Skriv en fortsættelse til dette afsnit - I de første år af Amerikas indtræden i Anden Verdenskrig satte det amerikanske militær radarudstyr til tidlig advarsel op langs kystlinjerne på grund af bekymring for landets forsvar mod fjendtlige bombefly. Efter det overraskende angreb på Pearl Harbor var myndighederne bange for at fjenden kunne angribe Panamakanalen
især på grund af dens betydning for forbindelsen af de militære og skibsfartsveje i Atlanterhavet og Stillehavet. Da den vestlige indgang til kanalzonen ikke havde nogen landområder i nærheden der kunne bruges som radarsteder, blev indgangen bevogtet af piketskibe med radarer. I 1942 skiftede tankerne fra passivt luftforsvar til de allieredes offensiver, og de militære ledere i luftvåbnet understregede behovet for bærbare langdistance flydetektorer under deres kampe i Stillehavet. Det amerikanske radarudstyr havde imidlertid på det tidspunkt en frekvensloft på 200 megacykler, hvilket gjorde det ikke blot sårbart over for overraskende angreb fra lavtflyvende fly, men også ekstremt omfangsrigt og vanskeligt at nedskære.