Ekologie.

Rostlina v přírodě roste v málo výživné půdě, která může být písčitá, hlinitá nebo jílovitá a má rozličné pH. Pro splnění své okrasné funkce se ale sází do půdy výživné, humózní a stále mírně vlhké, která je bohatá na vápník. Nejlépe ji prospívá stanoviště na plném slunci, v polostínu méně kvete a listeny se hůře vybarvují. Nejsou příliš vhodná místa se silnými dešti v období kvetení, které poškozují květy. Nesnáší zasolenou půdu, stejně jako slaný vítr na mořském břehu, městské nečištěné ovzduší jí ale nevadí. Postupně kvete v srpnu a září. Předpokládána životnost dřeviny je nejméně 60 roků. Ploidie druhu je 2n = 18.

Popis.

Vytrvalý, listnatý, opadavý keř vyrůstající do výše 150 až 300 cm, který je ve velikosti a tvaru listů i květů silně variabilní. Jeho strnule vzpřímené, zelené až šedavě ojíněné, lysé nebo chlupaté, duté, bylinné lodyhy později dřevnatí. Jsou porostlé vstřícnými, jednoduchými listy s řapíky 0,5 až 2,5 cm. Jejich čepele, dlouhé 4 až 18 cm a široké 2 až 6 cm, bývají dosti proměnlivé, jsou srdčitě vejčité, vejčitě kopinaté až vejčitě podlouhlé, po obvodě celokrajné nebo zubaté, na vrcholu zašpičatělé, bázi mají zaoblenou, srdčitou nebo široce klínovitou, na líci bývají leskle zelené, lysé a na rubu šedavé, řídce chlupaté.  Květenství je převislý úžlabní nebo terminální klas, složený z bílých nebo růžových květů rostoucích v jednom až deseti přeslenech tvořených i šesti květy. Oboupohlavné květy na stopkách s drobnými listenci vykvétají v paždí vytrvalých, červených listenů velkých 2 až 3 cm. Trubkovitý kalich je tvořen pěti drobnými, kopinatými lístky. Pravidelná, pětilaločná, nálevkovitá koruna až 2 cm velká bývá bílá, růžová, fialová či purpurová, má krátkou trubku a na bázi je nadmutá. V květu je pět tyčinek s podlouhlými prašníky, semeník s pěti pouzdry s mnoha vajíčky a dlouhá čnělka s hlavičkovou bliznou čnící z koruny. Květy opyluje hmyz.  Po odkvětu rychle uzrávají tmavě purpurové plody, na kterých vytrvávají lístky drobného kalichu a jsou kryté přetrvávajícími červenými listeny. Květy nakvétají v převislém květenství postupně od počátku (od shora), horní květy již bývají přeměněné v plody a spodní teprve rozkvétají. Plody jsou kulovité, mnohosemenné bobule červenopurpurově zbarvené, velké 0,5 až 1 cm. Jsou sice poživatelné, ale chuťově nevyrovnané, u některých forem jsou v plné zralosti velmi měkké a sladké, u jiných mají hořkou chuť. Obsahují početná hnědá, elipsoidní, asi 1 mm velká semena, na statné rostlině jich dozraje několik tisíc.

Rozmnožování.

Semeny se dobře rozšiřuje, vysetá na záhon brzy po dozrání vyklíčí na jaře následného roku, jsou přirozeně roznášena hlavně ptáky a savci, kteří mají plody v oblibě. K šíření napomáhají i silné deště, které odplavují opadané plody i semena, která nejlépe vyklíčí na místech s narušeným povrchem. Rostlina se rozšiřuje i rozrůstáním kořenů, z kterých dobře obráží. Lze ji množit i řízkováním, řízky z vyzrálého dřeva s patkou se sází v červnu a červenci, s polovyzrálého dřeva v srpnu a září.

Kultivace.

Mladá rostlina má schopnost kvést již ve druhém nebo třetím roce věku, nejvíce kvete na koncích nových větví a proto se doporučuje jejich každoroční seřezávání na konci zimy. Pokud následkem mrazu větve namrznou nebo zmrznou až k zemi, což se ve středoevropských podmínkách stává, uřežou se brzy v předjaří až u země. Spolehlivě vyraší nové a do konce léta vyrostou a pokvetou. Před zimou se doporučuje chránit kořenový systém hrubou vrstvou mulče.

Význam.

Leycesterie krásná se vzhledem ke svému zvláštnímu vzhledu vysazuje převážně jako solitérní rostlina, která se časem rozroste v nápadný, do široka rozložitý keř. Je ceněnou dřevinou hlavně pro kvetení na konci léta, kdy se stává výrazným exemplářem, neboť většina vytrvalých rostlin již odkvetla. Nejčastěji se pěstuje kultivar ́Purple Rain ́, který je tmavěji vybarven a má více stěsnané plodenství.  Na stanovištích s příhodnými půdními i klimatickými podmínkami však její schopnost rychle se rozrůstat není vždy žádoucí. Vytváří mnohdy husté, neprostupné houštiny, které zhusta vytlačují původní rostliny. V některých zemích, jako Austrálie a Nový Zéland, je považována za potencionálně nebezpečnou invazní rostlinu. Za jednoznačně invazní je považována na Azorských ostrovech, kde se na ostrově São Miguel silně rozrůstá a v přírodní rezervaci Lagoa do Fogo vytlačuje vzácné druhy, včetně porostů kryptomerie japonské.

Leycesterie krásná ("Leycesteria formosa") je zahradní, keřovitá dřevina, která je pro své jemně vonící květy a plody vysazuje v okrasných zahradách a parcích, jediný druh rodu leycesterie, který se využívá. Je původní rostlinou z vyšších poloh Číny, Pákistánu, Nepálu, Bhútánu a Myanmaru, kde se vyskytuje jako podrost okrajů vlhkých lesů a pasek až do nadmořské výšky 3500 m. Odtud byla rozšířena do mnoha míst, hlavně v mírném a subtropickém podnebném pásu.

Die Schöne Leycesterie ("Leycesteria formosa"), auch "Karamellbeere", ist ein Strauch aus der Familie der Geißblattgewächse (Caprifoliaceae) mit 4 bis 13 Zentimeter langen Blattspreiten, weißen bis rosafarbenen Blütenständen und roten Beeren. Das natürliche Verbreitungsgebiet der Art liegt in China, auf dem Indischen Subkontinent und in Indochina. In Teilen Europas und Australiens wurde die Art eingebürgert. Sie wird wegen der hübschen Blüten und des bemerkenswerten Fruchtschmucks häufig als Zierstrauch verwendet.


Mládí.

Šejna se narodil v Radhosticích na Prachaticku. Jeho rodiče byli drobní zemědělci. Studoval gymnázium ve Strakonicích, ale studium nedokončil. Do konce války proto pracoval jako zemědělský dělník. V době války byl měsíc vězněn v Klatovech, neboť si vyrobil falešnou legitimaci úředníka cenové kontroly a vydíral živnostnici Marii Kuklovou kvůli potravinovým lístkům. Tvrzení, že v té době udával gestapu, jsou pravděpodobně nepravdivá. Po válce se s rodiči přestěhoval do pohraničí.  V roce 1946 vstoupil Šejna do KSČ. Rok po komunistickém převratu se stává zemědělským tajemníkem v Horšovském Týně.

Politická a armádní kariéra po roce 1948.

Šejnova kariéra byla velmi strmá. Během necelých dvaceti let se vypracoval ze zemědělského dělníka na nejmladšího generála v armádě. V roce 1950 narukoval na vojnu k 63. ženijnímu pluku do Terezína. Brzy se projevil jako schopný politický agitátor. Rozhodl se zůstat v armádě a stal se zástupcem velitele pro věci politické.  Ve volbách roku 1954 byl zvolen za KSČ do Národního shromáždění ČSR ve volebním obvodu Ústí nad Labem. Mandát získal za KSČ i ve volbách v roce 1960 (nyní již jako poslanec Národního shromáždění ČSSR za Severočeský kraj) a volbách v roce 1964. V parlamentu setrval do roku 1968, kdy byl zbaven mandátu. K roku 1954 se profesně uvádí jako major ČSLA.  X. sjezd KSČ ho zvolil za kandidáta Ústředního výboru Komunistické strany Československa. Pracoval jako zástupce velitele pro věci politické u ženijního vojska na MNO. O rok později byl povýšen na podplukovníka.  V roce 1953 po smrti prezidenta Gottwalda velmi tvrdě kritizoval Gottwaldova zetě a ministra národní obrany Alexeje Čepičku. Poté, kdy na post ministra národní obrany nastoupil Bohumír Lomský, stal se Šejna náčelníkem ministrova sekretariátu. V roce 1956 si všiml Šejny i Antonín Novotný. Prohlásil, že jediný Šejna mu podával pravdivé informace o situaci v armádě. Šejna se stal blízkým přítelem prezidentova syna. V roce 1964 se stal vedoucím tajemníkem hlavního výboru KSČ na ministerstvu národní obrany.

Útěk do zahraničí.

V lednu 1968 ztratil vliv jeho ochránce, Antonín Novotný, kterého v pozici prvního tajemníka KSČ vystřídal Dubček. Rozběhlo se vyšetřování rozsáhlého obohacování a spekulací s jetelovým semenem. Mezi podezřelými byl i generál Šejna. V únoru 1968 byl zatčen pro podezření z hospodářské kriminality Šejnův spolupracovník generál Miroslav Mamula. Na základě Mamulovy výpovědi byl vojenskou prokuraturou vydán zatykač i na Šejnu. Generálu Šejnovi tak hrozila nejenom ztráta jeho postavení, ale i vězení. Rozhodl se proto společně se svým synem a mladou milenkou k emigraci.  V noci z 25. na 26. února 1968 překročil s využitím své poslanecké imunity hranice a s diplomatickým pasem se přes Maďarsko a Jugoslávii dostal do Itálie, kde se přihlásil americkým vojenským úřadům. Úspěšně požádal Spojené státy o politický azyl. Historik Jan Rychlík jej hodnotí jako zloděje, nikoliv politického uprchlíka. Přesto, že Československo a USA měly dohodu o vydávání zločinců platnou od 20. let 20. století, odmítly Spojené státy Šejnu vydat, protože mezitím americkým úřadům sdělil důležité informace zpravodajského vojenského charakteru týkající se Československa a Varšavské smlouvy.  Jedním z důsledků tohoto činu byl i definitivní pád Antonína Novotného, který opustil 22. března 1968 i post prezidenta republiky. Šejnova aféra tak byla katalyzátorem politických změn v Československu. 4. března 1968 byla po dvaceti letech komunistické vlády zrušena předběžná cenzura. Tentýž den byla uveřejněna informace o Šejnově útěku (generál se v tu dobu nacházel ještě v Itálii). Osvobozená média o této aféře zevrubně informovala. Šejna byl 29. března 1968 dodatečně zbaven funkcí v parlamentu.  Vzhledem k jeho postavení se jeho útěk a přeběhnutí na stranu „třídního nepřítele" jevil jako zcela absurdní. Mnozí tento čin považují za vypočítavý. (Čechy, kteří neměli komunisty rádi, jeho útěk potěšil. Trampové si do písničky "Byl jsi Johny Američan"/"Johny Američan" přidali sloku: "Tys byl Šejno generálem, a to něco znamená, vláda se tě smutně táže, kam zašmelils semena".--její zpěv vždy vyvolal salvy smíchu. Kromě toho existovala i další parafráze známé písně "Generál Laudon jede skrz vesnici", kdy se zpívalo "Generál Šejna jede skrz...").

Po útěku.

Po Šejnově útěku přijalo Národní shromáždění kuriózní "lex Šejna" (zákonné opatření č. 39/1968 Sb.) "o ztrátě funkce poslance NS", v němž bylo v jediném paragrafu stanoveno, že "poslanec, u něhož vyslovilo NS souhlas k trestnímu stíhání a uvalení vazby a který se vyhnul tomuto stíhání útěkem do ciziny, ztrácí funkci". Zákon byl přijat proto, že tehdejší Národní shromáždění nevidělo jinou reálnou možnost, jak jej zbavit mandátu.  Dále byly sestaveny dvě komise, které zkoumaly politické souvislosti případu, Šejnovu hospodářskou kriminalitu a to, jaké škody vznikly jeho útěkem do Spojených států. Nebylo jasné, zda s sebou Šejna nevzal i utajované vojenské dokumenty, ke kterým měl ve své funkci přístup.  Šejna v USA pracoval do roku 1976 pro CIA. V roce 1982 vyšly Šejnovy paměti, ve kterých vedle celkem věrohodných podrobností ze zákulisí režimu uvádí řadu sporných tvrzení. Nejdiskutovanější je pravděpodobně tvrzení, že se Československo podílelo na pokusech s americkými zajatci v Koreji a ve Vietnamu. Šetření ÚDV v této věci ale takovou účast nepotvrdilo.

Jan Šejna, do angličtiny někdy přepisován jako Sejna, (12. května 1927 v Radhosticích - 23. srpna 1997 v New Yorku) byl československý politik a generál, působící v komunistickém Československu. Na začátku „pražského jara“ v roce 1968 ztratil svůj vliv a před zatčením pro hospodářskou kriminalitu utekl do USA, kde pracoval pro CIA. Právě pro svoji kriminální činnost, spojenou mimo jiné s dodáváním nedostatkového jetelového osiva do JZD, získal přezdívku "Semínkový generál".

