Kortfattet artikel:  Var Mellemøsten bedre stillet under diktaturer? Det er bestemt fristende at tænke sådan, når man ser på konflikterne i regionen i dag, fra Yemen til Libyen til Syrien. Disse tre lande har fulgt forskellige baner siden begyndelsen af det arabiske forår i 2011, men det de har til fælles nu er ustabilitet, som sandsynligvis ikke vil blive overvundet på kort sigt. Mens denne ustabilitet gør Vesten - især USA - utilpas, er det også et direkte resultat af Vestens egen holdning til diktaturer i regionen før og under det arabiske forår. Vestens kortsynethed i håndteringen af Mellemøsten gennem sin moderne historie har direkte bidraget til den nuværende ødelæggelse. Før 2011 var det, Vesten værdsatte mest i Mellemøsten, stabilitet snarere end demokrati. Arabiske diktaturer blev tolereret i årtier på trods af deres grusomhed fordi de tjente vestlige økonomiske, politiske og sikkerhedsmæssige interesser. I Egypten blev Hosni Mubarak set som en bastion for fred med Israel. I Libyen blev en reformeret Moammar Gadhafi udfordret for potentielle investeringer og handelsaftaler. I Syrien var Bashar al-Assad en forudsigelig leder, der opretholdt Golanhøjderne som en konfliktfri zone. I Yemen blev Ali Abdullah Saleh betragtet som en allieret mod al-Qaeda. Diktaturerne holdt status quo håndterbart. Regeringens undertrykkelse af aktivisme og af alternative stemmer fra civilsamfundet og uafhængige medier betød, at beslutninger fra toppen sjældent blev anfægtet. Dette garanterede, at vestlige interesser ville blive tjent uden for mange komplikationer. Til gengæld fik de arabiske diktatorer økonomisk og militær støtte fra Vesten og politiske forsikringer. Yemen var indbegrebet af denne dynamik. Saleh blev courtiseret og blev courtiseret af amerikanske diplomater, der vendte det blinde øje til hans overtrædelser, fra våben smugling til at tvinge nye virksomheder til at inkludere ham som "partner", så han kunne sikre et snit i fortjenesten, mens de fleste yemenitere levede under brødlinjen. Læs mere: Hvordan fik vi...
Vesten støttede diktatorer i Mellemøsten, indtil det blev ubehageligt i 2011. Khatib: Vestens mangel på en plan for eftervirkningerne af diktaturer har været katastrofal.