Spratt (spillet af James Robertson Justice) fra Doctor In The House-filmene. Men det her er ikke sjovt. Tony har været på hospitalet i over en måned, men hvordan eller hvorfor han blev syg så pludseligt, ved ingen rigtig. Det ene øjeblik tænkte jeg på om han bare havde fået mandgrippe; det næste øjeblik var han i delirium med feber og forfærdelige mavesmerter, og han blev kørt til hospitalet i en ambulance. Kun 48 timer senere var han i en medicin-induceret koma med sepsis, en livstruende tilstand udløst af en infektion, hans organer lukkede ned en efter en. Da han blev indlagt, antydede hans symptomer pancreatitis - hvor bugspytkirtlen bliver betændt. Jeg vil vide, om lægerne ved, hvad der forårsagede hans krops frie fald. Sarah ledsagede Tony, da han blev kørt til hospitalet i en ambulance, og kort tid efter var han i et medicininduceret koma med sepsis. Så jeg kigger op på det hav af ansigter og spørger: 'Var det pankreatitis der startede det her?' Jeg bliver siddende, for hvis jeg rejser mig, vil Tony - som ikke kan tale for sig selv fordi han har en slange i luftrøret - føle sig endnu mere hjælpeløs. 'Ja,' siger konsulenten hovmodigt, 'han havde lignende symptomer.' Men var det...
Sarah Foot siger, at en konsulent talte ned på hende og hendes syge mand. Hendes 'fjendtlige kropssprog' var 'at fortælle mig at holde kæft og kende min plads' Hun sagde, at som alle slægtninge havde hun brug for venlighed og støtte.