Jan Šejna (* 2. Mai 1927 in Radhostice; † 23. August 1997 in New York City) war ein tschechoslowakischer Offizier, zuletzt im Range eines Generalmajors. Auf Grund seiner Flucht aus der ČSSR wurde ihm dieser Rang wieder aberkannt.


Historie.

První trať, otevřená 8. března 1959, měla délku 7,1 km, rozchod kolejí 1435 mm a vedla od dnešní ulice Jana Pavla II., přes nádraží v Rakowě do smyčky Kucelin. V červenci téhož roku následovala jednokolejná odbočka od nádraží do Starého Rakowa o délce 1,5 km, na které byl zastaven provoz v srpnu 1971. Několik měsíců předtím, v lednu 1971, byla prodloužena hlavní trať po ulici Armii Krajowej, k jejím dalším prodloužením došlo ještě v říjnu 1983 (do smyčky Kiedrzyńska) a v lednu 1984 do koncové smyčky Fieldorfa-Nila. V provozu zde byly dvě linky, č. 1 Fieldorfa-Nila – Kucelin a č. 2 Fieldorfa-Nila – Raków-Dvorzec PKP. Celková délka trati s krátkou odbočkou k rakowskému nádraží dosáhla 10,2 km, bylo zde 20 zastávek, jedna vozovna a čtyři smyčky.  V roce 2010 začala výstavba nového úseku přes Błeszno do Rakowa, který odbočuje ze stávající trati u zastávky Estakada a který měří 4,5 km. Smyčka se nachází u stadionu fotbalového klubu Raków Częstochowa. Trať byla zprovozněna 3. září 2012 a vede po ní nová linka č. 3 Fieldorfa-Nila – Stadion Raków. Celková délka sítě tak dosáhla 14,7 km.

Vozový park.

Zpočátku se vozový park v Čenstochové skládal ze 39 tramvají Konstal 4N a vlečných vozů Konstal 4ND. V roce 1971 zde již bylo 45 vozů včetně kloubového typu Konstal 102Na. V roce 1975 zakoupil dopravní podnik prvních osm vozů Konstal 105N, jejichž počet se postupně zvyšoval zároveň s vyřazováním starších typů. V roce 1986 byly vyřazeny poslední vozy typů 4N a 4ND, v roce 1994 totéž potkalo typ 102N.  V červnu 2009 vozový park tvořilo 48 vozů Konstal 105N let 1975–1990, které byly částečně modernizovány. Pro novou trať přes Błeszno bylo v roce 2012 zakoupeno sedm nových nízkopodlažních tramvají PESA Twist.

Tramvajová doprava v Čenstochové je druhý nejmladší tramvajový systém v Polsku, provoz byl zde zahájen v roce 1959, ačkoliv první plány na zavedení tramvají ve městě lze datovat již do roku 1903. Tramvajový provoz zajišťuje podnik Miejskie Przedsiębiorstwo Komunikacyjne Sp. z o.o.

Die Straßenbahn Częstochowa ist das zweitjüngste Straßenbahnsystem in einer polnischen Stadt. Am 8. März 1959 wurde die erste Straßenbahnlinie in Częstochowa (deutsch: "Tschenstochau") eröffnet. In den vergangenen Jahren wurde das System umfassend modernisiert und erweitert, so dass seit September 2012 drei Linien auf einem Streckennetz von 14,7 Kilometern Länge verkehren und 32 Haltestellen bedienen. Die Spurweite beträgt 1435 Millimeter (Normalspur). Das Netz verfügt über fünf Wendeschleifen, so dass im Einrichtungsbetrieb gefahren wird. Betrieben wird die Straßenbahn vom Miejskie Przedsiębiorstwo Komunikacyjne w Częstochowie (MPK Częstochowa) (deutsch: "Städtischer Verkehrsbetrieb Częstochowa").


Život.

Tu-cung se narodil jako Čao Meng-čchi 2. května 1240 Čao Jü-žuejovi. Čao Jü-žuej byl mladší bratr Li-cunga, císaře jihočínské říše Sung, nosil titul kníže ze Žung (榮王).  V jedenácti letech byl Čao Meng-čchi přejmenován na Čao C’a. Li-cungovi synové zemřeli v raném věku, proto císař povolal ke dvoru několik mladých členů císařského rodu, preferoval mezi nimi Čao C’a, roku 1253 jmenovaného císařským synem ("chuang-c’", ) a roku 1260 korunním princem. Císař Li-cung zemřel po dvoudenní nemoci 16. listopadu 1264, načež Čao C’ bez problémů nastoupil na trůn, znám je pod svým chrámovým jménem Tu-cung.  Zpočátku vlády císař vyzval své úředníky, aby byli přímí a informovali ho o všech problémech země, ale z jeho strany to zůstalo jen platonickou výzvou nepotvrzenou činy. Záhy zcela odvrhl své povinnosti a oddával se zábavám, pití a ženám. Řešení všech civilních a vojenských záležitostí přenesl do rukou hlavního rádce Ťia S’-taoa, stojícího v čele vlády už od roku 1260.  Za vlády Tu-cunga říši Sung sužovala povstání, války a nepokoje. Nejnebezpečnější byla mongolská agrese. Roku 1268 armáda Mongolské říše v čele s Bajanem a Chubilajem zaútočila na sungskou říši. Šest let Číňané s Mongoly bojovali v dnešní provincii Chu-pej. Až roku 1274 Mongolové zvítězili v rozhodující bitvě u Siang-čou. Osudovou porážku, po které se sungská armáda nevzchopila k vážnějšímu odporu proti Mongolům, Ťia S’-tao před císařem utajil.  Tu-cung zemřel krátce poté, novým panovníkem se stal jeho čtyřletý syn Čao Sien, známý posmrtným jménem Kung-cung. Na sungském císařském trůnu se v krátké době postupně vystřídali tři malí synové Tu-cunga, poslední z nich zahynul roku 1279 a s ním skončila i říše Sung.

Tu-cung (; 2. května 1240 – 12. srpna 1274), vlastním jménem zprvu Čao Meng-čchi (), od roku 1251 Čao C’ (), později Čao Čchi (), panoval od roku 1264 jako císař čínské říši Sung. Nastoupil po bezdětném strýci, císaři Li-cungovi.

Song Duzong (; * 1240; † 12. August 1274) war der 15. Kaiser der Song-Dynastie und damit der 6. Kaiser der Südlichen Song-Dynastie. Er herrschte über das Kaiserreich China von 1264 bis 1274. Er war ein Neffe seines Vorgängers, Kaiser Lizong, der kinderlos starb.


Život.

Charlotte Lennoxová se narodila na Gibraltaru. Její otec James Ramsay z Dalhousie pocházel ze Skotska a byl kapitánem Britského královského námořnictva. Matka Catherine, roz. Tisdallová († 1765), byla skotského i irského původu. Ramsayovi dceru pokřtili Barbara Charlotte. O období předcházejícím jejímu veřejnému působení máme velmi málo přímých informací a životopisci je odvozují z úryvků jejího prvního románu, které působí autobiograficky. Charlottina rodina se v roce 1738 na několik let přestěhovala do New Yorku, kde její otec působil jako zástupce guvernéra. Zemřel v roce 1742, ale Charlotte s matkou zůstaly v New Yorku ještě několik let. V patnácti letech Charlotte přijala místo společnice vdovy Marie Luckynové žijící v Londýně, po příjezdu však zjistila, že její budoucí zaměstnavatelka „zešílela“ ze smrti svého syna. Protože na domluvené místo už nemohla nastoupit, stala se Charlotte společnicí lady Isabelly Finchové.  První svazek básní, které Lennoxová napsala, nese název "Poems on Several Occasions" (tj. „Básně k několika příležitostem“) a věnovala ho v roce 1747 lady Isabelle. Charlotte se tehdy připravovala na pozici u dvora, plány jí však překazil sňatek s Alexandrem Lennoxem, „rodilým a zahálčivým Skotem“. Jediné zaměstnání, které vykonával, byla práce na celním úřadě v letech 1773–1782. I o této pozici se uvádí, že byla pozorností od vévody z Newcastlu, kterou věnoval jako odměnu Lennoxově ženě. V roce 1768, kdy Lennox prohlašoval, že je řádným dědicem hraběte z Lennoxu, byl jeho nárok Sněmovnou lordů zamítnut, protože byl nemanželským dítětem, neboli kvůli „nepřízni osudu při narození“, jak situaci taktně popsala Charlotte.  Po svatbě se Lennoxová zaměřila na herectví, nicméně bez valného úspěchu. Jedno z jejích vystoupení v londýnském Richmondu v roce 1748 označil Horace Walpole za „žalostné“. V roce 1750 však dostala možnost vystoupit v Haymarket Theatre při uvedení hry "The Mourning Bride" (tj. „Truchlící nevěsta“) a získat tím finanční prostředky. V témže roce publikovala svou nejúspěšnější báseň "The Art of Coquetry" (tj. „Umění koketerie“) v "Gentleman’s Magazine". V této době se setkala se Samuelem Johnsonem, který si jí velmi vážil. Když vydala svůj první román, "The Life of Harriot Stuart, Written by Herself" (tj. „Život Harriot Stuartové, jak jej sama napsala“), Johnson pro ni uspořádal okázalý večírek s předáním vavřínového věnce. Johnson ji pokládal za lepší autorku než své další známé literátky, Elizabeth Carterovou, Hannah Moreovou a Frances Burneyovou. Postaral se, aby se Lennoxová seznámila s důležitými členy londýnské literární scény.  Ženy z Johnsonova okruhu neměly Lennoxovou v lásce. Hester Thraleová, Elizabeth Carterová i lady Mary Wortley Montaguová jí nestále něco vytýkaly, ať už to byla péče o domácnost, nepříjemné vlastnosti nebo vznětlivá povaha. Především ji měly za buřičku, která se nechová jako dáma.  Přesto Samuel Richardson a Samuel Johnson Lennoxové pomáhali s druhým a nejúspěšnějším románem "The Female Quixote, or, The Adventrues of Arabell"a (tj. „Quijotka aneb Arabellina dobrodružství“) a recenzovali jej. Pro Johnsona to byl dokonce jediný román, k němuž napsal recenzi. I Henry Fielding ve svém "Covent Garden Journal" román chválil. "The Female Quixote" byla poměrně populární. Byla znovu vydána v letech 1783, 1799 a 1810 a zařazena do knižní řady významných románů. V roce 1754 byla přeložena do němčiny, v letech 1773 a 1801 do francouzštiny a v roce 1808 do španělštiny. Román převrací motiv Dona Quijota: kde se Quijote mylně pokládá za rytíře v milostném příběhu, tam se Arabella považuje za zbožňovanou dívčí hrdinku milostného románu. Když si Quijote myslí, že je jeho povinností platonicky vychvalovat čisté panny (např. venkovskou dívku, do které se zamiloval), Arabella věří, že má moc zabíjet pohledem a úkolem jejích ctitelů je podstupovat v jejím jménu muka.  "The Female Quixote" byla oficiálně napsána anonymně a Lennoxová nebyla až do své smrtí uváděna jako její autorka. Přesto bylo autorství Lennoxové veřejným tajemstvím, jelikož její ostatní díla propagovaly titulky „od autorky The Female Quixote“. Nicméně za života Lennoxové žádná publikovaná verze The Female Quixote její jméno nenesla. Překladatel/cenzor španělské verze Don Bernardo María de Calzada si text přivlastnil s údajem „napsáno v angličtině neznámým autorem a ve španělštině D. Bernardem“, přestože nemluvil plynně anglicky a pouze přeložil do španělštiny dřívější francouzskou verzi, už jednou cenzurovanou. V předmluvě de Calzada také varuje čtenáře před pochybnou kvalitou textu, jelikož dobrou britskou literaturu píše jen „Fyelding“ a Richardson, dva autoři s mezinárodním renomé (na rozdíl od často mechanicky psaných „zamilovaných románků“ publikovaných pod různými jmény pro obchody jako Edmund Curll’s nebo satirických milostných románů, objevujících se pod jednorázovými pseudonymy, které v první řadě ani nejsou romány).  Joseph Baretti naučil Lennoxovou italsky a další známí jí pomohli přeložit "The Greek Theatre of Father Brumoy" (tj. „Řecké divadlo podle otce Brumoye“), nejvýznamnější francouzskou studii řeckých tragédií z poloviny 18. století. V roce 1755 přeložila "Memoirs of Maximilian de Bethune, Duke of Sully" (tj. „Paměti Maxmiliána de Bethune, vévody ze Sully“), které se dobře prodávaly. Charlotte Lennoxová se učila několik jazyků a začala se zajímat o původ her Williama Shakespeara. V roce 1753 Andrew Millar publikoval první dva svazky jejího díla "Shakespeare Illustrated" (tj. „O Shakespearovi názorně“), mnoha odborníky považovaného za první feministickou literární kritiku. Třetí svazek se dostal na veřejnost v roce 1754. V této kritice Lennoxová rozsáhle rozebírá prameny Shakespearova díla se zvláštním zaměřením na tradici milostné literatury, ze které čerpal. Kritizovala zejména skutečnost, že jeho hry zbavují ženské postavy jejich původní autority, neboť „jim odebírají moc a morální nezávislost, které jim staré příběhy a romány dávaly“. Samuel Johnson k dílu napsal věnování, ale další lidé kritizovali způsob, jakým zachází s – slovy Davida Garricka – „tak významným a vynikajícím autorem“. Přestože Johnson zajišťoval pověst tištěných děl Lennoxové, literární svět se jí pomstil při předvedení hry "The Sister" (tj. „Sestra“), zpracované podle jejího třetího románu "Henrietta". Při premiéře několik skupin diváků představitele hry společně vypískalo, ačkoliv se hra vícekrát dočkala tištěného vydání.  Třetí román z pera Lennoxové "Henriett"a vyšel v roce 1758 a úspěšně se prodával, nicméně jí nevynesl žádné peníze. Z textů, které psala v letech 1760–1761 pro periodikum "The Lady’s Museum", posléze v roce 1962 vznikl román "Sophia". David Garrick byl producentem jejích "Old City Manners" (tj. „Způsoby ve Starém Městě“) hrané v Theatre Royal na Drury Lane v roce 1775 (jde o adaptace hry "Eastward Ho!" od Bena Jonsona). V roce 1790 vydala svůj poslední román "Euphemia" (tj. „Eufemie“), avšak s malým úspěchem, jelikož zájem veřejnosti o milostné romány opadl. Euphemia je román ve formě dopisů odehrávající se ve státě New York v době před americkou revolucí.  Z dětí Lennoxové se dospělosti dožily dvě: Harriot Holles Lennoxová (1765–1802/4) a George Lewis Lennox (nar. 1771). Charlotte mnoho let žila odděleně od manžela, až se definitivně rozešli v roce 1793. Zbytek života strávila v „chudobě z osamění“, zcela závislá na podpoře Královského literárního fondu. Zemřela 4. ledna 1804 v Londýně a byla pohřbena v neoznačeném hrobě na hřbitově Broad Court Cemetery.  "The Female Quixote" je jedním z románů, které zmiňuje Jane Austenová v dopisech, které psala své sestře Cassandře. Motiv dívky ovlivněné romanticky laděnou literaturou pravděpodobně inspiroval její Opatství Northanger. Také během 19. století zůstala "The Female Quixote" poměrně populární. Ve 20. století došly schopnosti a důvtip Lennoxové uznání u feministických akademiček, např. Janet Toddové, Jane Spencerové a Nancy Armstrongové. Žádné z děl Charlotte Lennoxové dosud nebylo přeloženo do češtiny.

