Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Efter det ødelæggende jordskælv i Lissabon
(1 november 1755), der fandt sted årtier efter udgivelsen af "Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal" (1710), Leibniz' filosofiske optimisme og teodice pådrog sig betydelig kritik både fra hans kolleger oplysningsfilosofi og kristne teologer. Kritikere af Leibniz, som f.eks. Voltaire, hævder at verden indeholder en mængde lidelse der er for stor til at retfærdiggøre optimisme. Mens Leibniz hævdede, at lidelse er godt, fordi det tilskynder menneskets vilje, hævder kritikere, at graden af lidelse er for alvorlig til at retfærdiggøre troen på, at Gud har skabt den "bedste af alle mulige verdener". Leibniz behandler også denne bekymring ved at overveje, hvad Gud ønsker at ske (hans forudgående vilje) og hvad Gud tillader at ske (hans efterfølgende vilje). Andre, som den kristne filosof Alvin Plantinga, kritiserede Leibniz' teodice ved at argumentere for, at der sandsynligvis ikke er noget som "det bedste" af alle mulige verdener, da man altid kan forestille sig en bedre verden, såsom en verden med en mere moralsk retfærdig person.