Skriv en fortsættelse til dette afsnit - Da Condottierernes æra sluttede på italiensk jord, stillede militære ledere som Ottavio Piccolomini og Raimondo Montecuccoli deres soldater til rådighed for den østrigske kejser i en religionskrig, der ødelagde Tyskland og forårsagede tabet af 30% af dets folk, måske den største tragedie, Tyskland nogensinde har oplevet. Italienske styrker kæmpede tappert (omend på den tabende side) i Slaget ved Lutzen og hjalp med at vinde en stor sejr i Slaget ved Nordlingen
i 1634 mod svenskerne. Ambrogio Spinola og hans mænd hjalp i mellemtiden Spanien med at erobre Holland i slag som belejringen af Breda. Denne krig var måske den sidste, hvor sværd, dolke og spyd spillede en vigtig rolle i kamp, da skydevåbensteknologien nu blev mere pålidelig. Italienske sværdmænd, bevæbnet med korte sværd og dolke, var yderst effektive i at infiltrere deres modstanderes pikpladser og i at slå de forsvarsløse pikmænd, bevæbnet med de lange piker, ned under det brutale "push of the pikes". På slagmarken blev den såkaldte "Spada da Lato" eller side-sværd den dominerende sværd type. På samme tid i de italienske byer udviklede sideværdet sig til en ny type sværd, der blev brugt i civile sammenhænge til dueller. Dette civile sværd er kendt som "La Striscia" eller Rapier på engelsk. Franskmændene overtog det italienske duel sværd og mestrede det, og det menes, at mellem 1600 og 1700 døde godt over 70.000 franskmænd i dueller, mange af dem dødeligt såret af en Rapier. Fra slutningen af det 16. århundrede opnåede italiensk spydskydning stor popularitet i hele Europa, især med afhandlingen af Salvator Fabris, hvis "De lo schermo overo scienza d<unk>arme" fra 1606 udøvede stor indflydelse ikke kun i Italien, men også i Tyskland. Fabris blev efterfulgt af italienske mestre som Nicoletto Giganti (1606), Ridolfo Capo Ferro (1610), Francesco Alfieri (1640), Francesco Antonio Marcelli (1686) og Bondi' di Mazo (1696).