Charlotte Lennoxová, roz. Ramsayová (* pravděpodobně 1730–4. ledna 1804), byla skotská spisovatelka a básnířka. Dnes je známá zejména jako autorka románu "The Female Quixote" (tj. „Quijotka“) a také díky spolupráci se Samuelem Johnsonem, Joshuou Reynoldsem a Samuelem Richardsonem. Jako samostatně píšící literátka si vybudovala dlouhou kariéru zahrnující poezii, prózu i dramata.

Charlotte Lennox (* 1730 in Gibraltar; † 4. Januar 1804 in London) war eine englische Schriftstellerin, Lyrikerin und Übersetzerin. Charlotte Lennox ist als Autorin des Romans "The Female Quixote" und durch ihre Freundschaften mit Samuel Johnson, Joshua Reynolds und Samuel Richardson bekannt geworden. Darüber hinaus konnte sie auf eine lange schriftstellerische Karriere zurückblicken, in der sie Gedichte, Prosa und Theaterstücke verfasste. Lennox zählt zu den ersten britischen Berufsschriftstellerinnen, ihre zeitgenössische Reputation war dabei durchaus mit Henry Fielding zu vergleichen, zumal sie nicht dessen Beschränkung im Genre aufzuweisen hatte. Ihr Ansehen erwarb sie in erster Linie durch ihre Romane, die hauptsächlich „Aspekte des weiblichen Selbstverständnisses und der gesellschaftlichen Rolle der Frau behandeln. Es sind Erziehungs- und Sittenromane, in deren Mittelpunkt junge, vernunftbegabte, tugendhafte Heldinnen stehen.“


Děj.

Film začíná národní soutěží sborů, které zpívají a cappella. Dívčí skupina z Bardenské univerzity, Barden Bellas, vystupují dobře, než se Aubrey Posen (Anna Camp) během svého sóla pozvrací na pódiu, čímž se nejen veřejně ztrapní, ale také zničí šance sboru na výhru.  Čtyři měsíce po soutěži přichází na univerzitu nová studentka, Beca Mitchell (Anna Kendrick). Na vysokou školu nechce jít, ale nutí jí do toho její otec (John Benjamin Hickey), který je univerzitním profesorem. Beca si přeje, aby místo toho mohla pokračovat ve své kariéře v hudební tvorbě, a tak tráví svůj čas děláním mashupů různých písní a bere si stáž ve stanici školního rádia, kde se setkává s dalším nováčkem Jessem Swansonem (Skylar Astin), který se do ní zamiluje. Když otec Becy zjistí, že jeho dcera nechodí na hodiny, přichází s návrhem, že když se přidá do nějakého klubu a po roce stále nebude chtít zůstat na vysoké škole, tak jí dovolí a zaplatí cestu do Los Angeles. Po přesvědčování od Chloe Beale (Brittany Snow) se přidá k Barden Bellas. Aubrey zpočátku neschvaluje přijetí Becy, ale díky zoufalé potřebě členů souhlasí a překvapí ji Becin talent. Beca se přidává ke skupině nově přijatých členek, které nesedí k typické představě Bell: Cynthia-Rose (Ester Dean), Stacie Conrad (Alexis Knapp), Lilly Onakuramara (Hana Mae Lee) a Tlustá Amy (Rebel Wilson). Jesse se přidá do konkurenčního sboru, chlapecké a cappella skupiny Treblemakers (Potížisti).  Belly se účastní jihovýchodní regionální soutěže sborů na Univerzitě v Carolině. Navzdory jejich hroznému a zastaralému seznamu písní skončí na druhém místě a skupina tedy může postoupit do semifinále. Kvůli krátké rvačce po soutěži je Beca zatčena policií. Jesse se jí snaží pomoci tím, že zavolá jejího otce, což Becu ale ještě více rozzuří a změní jejich nadějné přátelství na kyselé. Mezitím se Beca snažila navrhnout, aby se Belly snažily být trochu odvážnější, s čímž souhlasí všichni kromě Aubrey, která trvá na tom, že vyhrají s jejich současným seznamem písní.  Na semifinále Beca přidává improvizovanou část písně „Bulletproof“ od La Roux do písně „I Saw the Sign“ od Ace of Base, jedné z tradičních písní v seznamu skladeb. Belly v soutěži skončí na třetím místě za Treblemakers a skupinou Footnotes. I když si publikum užívalo remix Becy, Aubrey se rozzuří a začne ječet na Becu, která se proto rozhodne Belly opustit. Později jsou ale Footnotes diskvalifikováni, protože jeden z jejich členů nebyl na vysoké škole, a tak jejich místo nahradí Belly. Belly se dají opět dohromady o jarních prázdninách, pouze Beca se k nim nepřidá.  Během té doby Beca začíná pracovat jako DJ na Bardenské rozhlasové stanici, přehrává svou hudbu při noční směně a snaží se distancovat od Jesseho. Nicméně najde kopii jeho oblíbeného filmu "The Breakfast Club" a když se na film sama podívá, tak zjistí, že filmy nejsou jen u ukončení ale právě o cestě, kterou postavy prošly a jak moc jí chybí Belly. Během zkoušek se Chloe podařilo postavit se proti manipulaci a vytrvalosti Aubrey. Skupina se začíná rozpadat, protože každý chce vystupovat jako on sám a nechtějí přijmout staré tradice typické pro Belly, což vyprovokuje rvačku. Mezitím se Beca snaží omluvit Jessemu, ten to ale odmítá.  Beca se omlouvá Bellám za své činy v semifinále a žádá je o druhou šanci, k čemuž Aubrey nakonec svolí. Poté, co má skupina srdceryvnou konverzaci, zvolí si jako vedoucí Becu a rozhodnou se přidat podle návrhu Becy moderní a originální hudební styl. Mezitím hlavní zpěvák Bumper opouští Treblemakers, protože mu byla nabídnuta práce doprovodného zpěváka pro Johna Mayera. Když je Bumper pryč, Jesse se stává novým vedoucím a přesvědčí skupinu, aby mezi sebe vzali jeho spolubydlícího Benjiho (Ben Platt) na místo po Bumperovi.  Na celonárodní soutěži a capella skupin v Lincolnově centru zpívají Belly věc, kterou aranžovala Beca. Je to mashupová medley písní „Price Tag“ od Jessie J, „Don't You (Forget About Me)“ od Simple Minds a „Give Me Everything“ od Pitbulla. Píseň „Don't You (Forget About Me)“ z Jesseho oblíbeného filmu "The Breakfast Club" slouží jako nejúčinnější omluva Becy Jessemu a po vystoupení se ti dva usmíří a políbí se. O šest měsíců později začíná nový školní rok a Treblemakers a Belly se připravují na výběr nových členů sborů. Vidíme Jesseho a Benjiho za Treblemakers a následně i Becu a Amy za Belly, které vyhrály národní soutěž v Lincolnově centru.

Ladíme! (v anglickém originálu Pitch Perfect) je americká hudební komedie režiséra Jasona Moora z roku 2012. Scénář napsal Kay Cannon a ve filmu hrají Anna Kendrick, Skylar Astin, Rebel Wilson, Anna Camp, Brittany Snow, Ester Dean, Alexis Knapp, Hana Mae Lee, Ben Platt, Adam DeVine, John Michael Higgins a Elizabeth Banks. Zápletka sleduje dívčí a cappella sbor, The Barden Bellas, které soutěží proti jiným skupinám, aby vyhráli národní kolo. Film je zčásti adaptací knihy Mickeyho Rapkina s názvem "Pitch Perfect: The Quest for Collegiate A Cappella Glory". Natáčení skončilo v polovině prosince 2011 v Baton Rouge v Louisianě.

Pitch Perfect ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahr 2012 von Regisseur Jason Moore. Der Film lief am 28. September 2012 in den US-amerikanischen Kinos an. Deutscher Kinostart war der 20. Dezember 2012. Die Komödie basiert lose auf Mickey Rapkins Sachbuch "Pitch Perfect: The Quest for Collegiate A Cappella Glory" aus dem Jahr 2008.


Etymologie názvu.

"Holy" znamená svatý a "rood" je starý název pro kříž - obvykle značí kříž, na němž byl ukřižován Ježíš Kristus; název tedy znamená „svatý kříž“. Legenda tvrdí, že skotský král David I. se dostal do problémů při lovu v lesích a zachránil ho jelen, který měl mezi parohy namalovaný kříž, a tak slíbil, že na tom místě postaví kostel. Název se častěji objevuje ve tvaru "Holly-rood", méně běžně se používá i verze "Holy-rood".

Legenda o založení opatství.

V roce 1127, když král David I. Skotský lovil v lese nedaleko Edinburghu, se znenadání před ním objevily nebezpečné parohy dospělého jelena. Dva bratři, Johannes a Gregan z baronského rodu Crawfordů v Upper Strathclyde, krále zachránili. Vděčný panovník je pasoval na rytíře a v následujícím roce založil holyroodské opatství. Od toho dne větev rodiny Crawfordů přijala do erbu hlavu jelena se zlatým křížem mezi parohy jako připomínku založení opatství. Rod také přijal motto "Tutum Te Robore Reddam" ("Naše síla vás ochrání"). Kříž byl přijat klanem Crawfordů po roce 1700, kdy tato větev rodiny přišla díky výhodnému sňatku k moci.

Využití a přeměna v ruiny.

Od 15. století se v opatství konaly mnohé královské korunovace a svatební obřady. Také však utrpělo řadu útoků. Roku 1544, za vlády Jindřicha VIII. Tudora, králův švagr Edward Seymour (bratr Jany Seymourové) vyplenil opatství a vážně poškodil jeho budovy. Král Jakub VII. založil v holyroodském paláci jezuitskou kolej a v květnu 1688 přeměnil opatství na římskokatolickou kapli Řádu bodláku. Protestantská kongregace měla být přestěhována do nového. V listopadu toho roku, když vypukla slavná revoluce a novým králem se stal Vilém III. Oranžský, dav lidí vyplenil kirk a královskou hrobku. V roce 1691 Kirk of the Canongate nahradil opatství jako místní farní kostel. V roce 1758 byly provedeny rekonstrukční práce, ale opravená střecha se zřítila o deset let později při hurikánu v roce 1768, už nikdy nebyla znovu obnovena a opatství se přeměnilo v ruinu.

Kostel Holyroodského opatství (Dalziel Place, Edinburgh).

Dodnes existuje presbyteriánská církev, který se nazývá "Holyrood Abbey". Tato kongregace však používá pozdněviktoriánský kostel na Dalziel Place na křižovatce Marionville Road a London Road, trochu dále od starého holyroodského opatství. Budova kostela byla otevřena v prosinci roku 1900.

Holyroodské opatství ("Holyrood Abbey") jsou pozůstatky augustiniánského opatství ve skotském Edinburghu. Opatství je umístěno v základech královského paláce v Holyroodu. Bylo postaveno roku 1128 na příkaz krále Davida I.

Holyrood Abbey ist die Ruine eines Chorherrenstifts in Edinburgh, das 1128 von König David I. errichtet wurde. Während des 15. Jahrhunderts wurde das Gästehaus der Abtei in eine königliche Residenz umgewandelt, und nach der Schottischen Reformation wurde der Holyrood Palace weiter ausgebaut. Die Abteikirche wurde bis ins 17. Jahrhundert als Pfarrkirche genutzt und ist seit dem 18. Jahrhundert Ruine. Die erhaltenen Mauern der Abtei liegen neben dem Palast, am östlichen Ende von Edinburghs Royal Mile. Der Ort der Abtei ist als Scheduled Monument geschützt.


