Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I 1971 sluttede han som nr. 4 i NL i runs batted in og nr. 2 i runs, førende Giants med et.288 gennemsnit, da de vandt National League West titlen, og tjente deres første postseason køje siden 1962 World Series. En skadet brystkasse begrænsede hans spil i 1971 NLCS
, hans eneste postseason optræden; han var en sen-innings erstatning for rookie Dave Kingman i Game 1, og spillede ikke i Game 2 før han startede de sidste to kampe, batting 2-for-8 i serien. Den sæson, han placeret fjerde i NL MVP pris afstemning. I 1972 scorede Bonds 118 runs, hvilket var nummer to i NL (den tredje sæson i træk, han var nummer to i runs scored) og hans 26 homeruns var niende i kredsløbet, mens hans 44 stjålne baser var nummer 4 i ligaen. I 1973 placerede han sig på tredjepladsen i MVP-afstemningen efter at have slået en karriere-høj 39 home runs, 11 af dem til at starte en kamp, og leder ligaen i løb for anden gang. Bonds blev udnævnt til NL Player of the Year af "The Sporting News" i 1973 og blev også udnævnt til en outfielder på "TSN's American League All-Star Team i 1977.