Efter at præsident Jacques Chirac anerkendte den franske stats ansvar under samarbejdet i 1995, på årsdagen for Vel' d'Hiv-angrebet
Judt skrev i en "New York Times" op-ed, "folk som Jean-Paul Sartre og Michel Foucault var mærkeligt tavse. En af grundene var, at de var nærmest besat af kommunismen. To generationer af intellektuelle, der proklamerede behovet for at "engagere sig", for at tage stilling, undgik ethvert etisk spørgsmål, der ikke kunne fremme eller i nogle tilfælde hæmme den marxistiske sag. Vichy blev afskediget som værket af et par senile fascister. Der var ingen, der så nøje på, hvad der var sket under besættelsen, måske fordi meget få intellektuelle af nogen politisk stribe kunne hævde, at de havde haft en "god" krig, som Albert Camus gjorde. Ingen rejste sig for at råbe "J'accuse!" til højtstående embedsmænd, som Émile Zola gjorde under Dreyfus-affæren. Når Simone de Beauvoir, Roland Barthes og Jacques Derrida trådte ind på den offentlige arena, involverede det som regel en krise langt væk - i Madagaskar, Vietnam eller Cambodja. Selv i dag opfordrer politisk engagerede forfattere til handling i Bosnien, men griber kun sporadisk ind i debatter om Frankrigs fortid".