Historie.

Vznik.

Předchůdcem Moravské zemské knihovny byla knihovna Hospodářské společnosti pro Moravu (Společnost pro hospodářství a svobodná umění – Gesellschaft des Ackerbaues und freien Künste) založená 30. března 1770. Hospodářské společnosti, jejichž úkolem bylo podporovat rozvoj zemědělské výroby, byly zakládány z iniciativy státu a byly navázány na státní orgány. Působnost brněnské Hospodářské společnosti byla omezena pouze na zkoušky a imatrikulace hospodářského úřednictva nebo vydávání dobrozdání vyžádaných moravským guberniem. Příruční knihovna byla pravděpodobně součástí inventáře už od vzniku tohoto spolku, o čemž svědčí také vlastnická razítka v některých tiscích, písemné doklady o vlastnictví knih máme však až z počátku 19. století.  Dne 11. prosince 1804 došlo na základě dvorského dekretu ke sloučení stagnující Hospodářské společnosti s podobně zaměřenou přírodovědnou institucí, Soukromou společností přátel sdružených za účelem zvelebování přírodoznalství a vlastivědy, založenou v roce 1794. Vznikla tak Moravskoslezská společnost pro zvelebení orby, přírodovědy a vlastivědy (K. k. mährisch-schlesische Gesellschaft zur Beförderung der Ackerbaues, der Natur- und Landeskunde). Šlo o organizované seskupení složené především z představitelů šlechty a brněnské inteligence, v rámci této společnosti se rozvíjela i knihovna, která byla pravděpodobně umístěna v paláci hraběte Kounice na Velkém náměstí (nyní náměstí Svobody), kde se společnost scházela. Ředitelem korporace byl zvolen Antonín Bedřich Mitrovský a poté, co 6. ledna 1807 ze zdravotních důvodů odstoupil, ho na postu ředitele nahradil Hugo František Salm.  První písemné doklady o vlastnictví knih společnosti pochází z doby, kdy si hospodářská společnost začala soustavněji budovat a evidovat své sbírky. První knižní položka zapsaná v inventáři je datovaná 6. července 1808, jednalo se o publikaci bavorského policejního ředitele Johanna Bernharda Fischera o aklimatizaci cizokrajných rostlin "Über den Körnerverlust im Saatgetraide..." vydanou v Norimberku roku 1808. V roce 1808 tak byl vytvořen základ knihovny, která se později stala základem fondu Moravské zemské knihovny.

Knihovna Františkova muzea.

Počátek historie Moravské zemské knihovny v Brně je spojen s Františkovým muzeem – dne 29. července 1817 císař František I. vydal dekret schvalující vznik muzea, které bylo na jeho počest nazváno Františkovo. Veřejnost byla se založením muzea seznámena vyhláškou moravsko slezského gubernátora Antonína Friedricha Mitrovského dne 24. března 1818. Již od počátku svého vzniku bylo Františkovo muzeum úzce spjato s Hospodářskou společností, která se stala jednou z jeho zakládajících organizací. V červenci 1818 byly muzeu díky intervenci hraběte Mitrovského u olomouckého arcibiskupa Maria Tadeáše z Trautmannsdorfu propůjčeny k bezplatnému užívání budovy Biskupského dvora, kam byla spolu se sbírkami přemístěna také knihovna, která byla sloučena s příruční knihovnou Hospodářské společnosti. Prvním správcem knihovny Františkova muzea se stal profesor Albín Heinrich (1785–1864), který nastoupil v roce 1832 na místo muzejního konzervátora, správce mineralogické sbírky a knihovny Františkova muzea. V roce 1864 nastoupil na místo kustoda Františkova muzea Moriz Wilhelm Trapp (1825–1895) a díky jeho péči se knihovní fond značně rozrostl, především z darů soukromých osob či institucí. Moriz Wilhelm Trapp se stal také autorem prvního tištěného knihovního katalogu vycházejícího v letech 1864–1896. Knihovna Františkova muzea se rozrůstala z nákupů i z darů, v roce 1882 je v tištěném katalogu zaznamenáno 33 707 jednotek. Knihovna Františkova muzea, v této době používána pouze jako příruční knihovna pro členy Hospodářské společnosti a badatele Františkova muzea, byla jednou z největších soukromých spolkových knihoven v habsburské monarchii.

Veřejná knihovna.

Dne 11. prosince 1883 v 9 hodin dopoledne byla muzejní knihovna nacházející se v přízemí muzea oficiálně zpřístupněna veřejnosti. Od této doby byla knihovna otevřena k užívání široké veřejnosti po celý rok s výjimkou období svátků a velkého úklidu, který byl prováděn pravidelně od 15. července do 15. srpna. Otevřena byla ve všední dny kromě pondělí od 9 do 12 a 16 do 19 hodin, v neděli od 9 do 12 hodin. Vstup do ní byl bezplatný a byla určena především odborné veřejnosti, profesorům i studentům. Od roku 1883 měla knihovna také zajištěny pravidelné finanční dotace od moravského zemského sněmu. Byl to první krok k vytvoření zemského statutu knihovny a pravidelný roční příspěvek dovolil zřídit i čítárnu a přibrat další pracovní sílu v osobě Wilhelma Schrama (1850–1925).  Již od roku 1882 se Christian d’Elvert pokoušel prosadit převzetí muzea a knihovny do zemské správy. Františkovo muzeum i Hospodářská společnost se potýkaly s finančními problémy a převzetím muzea zemskou správou by zajistilo dotace na rozšíření knihovního i muzejního fondu. Podstatnou roli vedoucí k reorganizaci muzea hrál vznik Muzejního spolku v roce 1888, který se stal centrem vědeckého a kulturního života, např. v roce 1890 se na popud členů Muzejního spolku zrodil mimořádný projekt Vlastivědy moravské. Díky aktivitě Muzejního spolku a jeho neustálým stížnostem na nečinnost Františkova muzea došlo k přebudování expozic, systematizaci doplňování sbírek a k větší otevřenosti této instituce občanům. Ve dnech 26. a 28. června 1899 byly uzavřeny smlouvy, na základě kterých Hospodářská společnost ukončila svou činnost a Františkovo muzeum i s knihovnou přešlo do vlastnictví země. Dne 11. ledna 1900 došlo k formálnímu předání muzea a jeho správou byla pověřena Moravská muzejní společnost, vzniklá 17. prosince 1899.  Od roku 1899 začala knihovna navenek vystupovat jako samostatná instituce pod názvem Zemská knihovna moravská. V této době měla knihovna 72 000 svazků knih, 1 200 rukopisů a 13 000 map. Od tohoto roku se také začala postupně osamostatňovat od Františkova muzea a vystupovat jako samostatná instituce.  Díky narůstajícímu fondu se začala knihovna Františkova muzea, které byly vyhrazeny dvě místnosti, potýkat s nedostatkem prostoru. V létě 1907 došlo k přestěhování knihovny z Biskupského dvora do nově postavené budovy Zemského domu II. na dnešním Žerotínově náměstí 3/5. V Zemském domě knihovna získala místnosti v levém křídle objektu, kromě půjčovny a většího skladiště zde byla k dispozici čítárna pro 70 návštěvníků a výstavní sál. V roce 1899 došlo k formálnímu a v roce 1907 k definitivnímu oddělení knihovny od Františkova muzea. V rámci pozemštění knihovny a jejího přestěhování do Zemského domu II. byla provedena delimitace mezi Zemskou knihovnou moravskou a Zemským archivem, sídlícím také v prostorách Zemského domu II. Zemský archiv získal od Františkova muzea rozsáhlou sbírku středověkých rukopisů výměnou za sbírku mincí a jiných muzejních předmětů. Knihovna tak byla ochuzena o cennou sbírku literárních rukopisů. Jako zemská instituce získala knihovna možnost pravidelného růstu, který jí zaručoval zemský rozpočet vyčleněním prostředků na nákup knih, inventáře, i jistotu pro personál. K definitivnímu oddělení finančního hospodaření knihovny od Františkova muzea došlo až k 1. lednu 1913. Prvním ředitelem Zemské knihovny moravské byl jmenován Wilhelm Schram, který ve Františkově muzeu působil od roku 1884 jako kustod a od 13. prosince 1890 jako knihovník a správce 60 000 tisků, které byly v knihovním fondu muzea uloženy. Ze Schramovy iniciativy se součástí knihovního fondu staly soubory grafických listů a map.

Univerzitní knihovna.

Knihovna od počátku spolupracovala s řadou brněnských spolků, díky nimž získala množství knižních přírůstků nebo deponátů, např. v roce 1907 byla do Zemské knihovny moravské deponována knihovna Matice moravské o rozsahu 3 504 jednotek. Na počátku 20. století se knihovna stala odbornou knihovnou spolupracující s univerzitami, a to i protože 28. ledna 1919 vláda ČSR přijala zákon o zřízení české univerzity v Brně a Ministerstvu školství a národní osvěty bylo uloženo zřídit pro ni vědeckou knihovnu. Univerzitní knihovnou se měla stát Zemská knihovna s již poměrně rozsáhlým knižním fondem. Jedinou otázkou zůstalo financování knihovny. Už od roku 1919, po ustavení univerzity a otevření její lékařské a právnické fakulty, provádělo ministerstvo praktické kroky k rozšíření knihovního fondu, a to nejen přidělováním každoročně poměrně vysokých dotací, ale také organizováním nákupů celých knihovních sbírek. Dne 15. července 1921 vláda ČSR schválila smlouvu o převzetí knihovny od země a dne 23. května 1923 se Zemská a universitní knihovna v Brně stala státní institucí spadající pod správu Ministerstva školství a národní osvěty. Jejím ředitelem byl jmenován stávající ředitel Jaroslav Sutnar (1873–1947).  Umístění Zemské a universitní knihovny zůstalo v původních prostorech Zemského domu II. Byla zde půjčovna, všeobecná studovna s maximálně 98 místy, která již v této době nedostačovala, profesorská studovna, výstavní sál, šatna, sedm kanceláří a pět místností skladišť.  V roce 1925 došlo k přesunu knihovny do místností nově postaveného Zemského domu III. na rohu Žerotínova náměstí a Kounicovy ulice. Byla rozšířena studovna, takže od 3. listopadu 1927 byla její kapacita 166 míst. Kapacita knihovny byla i tak nedostačující a roku 1929 ministerstvo školství schválilo výstavbu nové budovy knihovny.  Návrh nové budovy vypracoval v roce 1933 architekt Bohuslav Fuchs. Budova knihovny se měla stát nedílnou součástí plánovaného univerzitního městečka situovaného mezi ulice Kounicovu a Veveří. Kvůli hospodářské krizi však k realizaci novostavby nedošlo, přestože se za stavbu nové budovy knihovny postavila řada autorit a stávající prostory knihovny v Zemském domě byly již v této době zcela nevyhovující a nedostačující. Protože budova projektovaná Bohuslavem Fuchsem nebyla realizována, potýkala se knihovna i nadále s nedostatkem místa. V roce 1934 proto dalo ministerstvo školství tehdejšímu řediteli, Jaroslavu Sutnarovi, doporučení, aby svazky starších, méně používaných knih a časopisů byly uloženy mimo prostory knihovny a uvolněné místo bylo vyhrazeno pro nové přírůstky. Pomocí depozitářů měl být alespoň načas vyřešen kapacitní problém knihovny.  V roce 1931 byl vydán první Čítárenský a výpůjční řád Zemské a universitní knihovny. Přístup do čítárny byl povolen každému, kdo překročil věk 14 let, v případě doporučení ředitele školy i čtenářům mladším. Většina knih byla půjčována prezenčně, čtenáři si mohli do čítárny objednat maximálně tři knihy, zábavné spisy a populární a politické časopisy se vydávaly jen na základě zvláštního povolení. Přístup k základnímu lístkovému katalogu byl umožněn výlučně vysokoškolským pedagogům. Právo půjčovat si knihy domů příslušelo pouze profesorům, dalším vyučujícím a studentům vysokých škol, učitelům středních škol, veřejným ústavům a organizacím; vědeckým a uměleckým pracovníkům se půjčovalo po složení peněžní zálohy 50 Kč. Veškeré služby poskytovala knihovna zdarma. Pro veřejnost byly studovny otevřeny od 8–13 a 14–19 hodin, půjčovna 9–12 a 15–19 hodin. Návštěvník mohl podat žádanku nejvýš na 3 díla a podané žádanky se vybíraly ze schránky po půl hodině.  Od roku 1935 se fond knihovny začal systematicky rozrůstat, neboť dne 28. května 1935 byla vydána vyhláška o povinném výtisku č. 118/1935 Sb. Knihovně od té doby docházela zdarma každá publikace vytištěná na Moravě a ve Slezsku. Knihovna také získala právo zakoupit do svých fondů za poloviční cenu publikace vytištěné v Čechách a na Slovensku. Právo povinného výtisku publikací vydaných v ČR má Moravská zemská knihovna v Brně dodnes.  Dne 1. května 1936 byly knihovně na 6 let pronajaty místnosti původní kavárny, které v této době vypršela 10letá smlouva. Do nových prostor byl přemístěn provoz pro čtenáře – všeobecná studovna s 234 místy, profesorská studovna s 24 místy, čítárna časopisů s 32 místy a půjčovna, ve které byl umístěn heslový, věcný a příruční lístkový katalog. V létě 1936 bylo provedeno generální přestěhování celého skladiště. K 31. prosinci 1936 měla knihovna ve fondu 371 002 svazků.  V době druhé světové války knihovna fungovala skoro bez omezení. Pro ochranu fondu byl již v roce 1938 ve sklepení Zemského domu vybudován bezpečný kryt pro uložení vzácných tisků. Výdejna, předsíň a čítárny byly opatřeny modrými žárovkami, které měly nahradit normální osvětlení v případě poplachu. Při leteckém náletu na Brno v listopadu 1944 byly částečně zasaženy i prostory knihovny v budově Zemského domu III. Po tomto zásahu započala tehdejší německá správa knihovny stěhovat část fondu do externích depozitářů a nechala upravit část sklepů Zemského domu, kam byla také část fondu uložena. Vlastní činnost knihovny pak byla zredukována na nejnižší míru.  V květnu 1945 převzala správu knihovny revoluční garda, která vedením knihovny pověřila Marii Steppanovou. Dne 2. května 1945 došlo k otevření knihovny a 22. května 1945 byl zahájen její provoz pro širokou veřejnost. Nejdříve sice v provizorním režimu, ale protože knihovna nebyla výrazně poškozena válečnými událostmi, byla plně zprovozněna během roku 1945, kdy byla po prázdninách otevřena i velká studovna. V květnu 1945 byla také stávající knihovna rozšířena o další místnosti, které dříve sloužily provozu Brychtovy kavárny. Jednalo se o mramorový sál nacházející se v podzemí, Brychtovy kanceláře a obytné místnosti. O část Brychtova bytu bylo rozšířeno výpůjční oddělení, obytné pokoje byly zařízeny pro úředníky z oddělení heslového katalogu, informační služby i pro popis. V mramorovém sále byly nejdříve uskladněny německé knižní konfiskáty a následně tato místnost sloužila jako skladiště.  Od roku 1948 stál v čele knihovny Karel Vetterl (1898–1979) působící dosud jako vedoucí hudebního oddělení Zemské knihovny.  V roce 1949 po zrušení zemského zřízení došlo ke změně názvu knihovny na Universitní knihovnu. Ve stejném roce došlo také k rozšíření knihovny o 25 místností v prvním poschodí nad studovnami, které byly upraveny pro knihovní potřeby. Uvolněné místnosti v přízemí knihovny byly adaptovány na skladiště a dílny. Čítárny byly doplněny novými stoly a také byly učiněny přípravy k zařízení knihařské dílny, kam byla do konce září 1949 dodána většina potřebných strojů, takže knihařská dílna začala svůj provoz 1. července následujícího roku. V této době bylo také zřízeno Oddělení rukopisů a starých tisků, v jehož čele stál Vladislav Dokoupil. Díky tomuto oddělení byla zachráněna řada klášterních i šlechtických knihoven. Po sistaci klášterů v roce 1950 převzala knihovna do správy jejich knihovny z brněnského a jihlavského kraje, které byly zachovány v původních celcích, většina i na původním místě.  I v poválečných letech se knihovna potýkala s nevyhovujícími prostory, nedostatkem personálu a nevyhovujícími podmínkami. K 31. prosinci 1950 bylo v knihovně celkem 678 122 zpracovaných a 305 000 nezpracovaných svazků. Knihovna měla 72 zaměstnanců, z toho jich v knihovně působilo 67. I kvůli neustále se zvětšujícímu fondu a zajištění plynulého provozu knihovny usilovalo vedení knihovny v průběhu 50. let 20. století o stavbu nové budovy. Z roku 1951 pochází projekt novostavby knihovny z ateliéru Jiřího Krohy. Nová budova měla nabídnout návštěvníkům to, co knihovna dosud postrádala: několik specializovaných studoven a badatelen, klubovny, kuřárny, písárny, přednáškový, koncertní a výstavní sál apod. Nakonec ani tato stavební realizace nebyla uskutečněna.

