Arfa beskyldte sin efterfølger, general Ali Razmara, for sin tvungne pensionering og samarbejdede efterfølgende med sine politiske rivaler, især efter at Razmara blev udnævnt til premierminister i 1950. Ikke desto mindre blev Arfa oprigtigt forstyrret, da Razmara blev myrdet i 1951, fordi han troede, at det stigende niveau af politisk vold truede landet. Han tjente som minister for veje og kommunikation i den korte regering under premierminister Hosayn Ala i den måned, der fulgte efter Razmara's mord, før parlamentet stemte i Mohammad Mossadegh som premierminister. Arfa mistroede Mossadegh og dannede en politisk gruppe, Nationalbevægelsen, for at forstyrre samlinger af Mossadegh-tilhængere, som han betragtede som ekstremister, der var imod fortsættelsen af monarkiet og en stærk hær. Nationalbevægelsens avis offentliggjorde mange artikler skrevet af Arfa, der støttede shahen og respekt for islam. Arfa opretholdt kontakt med en række politiske aktivister, herunder Mozaffar Baqai fra Arbejdernes parti, den brændende prædikant Ayatollah Sayyed Abu al-Qasem Kashani og Shaban Jafari, en organisator af gademobber. Arfa blev stiftende medlem af den hemmelige komité af militære officerer, Komiteen for at redde fædrelandet, der blev dannet i 1952 med det formål at vælte Mossadegh. Følgende
Efter militærkuppet i 1953, der genindsatte shahen til magten, var han Irans ambassadør i Tyrkiet (1958-1961) og Pakistan (1961-1962). Derefter trak han sig tilbage fra den aktive offentlige tjeneste. Han forlod Iran på tidspunktet for den iranske revolution i 1979 og døde i Monte Carlo, Monaco i 1983.