Státní vědecká knihovna.

V roce 1958 byla reorganizována síť státních vědeckých knihoven. Na základě této reorganizace došlo 1. listopadu 1958 ke sloučení Universitní knihovny, Státní pedagogické knihovny a Technické knihovny do společného celku pod názvem Státní vědecká knihovna v Brně (SVK). Organizační sloučení knihoven bylo provedeno na základě výnosu ministerstva školství a kultury ze dne 26. června 1958, čj. 01202/58 taj. Státní vědecká knihovna v Brně byla právnickou osobou a samostatnou rozpočtovou organizací a původním specializovaným knihovnám, které se po roce 1958 staly její součástí, bylo ponecháno jejich vedení, které se zodpovídalo řediteli Státní vědecké knihovny. Státní vědecká knihovna byla centrální institucí a jako taková měla na starost i organizaci zadávání zakázek nebo doplňování fondu. S fungováním knihovny je také spojeno vydávání metodických příruček, bibliografických soupisů a odborných publikací.  Vůči veřejnosti se nic nezměnilo, šlo nadále o funkčně samostatné knihovny s vlastním zpracováním a doplňováním fondu, kterým zůstal vlastní okruh uživatelů. Všechny tři administrativně sloučené knihovny působily nadále na svých původních místech. V roce 1958 tak vznikla Státní vědecká knihovna, jejímž prvním ředitelem byl jmenován dosavadní ředitel Universitní knihovny, Miloš Papírník (1924–2012). Od této doby knihovna navenek vystupovala jako vědecká instituce, spolupracovala s brněnskými univerzitami a knižní fond byl specializován především na vědecké publikace. Státní vědecká knihovna představovala jakýsi centrální a řídící úřad, pod který spadaly původní vědecké knihovny. Od 60. let 20. století postupně docházelo k vnitřní integraci původně samostatných knihoven sloučením ekonomických a technických provozů, kdy bylo centrálně řízeno např. doplňování fondu nebo opravy budov.  Ke konci 60. let zintenzívněly snahy o prosazení a vybudování nové knihovny, v této době bylo v knižním fondu uloženy cca 3 miliony svazků a knihovnu navštěvovalo kolem 30 000 čtenářů. V polovině roku 1968 vyhlásil tehdejší ředitel SVK Miloš Papírník anketu, kterou hodlal oživit zájem veřejnosti na případné novostavbě knihovny. Bohužel ani v 60. letech se novou budovu knihovny nepodařilo postavit a knihovna stále sídlila v Zemském domě III. na Kounicově ulici.  Od roku 1976 se Státní vědecká knihovna stala regionálním centrem knihovnických a informačních služeb a stála v čele jednotné soustavy knihoven Jihomoravského kraje. V 70. letech v knihovně také vzniklo odborné pracoviště bibliograficko-informační služby, z jehož iniciativy byly vydávány četné soupisy knih nacházejících se ve fondu knihovny nebo v moravských klášterních knihovnách.  Od 1. ledna 1991 přešla Státní vědecká knihovna v Brně pod přímé řízení Ministerstva kultury ČR a roku 1993 se vrátila k historickému názvu Moravská zemská knihovna v Brně. Počátek 90. let přinesl výrazné změny v dosavadním fungování knihovny, začal být používán automatizovaný systém pro zpracování knihovnických záznamů Aleph, ve spolupráci Národní knihovnou ČR, Slovenskou národní knihovnou a Univerzitní knihovnou v Bratislavě začal být vytvářen souborný katalog CASLIN.

Současnost.

Moravská zemská knihovna.

Roku 1993 byl přijat nový statut knihovny; ta se vrátila k historickému názvu "Moravská zemská knihovna". Na přelomu tisíciletí došel konečně realizace záměr z 30. let na stavbu nové budovy. Omezená kapacita studoven i velké množství mimobrněnských depozitářů zabraňovalo řádnému fungování knihovny. Ve veřejné architektonické soutěži zvítězil návrh firmy ONEX Praha, generálním dodavatel byl UNISTAV, a.s. Novostavba na Kounicově ulici, asi 1 km od původní budovy, byla otevřena 2. dubna 2001. Byly do ní umístěny nyní sloučené fondy Univerzitní knihovny, Pedagogické knihovny i Technické knihovny. V průběhu 90. let bylo pro čtenáře otevřeno několik specializovaných studoven. Dne 26. února 1991 byla v budově Univerzitní knihovny otevřena Studovna rukopisů a starých tisků, jedna z mála v republice. V roce 1995 byla na pobočce na Solniční ulici otevřena studovna Hudebního oddělení, prvního plně automatizovaného úseku knihovny. V roce 1996 byl zahájen provoz Rakouské knihovny, která do Moravské zemské knihovny v Brně přešla z katedry germanistiky Filozofické fakulty Masarykovy univerzity. O rok později následovalo otevření Německé knihovny, jako pobočky Goethe Institutu. V roce 2002 MZK v Brně otevřela na základě dohody s Britskou radou v Brně Anglickou knihovnu a v červnu 2005 byla slavnostně otevřena INFO USA – Americká knihovna.  Roku 2010 byla knihovna výrazným způsobem renovována. Mezi největší změny patřilo přestěhování Zahraničních knihoven, které dříve sídlily v budově na Solniční ulici, do hlavní budovy MZK, konkrétně do 2. patra. Původní Studovna humanitních věd byla přesunuta do 4. a 5. patra. Studovna technických věd se spojila se Studovnou biologických věd do Studovny přírodních a technických věd, která je nyní umístěna v 6. patře. Rovněž byly posíleny služby a knihovna prodloužila svoji otevírací dobu do 22.hodiny. Čtenářům byly také přiděleny čipové karty, které umožnily čtenářům snadnější kopírování a skenování. Knihovně byl také přidělen nový nový vizuální styl, umožňující uživateli lepší orientaci v budově. Aktuálně organizují Soutěž komunitní knihovny.

Nová budova.

V roce 1994 ředitel Moravské zemské knihovny Jaromír Kubíček (nar. 1938) ve spolupráci s kvestorem Masarykovy univerzity Františkem Galem připravili memorandum, které podepsali všichni rektoři šesti brněnských vysokých škol. V prohlášení mimo jiné stálo, že Brnu, v němž studuje na 30 000 vysokoškolských studentů a pracuje na 6 000 vědeckých a pedagogických pracovníků, chybí to nejdůležitější, co pro svůj rozvoj potřebují, tj. moderní knihovna s dostatečným technickým vybavením a studijním zázemím. V roce 1995 byla vyhlášená architektonická soutěž na stavbu nové budovy knihovny. Do soutěže se přihlásilo 34 architektonických nebo stavebních ateliérů a mezinárodní porota, jmenovaná ministrem kultury, vybrala ve veřejné soutěži studii architektů Tomáše Adámka, Petra Benedikta a kolektivu ateliéru ONEX s. r. o.  Nová budova knihovny byla postavena v tzv. „akademické čtvrti“, na místě, které bylo stavbě knihovny vyhrazeno již ve 30. letech 20. století a knihovna zde byla plánována jak v návrhu Bedřicha Fuchse, tak i Jiřího Krohy. Pozemek pro výstavbu získala knihovna od Magistrátu města Brna a od Ministerstva obrany převodem zdarma. V červenci 1998 byla zahájena stavba, za dva a půl roku, v březnu 2001, byla zkolaudována. Dne 2. dubna 2001 se novostavba na Kounicově ulici 65a otevřela pro veřejnost. Za „vytvoření stavebně a architektonicky vysoce kvalitního kulturního a vědeckého zemského centra se zřetelem k důrazu na pohodu návštěvnického prostředí“ získala budova Moravské zemské knihovny ocenění Stavba roku 2001.  Nová budova nabídla čtenářům komfortnější a technicky vybavené studovny, volný výběr novinek, rychlejší vyřízení objednávek nebo volný přístup k internetu. Díky novostavbě knihovny byla pod jednu střechu sjednocena všechna pracoviště. Postupně se do nové budovy přestěhovala nejen bývalá Universitní knihovna, ale i fondy Technické a Pedagogické knihovny.

Služby.

Výpůjčky.

Žádosti o absenční i prezenční výpůjčky jsou zpravidla vyřizovány do 1 hodiny, publikace z mimobrněnských depozitářů zpravidla do 7 dnů.

Katalogy a databáze.

Přírůstky od roku 1994 jsou zaznamenávány v elektronickém katalogu Aleph. Starší záznamy dostupné na digitalizovaných katalogizačních lístcích jsou postupně převáděny do elektronické podoby. Jsou přístupné z webových stránek MZK. V roce 2013 byl po více než ročním testování nasazen katalog VuFind, který má usnadnit vyhledávací proces a který v sobě také nese některé prvky webu 2.0.  Z počítačů ve studovnách MZK jsou volně dostupné vybrané české i zahraniční licencované online databáze a informační portály, další báze jsou k dispozici na CD/DVD. Samozřejmostí je přístup k internetu.  V prostorách knihovny je pro registrované čtenáře k dispozici bezdrátové připojení k internetu (Wi-Fi).

Speciální služby.

Moravská zemská knihovna zprostředkovává meziknihovní výpůjčky nejen z tuzemska, ale i ze zahraničí (pro Jihomoravský kraj). Tato služba je zpoplatněna, není zahrnuta do čtenářského poplatku. Pracovníci knihovny na požádání vyhotovují odborné rešerše a poskytují individuální konzultace. Moravská zemská knihovna vytváří celorepublikovou bázi českých a moravských periodik.

Vzdělávací funkce.

Moravská zemská knihovna pořádá výukové kurzy práce s elektronickými informačními zdroji a speciální školení pro knihovníky. V prostorách knihovny jsou pořádány i veřejné přednášky, vstupní prostory slouží pro drobné výstavy.

Regionální funkce.

Moravská zemská knihovna vykonává poradenskou a konzultační činnost pro knihovny Jihomoravského kraje, vypracovává metodické plány, vede statistiku knihovnických činností. Zajišťuje vzdělávání knihovníků, servis automatizovaného knihovního systému. Knihovna vydává časopis DUHA, určený knihovnám v Jihomoravském kraji.

Česká knihovna.

Z pověření Ministerstva kultury vyhlašuje Moravská zemská knihovna každoročně projekt "Česká knihovna". Jeho účelem je podpora nákupu nekomerčních titulů uměleckých děl české literatury a děl literární vědy a kritiky pro veřejné a vybrané vysokoškolské knihovny.

Digitální knihovna.

Moravská zemská knihovna rovněž zpřístupňuje digitální dokumenty prostřednictví své digitální knihovny. Ta obsahuje dokumenty, které byly jednak digitalizovány z různých dřívějších projektů (VISK6, VISK7, EuropeanaTravel), ale zároveň je digitální fond průběžně doplňován dalšími dokumenty z digitalizačního centra MZK, které knihovna provozuje. (odkaz na digitální knihovnu MZK)  V digitální knihovně Moravské zemské knihovny se nacházejí:

eBooks on Demand.

Moravská zemská knihovna se připojila ke službě Elektronické knihy na objednávku (anglicky eBooks on Demand). Knihovna digitalizuje historické knihy, které již nejsou chráněny autorským zákonem (tzn. byly vydány mezi lety 1500 – 1913 a již uplynulo 70 let od úmrtí jejich autora).

Ředitelé (správci) knihovny.

Knihovna Františkova muzea  Zemská knihovna moravská  Universitní knihovna v Brně  Moravská zemská a universitní knihovna  Universitní knihovna v Brně  Státní vědecká knihovna v Brně  Moravská zemská knihovna v Brně

Moravská zemská knihovna je v Brně se čtyřmi miliony dokumentů druhou největší knihovnou v České republice. Plní funkci krajské knihovny v Jihomoravském kraji. Moravská zemská knihovna je knihovnou s univerzálním knihovním fondem, doplněným specializovanými fondy. Zpracovává a uchovává konzervační fond (na základě práva povinného výtisku), buduje a uchovává historický fond (soubor rukopisů, starých tisků, grafiky a mapy). Jako výzkumná organizace se podílí na evropských a národních projektech, především z oblasti digitalizace a ochrany fondů. Služeb knihovny využívá přibližně 21 000 čtenářů, kteří mají k dispozici více než 660 studijních míst, 80 počítačů a přístup k databázím elektronických informačních zdrojů, kterých využívá až milion návštěvníků ročně. Knihovna pořádá pravidelně výstavy, přednášky a další kulturní akce. Jejím zřizovatelem je Ministerstvo kultury ČR.

Die Mährische Landesbibliothek (tschechisch: "Moravská zemská knihovna", MZK) ist eine 1958 gegründete wissenschaftliche Bibliothek in der südmährischen Stadt Brünn. Mit einem Bestand von vier Millionen Medien ist sie die zweitgrößte Bibliothek der Tschechischen Republik, nach der Nationalbibliothek in Prag.


Výskyt.

Tyto stromy jsou málo rozšířené a rostou pouze na Tchaj-wanu v jihozápadní Číně, na severu Vietnamu a ojediněle i v Myanmaru. Obvykle se vyskytují rozptýleně ve smíšených lesích, kde vysoko přerůstají okolní stromy. Rostou na mírně kyselé, propustné, ale trvale vlhké půdě, nejlépe na plném slunci a chráněné před zimními větry. Vyskytují se v nadmořských výškách 500 až 2800 m. Starší stromy bývají hustě porostlé lišejníky, mechy a játrovkami.  Tajvánie jsou rostliny teplého a mírného pásma s vysokými dešťovými srážkami v létě i na podzim a se sušší zimou, snesou krátkodobě pokles teploty pod bod mrazu. Klima je tam silně ovlivňováno monzuny, roční srážky bývají 3000 až 4000 mm. Stromy rostou velmi pomalu, jsou dlouhověké a údajně se mohou dožít stáří 1600 až 2000 let. Byly jako okrasné vzácně vysazeny v Japonsku, jižní Evropě, Severní Americe i na Novém Zélandu, převážně do botanických zahrad a arboret. Střední Evropa jim neskytá vhodné podnebí k přežití.

Popis.

Vzrůstný strom s rovným, až 70 m dlouhým, rovným kmenem o výčetní tloušťce okolo 3 m. Jeho kůra je šedavě červená, hnědá nebo téměř šedá, podélně rozpukaná, asi 1,5 cm tlustá, odlupující se v podélných pruzích. Peridermis je zářivě červený, směrem dovnitř se dřevo stává postupně purpurově hnědé a nevylučuje žádnou pryskyřici. Bělové dřevo je bílé až světle oranžovožluté.  Koruna stromu je kuželovitá až válcovitá, u starší jedinců začíná asi v polovině délky kmene. Hlavní větve jsou horizontálně rozkladité, mladé větvičky jsou převislé, štíhlé, dlouhé a porostlé krátkými, měkkými a ne příliš hustými chlupy. Šupinovité, dužnaté, modrozelené listy vyrůstají v husté spirále a bývají dvoutvaré. U starších stromů jsou 2 cm dlouhé, šídlovité, mírně srpovitě zahnuté, bázi mají sbíhavou, vrchol špičatý nebo tupý a na příčném řezu jsou trojúhlé nebo čtyřúhlé. Listy mladých stromů vyrůstají řidčeji, jsou kratší, mají esovitý tvar a jsou spíše vejčité než šídlovité.  Samčí šištice jsou vejčité a rostou v terminálních svazečcích po dvou až šesti, mají 10 až 36 mikrosporofylů se spirálovitě uspořádanými dvěma až čtyřmi prašnými váčky. Samičí šištice jsou terminální, podlouhle vejčité, vyrůstají jednotlivě a vzpřímeně, jsou téměř přisedlé, 1,5 až 2 cm dlouhé a mají 15 až 30 semenných šupin se dvěma nahými vajíčky, podpůrné šupiny jsou zakrslé. K opylení dochází v dubnu a květnu, semena jsou zralá v říjnu a listopadu, jsou plochá, podlouhle vejčitá, 4 až 7 mm dlouhá a mají úzká postranní křidélka. Stromy začínají vytvářet semena až když jsou vysoké nejméně 15 m, tehdy se jim mění i vzhled listů.

Využití.

V minulosti bylo snadno opracovatelné, vonné, světložlutě až načervenale zbarvené dřevo používáno ve stavebnictví, na výrobu nábytku a hlavně se z něj zhotovovaly kvalitní rakve. Dále bylo pro svou lehkost vhodné pro stavbu mostů a lodí. V současnosti jsou zbývající stromy chráněny a sazenice z jejich semen se užívají na zalesňování holin.

Ohrožení.

Stromy tajvánie kryptomeriovité se v minulém období hojně kácely a soudí se, že se jejich stavy za století snížily o témě polovinu. V současnosti probíhají na Tchaj-wanu i v Číně programy na jejich ochranu a vysazují se nové porosty, rostou ale velmi pomalu a brzký užitek z nich nebude. Ve Vietnamu chráněné nejsou a nacházejí se na místech, kde jsou lesy často měněné na pastviny.  Mezinárodním svazem ochrany přírody IUCN je populace tajvánie kryptomeriovité posuzována jako stabilní, ale pro malý počet jedinců je hodnocena jako zranitelný druh (VU).

Tajvánie kryptomeriovitá ("Taiwania cryptomerioides") je stálezelený, jednodomý strom, jediný druh monotypického rodu tajvánie. V současnost je řazen do čeledě cypřišovitých, v minulosti náležel do zrušené čeledě "Taxodiaceae".

Die Taiwanie ("Taiwania cryptomerioides") ist ein immergrüner Nadelbaum aus der Familie der Zypressengewächse (Cupressaceae). Sie ist die einzige Art der Gattung "Taiwania", die früher aus Vertretern aus unterschiedlichen Verbreitungsgebieten bestand, denen man je einen eigenen Artstatus zuerkannt hatte. Die drei natürlichen Verbreitungsgebiete liegen auf Taiwan, in einem zusammenhängenden Gebiet in Südchina und Myanmar sowie in Vietnam. Die ältesten Funde von Fossilien, die sich nicht von "Taiwania cryptomerioides" unterscheiden lassen, stammen aus Alaska und sind bis zu 110 Millionen Jahre alt. Weitere und auch jüngere Fossilfunde aus Amerika, Europa und Asien zeigen erdgeschichtlich eine deutlich weitere Verbreitung. Die Taiwanie wurde von der International Dendrology Society (IDS) zum Baum des Jahres 2010 gewählt.


Životopis.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Herveyů, byl třetím synem politika a dvořana lorda Johna Herveye. Studoval ve Westminsteru a na univerzitě v Cambridge, poté absolvoval kavalírskou cestu. Původně byl úředníkem Tajné rady, jako duchovní byl od roku 1763 královským kaplanem. Poté, co jeho starší bratři převzali správu Irska (jeden jako místokrál a druhý jako státní sekretář), byl jmenován biskupem v Cloyne (1767–1768), následně byl dlouholetým biskupem v Derry (1768–1803). Od roku 1768 byl zároveň členem irské Tajné rady. V roce 1779 po starším bratrovi zdědil titul hraběte z Bristolu a panství v Suffolku.  V Irsku patřil v 70. a 80. letech k významným osobnostem politiky, mimo jiné proslul jako příznivec umění a přírodních věd, byl členem Královské společnosti (1782). Pro umístění svých bohatých sbírek nechal radikálně přestavět hlavní rodové sídlo "Ickworth House". Kromě toho podnikal časté cesty po Evropě, jako přední anglický šlechtic a irský biskup vyžadoval na cestách maximální komfort, na který byl zvyklý z domova. To od počátku 19. století vedlo k pojmenování desítek hotelů po celé Evropě názvem Bristol. Hotely pojmenované jako Bristol patřily vždy k nejluxusnějším v dané lokalitě.  Zemřel náhle na cestě po Itálii poblíž Říma.  Jeho manželkou byla Elizabeth Davers (1730–1800), dědička majetku vymřelého rodu Jermynů (jméno Jermyn se pak objevilo jako hraběcí titul v další generaci Herveyů). Z jejich manželství pocházelo pět dětí. Starší syn lord John Augustus Hervey (1757–1796) byl námořním důstojníkem a v letech 1787–1794 velvyslancem v Toskánsku. Zemřel předčasně, dědicem titulů se stal mladší syn Frederick William (1769–1859), který byl později povýšen na markýze. Z dcer byla nejmladší Theodosia (1767–1821), provdaná za dlouholetého premiéra 2. hraběte z Liverpoolu.

Frederick Augustus Hervey, 4. hrabě z Bristolu ("Frederick Augustus Hervey, 4th Earl of Bristol, 4th Baron Hervey of Ickworth") (1. srpna 1730, Ickworth House, Suffolk, Anglie – 8. července 1803, Albano Laziale, Řím, Itálie) byl britský církevní hodnostář a šlechtic, mladší bratr irského místokrále 2. hraběte z Bristolu a admirála 3. hraběte z Bristolu. Byl dlouholetým biskupem v Londonderry, po starších bratrech zdědil titul hraběte z Bristolu (1779) a stal se členem Sněmovny lordů. Mimo jiné proslul jako mecenáš umění a přírodních věd. Jeho časté cesty po Evropě s náročnými požadavky na ubytování vedly k tomu, že v 19. století po celé Evropě vznikla řada luxusních hotelů s pojmenováním "Bristol". V další generaci získal rod titul markýzů z Bristolu.

Frederick Augustus Hervey, 4. Earl of Bristol (* 1. August 1730; † 8. Juli 1803 in Albano) war ein britischer Bischof, Kunstliebhaber und Exzentriker.


O Albu.

Bylo nahráno během června až listopadu 2012. S nahráváním započala 20. června 2012 v Londýně. Jako výkonná producentka alba si pozvala řadu hudebních producentů, s kterými již dříve spolupracovala, a to s The-Dream, David Guetta, Chase & Status nebo StarGate, ale také některézcela nové jako Mike Will Made-It a Labrinth.  Jako hosty si pozvala umělce jako Chris Brown, Eminem, Future a Mikky Ekko.  Toto album bylo nahráno více ve stylech Elektronická taneční hudba, pop a dubstep, a tím čerpalo ze zkušeností z alba Rated R (2009). Hudba alba je prostoupena syntetickými zvuky typickými pro dubstep a dance-pop. První polovina písní je čistě tvořena elektronickou hudbou, druhá má více rockové či baladové prvky.

Singly.

Prvním singlem byla zvolena píseň "Diamonds". Ten byl vydán 27. září 2012 a debutoval na 16. příčce Billboard Hot 100, brzy se však vyšplhal až na první příčku, čím se stal již dvanáctým "number-one" singlem Rihanny v USA. Singl "Stay" se umístil na 3. příčce v USA. Singl "Pour It Up" na 19. příčce.

Po vydání.

V první týden prodeje v USA se prodalo 238 000 kusů, čím debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200 jako první v kariéře Rihanny. Stejně tak se jedná o její nejúspěšnější debutový týden. O druhý týden se prodalo 72 000 kusů a album se tak propadlo na šestou příčku. Ve Spojeném království se o první týden prodeje prodalo 99 000 kusů, a tím debutovalo na první příčce v UK Albums Chart. Celkem se v USA prodalo okolo milionu kusů, album získalo certifikaci platinová deska. Ve Spojeném království okolo 635 000 kusů. Celosvětově se prodaly tři miliony kusů.

Unapologetic je sedmé studiové album barbadoské R&B a Pop zpěvačky Rihanny. Album bylo nahráno u Def Jam Recordings. Vedoucím singlem je píseň "Diamonds".

Unapologetic (en. für: "„Nicht entschuldigend“") ist das siebte Studioalbum der barbadischen Pop-Sängerin Rihanna. Das Album ist am 19. November 2012 weltweit veröffentlicht worden.


Historie.

Zárodkem Báňské dráhy byla železniční vlečka ze stanice Ostrava v Přívoze (tedy dnešní Ostrava hlavní nádraží) do Vítkovických železáren (VŽ) s odbočkou k jámě Karolina v Moravské Ostravě. Tato trať byla uvedena do provozu 1. srpna 1856, nejprve s koňskou trakcí, která byla 17. července 1858 vystřídána parní trakcí. Tuto trať 1. května 1861 odkoupila od VŽ Severní dráha císaře Ferdinanda (KFNB) a navázala na ní výstavbou trati z Moravské Ostravy - Vítkovice (dnešní nádraží Ostrava střed) k dolům v Michálkovicích s šesti odbočkami. Takto vznikla Báňská dráha s délkou 10,318 km (z Přívozu do Michálkovic), která byla v celé délce zprovozněna pravděpodobně 3. ledna 1863.  Další prodloužení dráhy iniciovalo vedení VŽ v čele s Anselmem Rothschildem, které nechalo postavit prodloužení Báňské dráhy z Michálkovic k jámě Bettina v Doubravě (dána do provozu 12. září 1870) s odbočkami k jámám Eleonora a Stará strojová v Orlové a do stanice Doubrava na bývalou Košicko-bohumínskou dráhu (KBD). V roce 1886 pak i prodloužení z Michálkovic do Doubravy se všemi křídly odkoupila KFNB.  Báňská dráha (tehdy nesoucí německý název Montan-Bahn, Montánní dráha) se stále vyvíjela a vznikala nová křídla k jednotlivým jámám. V roce 1905 pak měla celkovou délku 34,062 km.  Vzhledem k nedostatečné kapacitě byla v roce 1880 dána do provozu druhá kolej v úseku Moravská Ostrava - Vítkovice a stanice Salm, druhá kolej v úseku stanice Salm - stanice Josefova jáma byla vybudována až v průběhu 2. světové války. Kapacitní problémy mezi Přívozem a Moravskou Ostravou - Vítkovicemi KFNB vyřešila pronájmem souběžné Ostravsko-frýdlantské dráhy.  Od roku 1906 provoz na Báňské dráze začaly zajišťovat státní dráhy, ale trať zůstala stále v majetku KFNB. Po 2. světové válce však trať byla znárodněna a stala se součástí Ostravsko-karvinských dolů (OKD). Trať mezi dnešními stanicemi Ostrava hl. n. a Ostrava střed však byla začleněna do ČSD. Takto okleštěná Báňská dráha pak byla začleněna do specializovaného útvaru OKD, který byl pod názvem OKR-Doprava založen k 1. lednu 1952. Dopravu na Báňské dráze však nadále zajišťovaly státní dráhy ČSD.

Útlum těžby uhlí.

K významným změnám v provozu na Báňské dráze došlo v průběhu 90. let v souvislosti s útlumem těžby uhlí kolem této trati. Z dolů v bezprostřední blízkosti trati byla zastavena těžba na dolech Zárubek ve Slezské Ostravě, Petr Cingr v Michálkovicích a Fučík 5 v Orlové-Porubě. To přineslo postupnou redukci kolejiště stanic Zárubek, Josefova jáma a Poruba a úplné zrušení stanic Michálkovice, Petřvald (Albrechtova výhybna) a Orlová hlavní jáma. S klesajícím počtem vlaků také pozbyla na významu druhá kolej mezi Josefovou jámou a stanicí Ostrava střed, a tak byla postupně snesena – nejdříve v úseku Zárubek - Ostrava střed, později i mezi Zárubkem a Josefovou jámou.  Byly také sneseny odbočné tratě, které spojovaly Báňskou dráhu s uzavřenými doly Petr Bezruč a Fučík 2.  Poslední významnou změnou ve vedení této tratě byla její přeložka a napojení na bývalou Košicko-bohumínskou dráhu (KBD) v Orlové v roce 1997. Zároveň tak byl opuštěn a snesen původní úsek Báňské dráhy mezi novým napojením a Doubravou.

Současnost.

V současnosti jsou na této trati v provozu tři stanice: Zárubek, Josefova jáma a Poruba. Posledně jmenovaná stanice však je nyní pouze jedním ze dvou obvodů stanice Orlová. Z těchto tří stanic má větší význam pouze Zárubek, kde je opravna vozů AWT, je odtud obsluhována vlečka dřeviště Salma a je to také úvraťová stanice pro uhelné vlaky směřující z dolů na Karvinsku na vlečku Nové huti. Tyto vlaky a vyrovnávkové vlaky v opačném směru mají také rozhodující podíl ve vlakové dopravě na nynější Báňské dráze.  V současnosti provozuje drážní dopravu na této trati pouze PCI s výjimkou úseku Zárubek - Ostrava střed, kde jezdí také obsluhy ČD Carga.

Budoucnost.

Ve střednědobém výhledu nelze na této trati očekávat významnější změny s výjimkou stanic Josefova jáma a Poruba, jejichž osud je nejistý. V dlouhodobé perspektivě se zvažuje případné využití této trati také pro příměstskou železniční dopravu.  V souvislosti s připravovaným urbanistickým využitím prostoru po bývalé koksovně Karolina v Moravské Ostravě, v jehož bezprostřední blízkosti se trať nachází, se zvažovalo snesení trati v tomto prostoru, tedy v úseku Ostrava střed - Zárubek. PCI však odhaduje potřebu zachování tohoto úseku na minimálně 20–25 let, tj. cca do roku 2030. Případné zkrácení této lhůty podmiňuje provozovatel dráhy vybudováním náhradního napojení na síť SŽDC, což by si vyžádalo v minimální variantě 400 mil. Kč. Případný prodej pozemků, které jsou touto tratí nyní blokovány, by tedy musel vynést minimálně tuto částku, v opačném případě zrušení tohoto úseku není ekonomicky opodstatněné.

Báňská dráha je původní název pro železniční trať o délce 14 km spojující dnešní stanici Ostrava hlavní nádraží se stanicí Doubrava. V současnosti je tato trať rozdělena mezi dva majitele: Správu železnic (jako součást trati Ostrava – Valašské Meziříčí) a PKP Cargo International (PCI).

Die Bahnstrecke Ostrava–Michálkovice ist eine nur dem Güterverkehr dienende Eisenbahnverbindung in Tschechien, die ursprünglich als "Montanbahn Mährisch Ostrau–Witkowitz–Michalkowitz" erbaut und betrieben wurde. Sie verläuft von Ostrava nach Michálkovice.


Kariéra.

Pocházel ze štýrské rodiny, která za zásluhy v tureckých válkách obdržela v roce 1533 erb a od roku 1540 patřilo Muschingerům vídeňské předměstí Gumpendorf (nyní součást Vídně). Vincenc se narodil kolem roku 1570 jako syn Sylvestra Muschingera a od roku 1590 se připomíná ve službách Rudolfa II., později působil i ve službách jeho bratra Matyáše. Zúčastnil se dolnorakouských zemských sněmů a pomáhal financovat armádu, zbohatl také na úvěrech poskytovaných státu. V roce 1607 získal rytířský stav v Dolních Rakousích a od roku 1609 byl radou dvorské komory, později se stal císařským radou a v roce 1619 dosáhl polepšení erbu.  Vrchol jeho kariéry nastal po porážce českého stavovského povstání, kdy se zařadil mezi vlivné osobnosti dvora císaře Ferdinanda II.. V roce 1622 byl povýšen do stavu svobodných pánů a v letech 1622–1626 byl viceprezidentem dvorské komory. Pravděpodobně měl také účast na finančním konsorciu bankéře Jana de Witte, které znehodnotilo měnu, ale naopak obohatilo podílníky (Karel z Lichtenštejna, Albrecht z Valdštejna, Pavel Michna z Vacínova atd.)

Majetkové a rodinné poměry.

Po otci zdědil statek Gumpendorf (nyní součást Vídně), ve Vídni vlastnil také palác na nároží Herrengasse a Strauchgasse, označovaný do 17. století jako Muschingerhaus (nyní na jeho místě stojí Ferstel Palais postavený v 19. století). V roce 1614 koupil od kardinála Františka z Ditrichštejna panství s hradem Rosenburg v Dolních Rakousích. Po porážce českého stavovského povstání využil příležitosti získat levné statky zabavené dolnorakouské šlechty, která s českým povstáním sympatizovala. V letech 1621–1622 skoupil v okolí svého hlavního sídla v Rosenburgu sousední panství Gars am Kamp a Horn.  Později rozšířil svůj zájem i do Čech, kde v lednu 1623 koupil od Albrechta z Valdštejna panství Choceň a Borovnice za 110 000 zlatých. Krátce nato koupil nedaleko od Chocně další statky zkonfiskované Dobříkovským z Malejova a Kapounům ze Svojkova (Zámrsk a Dobříkov). Ještě v roce 1623 podnikl největší transakci ve východních Čechách, kdy skoupil majetek zkonfiskovaný Betenglům z Neuenperka, a sice panství Rychnov nad Kněžnou a Borohrádek za celkovou hodnotu 105 000 zlatých. Později projevil ještě zájem o betenglovské domy v Praze, ale kvůli vysoké ceně na jejich koupi nakonec rezignoval.  Na hradě Rosenburg nechal vybudovat turnajové nádvoří, které je dodnes největší v Evropě, stavební úpravy prováděl i na svých dalších sídlech v Rakousku. Naopak panství v Čechách nikdy nenavštívil, ale usiloval o rekatolizaci prosazovanou ještě před vydáním Obnoveného zřízení zemského. Díky tomu na panstvích Choceň a Rychnov došlo v roce 1627 k povstání poddaných.  S manželkou Margaretou Kemptnerovou měl tři dcery. Anna Polyxena byla abatyší kláštera dominikánek ve Vídni a zasloužila se o rozšíření komplexu klášterních budov. Marie Kateřina byla manželkou hraběte Petra Arnošta z Mollartu, Marta Alžběta se provdala za říšského vicekancléře hraběte Ferdinanda Kurze ze Senftenau. Manželé Muschingerových dcer zdědili jeho majetek v Rakousku a v Čechách, některé statky hned přešly do cizích rukou (Rychnov nad Kněžnou).

Vincenc svobodný pán Muschinger z Gumpendorfu ("Vinzenz Freiherr Muschinger von Gumpendorf") († 18. listopadu 1628, Vídeň) byl rakouský šlechtic, finančník a politik ve službách Habsburků. Zastával vysoké posty ve finanční správě habsburské monarchie a po porážce českého stavovského povstání získal rozsáhlý majetek v Českém království. Zemřel bez mužského potomstva.

Vinzenz Muschinger (* 16. Jahrhundert; † 1628) war ein österreichischer Adeliger, kaiserlicher Rat, Hofkammersekretär, Münzwardein und Besitzer der Herrschaften Drosendorf, Gumpendorf, Gars, Horn, Raan und Rosenburg.


127. ročník.

127. ročník se tradičně odehrával v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu. Premiérový ročník se v něm uskutečnil roku 1877 a na nové adrese v ulici Church Road oddíl sídlí od roku 1922. Z celkového počtu čtyřiceti devíti travnatých dvorců bylo pro grandslam využito devatenáct z nich, včetně tří největších: centrálního dvorce s kapacitou 15 000 diváků, kurtu č. 1 s kapacitou 11 500 přihlížejících, dvorce č. 2, do jehož ochozů se vtěsnalo 4 000 návštěvníků a kurtu č. 3 pro 2 000 přihlížejících.  Wimbledon probíhal mezi 24. červnem až 7. červencem 2013 a zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru, soutěže juniorů, legend a vozíčkářů.

„Černá středa“.

První hrací středa 26. června získala vzhledem ke skončení několika favorizovaných tenistů označení „černá středa“ nebo „černý den“. Kvůli zranění vzdali nebo z turnaje odstoupili Čech Radek Štěpánek, Nadalův přemožitel Steve Darcis, dvojnásobný wimbledonský semifinalista Jo-Wilfried Tsonga, Američan John Isner a desátý nasazený Marin Čilić.  Z žen kvůli zranění z prvního kola nenastoupila Viktoria Azarenková, po pádu na kurtu prohrála také vítězka turnaje z roku 2004, Ruska Maria Šarapovová s Larcherovou de Britovou, a účinkování završila další bývalá světová jednička Dánka Caroline Wozniacká.  Do utkání nenastoupila Kazaška Jaroslava Švedovová, která měla hrát s Petrou Kvitovou. Skončily také dvě bývalé první hráčky světa, Srbky Ana Ivanovićová a Jelena Jankovićová. Z turnaje vypadly další nasazené hráčky – Češka Lucie Šafářová a Rumunka Sorana Cîrsteaová, a bývalý australský wimbledonský vítěz Lleyton Hewitt. O největší překvapení se ovšem postaral Kazach Sergij Stachovskij, který vyřadil obhájce titulu Rogera Federera.  V jediný den tak na turnaji skončilo sedm bývalých světových jedniček a tři bývalí vítězové.

Mužská dvouhra.

Výhrou nad Benjaminem Beckerem v úvodním kole dosáhl Andy Murray na nejvyšší počet vítězství z turnajů Grand Slamu mezi britskými tenisty, když 107. vítězným duelem překonal 106 výher Freda Perryho.  Obhájce Roger Federer podlehl ve druhé fázi se 116. ukrajinským tenistou světa Sergijem Stachovskim ve čtyřech setech. Ukrajince však v následujícím kole vyřadil Rakušan Jürgen Melzer také ve čtyřech sadách. Federer tak završil rekordní počet 36 účastí v grandslamových čtvrtfinále bez přerušení. Naposledy předtím před branami čtvrtfinále skončil na French Open 2004, kde ve třetím kole podlehl Gustavu Kuertenovi. Poprvé po osmi letech, od antukového turnaje Monte Carlo Masters 2005 a porážky od 101. tenisty Richarda Gasqueta, nestačil na hráče mimo elitní stovku světové klasifikace. Premiérová byla i jeho prohra ve druhém kole na turnajích velké čtyřky.  Překvapením bylo také vítězství 135. belgického hráče světa Steva Darcise, jenž v úvodním kole přehrál světovou pětku a dvojnásobného šampióna Rafaela Nadala po třísetovém průběhu. Napodobil tak výhru Lukáše Rosola z Wimbledonu 2012, který zdolal Španěla ve druhé fázi. Poprvé v kariéře utržil Nadal porážku hned v úvodním kole Grand Slamu. Poprvé od roku 1997 tak úřadující šampión na Roland Garros vypadl již v úvodním kole Wimbledonu. Darcis však před druhým kolem odstoupil pro zranění pravého ramena, které si přivodil v předchozím duelu.  Pro Federera a Nadala se jednalo o nejhorší Grand Slam kariéry, do něhož společně nastoupili. Poprvé od Wimbledonu 2002 se ani jeden z dvojice neprobojoval do finále.  Další historické výsledky zaznamenali američtí a polští tenisté. Po více než sto letech, naposledy se tak stalo ve Wimbledonu 1912, žádný Američan nepřešel přes druhé kolo. Poslední z nich Bobby Reynolds vypadl se světovou jedničkou Djokovićem. Poprvé v historii se mužský tenista z Polska probojoval do grandslamového semifinále dvouhry. Stal se jím 22. hráč žebříčku Jerzy Janowicz, který ve čtvrtfinále porazil krajana Łukasze Kubota.  Łukasz Kubot a Fernando Verdasco prošli do svého premiérového wimbledonského čtvrtfinále, zatímco Juan Martín del Potro si zahrál semifinále Grand Slamu poprvé od titulu na US Open 2009.  Srbský první hráč světa Novak Djoković odehrál spolu s Argentincem Juanem Martínem del Potrem nejdelší wimbledonské semifinále v historii. Srb vyhrál po pětisetové bitvě 7-5, 4-6, 7-6, 6-7 a 6-3, za čtyři hodiny a čtyřicet tři minut, čímž aktéři překonali rekord držený Borisem Beckerem a Ivanem Lendlem z Wimbledonu 1989.  Vítězem se po 77 letech, a titulu Freda Perryho ve Wimbledonu 1936, stal britský tenista. Po loňské finálové porážce utkání zvládl Andy Murray, který porazilSrba Novaka Djokoviće 6–4, 7–5, 6–4. Freda Perryho ve Wimbledonu 1936. Byl také prvním Skotem, jenž dosáhl na titul od triumfu Harolda Mahonyho v roce 1896.

Ženská dvouhra.

Z prvních deseti nasazených žen vypadlo šest ještě před třetím kolem: Azarenková, Šarapovová, Erraniová, Kerberová, Wozniacká a Kirilenková, což byl vůbec nejhorší grandslamový výkon nasazených hráček v otevřené éře tenisu. Laura Robsonová se stala první Britkou za posledních patnáct let, která se probojovala až do osmifinále. Bodový zisk ji po turnaji poprvé v kariéře zajistil průnik mezi třicítku nejlepších hráček žebříčku WTA.  Japonská veteránka Kimiko Dateová se po výhře nad Alexandrou Cadanțuovou stala nejstarší ženou ve Wimbledonu, která prošla do třetího kola. Až do této fáze turnaje postoupila prvně od roku 1996. V něm nestačila na světovou jedničku Serenu Williamsovou. Součet let obou aktérek byl 73 a obě se přitom potkaly na profesionálním okruhu poprvé.  Čtvrtfinálové vyřazení posledních grandslamových vítězek v ženské dvouhře Li Na a Petry Kvitové, znamenalo jistotu, že Wimbledon pozná novou šampiónku Grand Slamu. Američanka Sloane Stephensová a Belgičanka Kirsten Flipkensová si poprvé zahrály wimbledonské čtvrtfinále.  Dvacátá třetí nasazená Sabine Lisická se stala první německou finalistkou na turnajích velké čtyřky od Wimbledonu 1999, kdy Steffi Grafová podlehla v boji o titul Američance Lindsay Davenportové. Lisická navíc počtvrté v řadě vyřadila úřadující vítězku French Open. V roce 2009 zdolala Světlanu Kuzněcovovou, roku 2011 Li Na, v sezóně 2012 Marii Šarapovovou a konečně v probíhajícím ročníku Serenu Williamsovou. Ve Wimbledonu 2010 nestartovala.  Nová šampiónka Marion Bartoliová nenarazila během turnaje na žebříčkově výše postavenou hráčku, když nejlépe umístěnou byla čtvrtfinálová soupeřka Sloane Stephensová, které patřilo 17. místo. Stala se první ženou wimbledonské historie, jež vyhrála bez nutnosti změření sil s tenistkou elitní desítky. Překonala také historický ženský rekord v období čekání na první grandslam, který do té doby držela Jana Novotná, když premiérový Grand Slam v roce 1998 vyhrála při své 45. účasti dvouhry. Francouzka si trofej z Grand Slamu odnesla na 47. pokus

Mužská čtyřhra.

Bob a Mike Bryanovi titulem zkompletovali v mužské čtyřhře nekalendářní Grand Slam, když byli současně úřadujícími šampióny z US Open, Australian Open a French Open. Jako prvnímu páru v otevřené éře tenisu se jim podařilo získat všechny čtyři tituly bez přerušení. Stali se také první dvojicí historie, která dokázala vyhrát čtyři majory v řadě a letní olympijské hry v rozmezí jediného roku.

Vítězové.

Vítězem mužské dvouhry se stal druhý nasazený britský tenista Andy Murray. Murray si tak připsal druhý grandslamový titul a první z Wimbledonu. Pro Británii to tak byl první tenista od roku 1936, který ovládl mužskou dvouhru na tomto grandslamu.  Ženskou dvouhru vyhrála patnáctá nasazená Francouzka Marion Bartoliová. Připsala si tak premiérový grandslamový titul.  V mužské čtyřhře zvítězil první pár světa složený z amerických dvojčat Boba a Mika Bryanových. Jednalo se o jejich třetí wimbledonský titul a celkově patnáctý z mužské grandslamové čtyřhry.  Ženskou čtyřhru poprvé opanoval osmý nasazený tchajwansko-čínský pár Sie Su-wej a Pcheng Šuaj. Obě šampiónky tak získaly premiérový grandslamový titul z ženské čtyřhry.  Smíšenou čtyřhru vyhrála osmá nasazená kanadsko-francouzská dvojice Daniel Nestor a Kristina Mladenovicová. Pro oba to byl první titul z wimbledonského mixu a pro Nestora celkově třetí grandslamový v této soutěži.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet Wimbledonu 2013 byl proti předešlému ročníku navýšen o více než čtyři miliony liber a dosahuje částky 22 560 000 liber (cca 34 milionů dolarů). Vítězové dvouher si připsali 1 600 000 liber, což představovalo meziroční nárůst o 450 tisíc liber.  V sezóně 2013 byly wimbledonské odměny nejvyšší ze všech čtyř Grand Slamů. Rozpočet Australian Open činil přibližně 30 miliónu amerických dolarů, dotace French Open představovala částku okolo 29 milionů dolarů a pořadatelé US Open zvýšili rozpočet ročníku 2013 na 32 milionů dolarů, když v březnu téhož roku oznámili plán navýšení odměn na 50 milionů dolarů do sezóny 2017.

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.

Smíšená čtyřhra.

Serena Williamsová / Bob Bryan

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili do hlavních soutěží z kvalifikací.

Wimbledon 2013 byl 127. ročník třetího tenisového grandslamu sezóny – nejstaršího a nejslavnějšího turnaje světa, který probíhal od pondělí 24. června do neděle 7. července 2013. Událost se tradičně konala na travnatých dvorcích v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu. Představovala jediný turnaj velké čtyřky hraný na tomto povrchu, který byl také součásti profesionálních okruhů mužů ATP World Tour 2013 a žen WTA Tour 2013. Vítězové si do žebříčků připsali 2 000 bodů.

Die 127. Wimbledon Championships fanden vom 24. Juni bis zum 7. Juli 2013 in London statt. Ausrichter war der All England Lawn Tennis and Croquet Club.


Historie.

Zdroj  Zatímco francouzská vláda povzbuzovala formou daňových zvýhodnění výrobce automobilů, aby vyráběli levná motorová vozítka, která měla vyplňovat mezeru mezi motocykly a klasickými automobily, André Citroën upřednostňoval výrobu malých automobilů. Typ C byl první citroën, jenž vstoupil do sektoru malých automobilů, který poté ovládly značky Peugeot a Renault. Přes podobnost s typem A, jejž navrhl Jules Salomon, byl typ C ve skutečnosti dílem inženýra Edmonda Moyeta, který několik měsíců předtím navrhl a sestrojil velmi podobné vozidlo, nazvané Amilcar CC, pro francouzského výrobce Amilcar. Novátorskou myšlenkou Andrého Citroëna bylo nabídnout typ C ženám, což bylo v té době velmi neobvyklé. Všechny reklamní tiskoviny proto představovaly vůz řízený mladou ženou. Od typu C se datuje spojení automobilky Citroën s masovým automobilismem. Přispěla k tomu také skutečnost, že se typ C dal zakoupit i na úvěr, což byla v té době novinka. Umožnila to spotřebitelská úvěrová společnost prozíravě založená Andrém Citroënem. Po počátečním pomalém startu v roce 1922 přišel úspěch – takový, že od roku 1924 představoval typ C téměř polovinu veškerých prodejů Citroënu. Stal se také prvním evropským lidovým vozem. Prodejní cena dvoumístné verze torpédo v roce 1922 činila 8500 franků, což bylo asi 60 % ceny typu A (13 900 franků). Z původního francouzského obchodního názvu 5HP se v roce 1925 stalo 5CV. Způsobil to přechod z HP ("Horse Power" = koňská síla) na CV ("Cheval fiscal" = daňový kůň).  V letech 1919 až 1925 byla vybudována síť 5000 obchodních zástupců. Výhradní filiálky a prodejci se nacházeli po celém světě, v Británii, Itálii, Japonsku, Španělsku, Belgii, Severní Africe, Austrálii, Jižní Americe atd. Ve Španělsku, Itálii, Polsku, Alžírsku, Belgii a Anglii budovala automobilka od roku 1925 dceřinné závody, aby se vyhnula celním poplatkům na dovážené zboží. Dvoumístná verze torpédo – aerodynamická karoserie se sklápěcí nebo snímatelnou střechou – přišla do výroby v květnu 1922. Následujícího roku se objevila i jako luxusnější kabriolet. V roce 1924 byla představena třímístná varianta torpéda, zpočátku se „skládacím“ sedadlem, jež byla později nahrazena pohodlnější verzí se dvěma sedadly vpředu a jedním vzadu. Právě té se přezdívalo „Jetelíček“. Typ C byl ve srovnání s konkurencí velmi spolehlivý a hospodárný. Byl to velmi robustní vůz, o čemž svědčí pětiměsíční, 17 000 km dlouhá cesta kolem Austrálie, kterou s ojetým torpédem z roku 1922 pojmenovaným „Bubsy“ vykonali v roce 1925 dva studenti. Navzdory extrémním podmínkám neměla „Bubsy“ žádný problém s motorem.  Přestože byl typ C úspěšný, nebyl dostatečně ziskový, a tak se v rámci příprav na zavedení typu B14 s celokovovou karoserií André Citroën navzdory všeobecnému mínění rozhodl ukončit v květnu 1926 jeho výrobu. O celokovové verzi C4 se sice uvažovalo, avšak vzhledem k neúměrným nákladům automobilka od této myšlenky upustila.  Dnes je typ C typickým veteránem z 20. let minulého století. Jeho obliba vychází ze skutečnosti, že se dá i dnes velmi snadno sestavit z dobových dílů a repasí. Z oněch téměř 83 000 vyrobených automobilů Citroën typ C, byly mnohé přestavěny na traktory nebo užitková vozidla. Podle odhadů se do dnešních časů dochovalo asi 3000 vozů tohoto typu, což jsou 4 % z celkového množství.

Technické údaje.

Zdroj  Typ C předběhl svou konkurenci. Měl diferenciál a elektrický startér, díky čemuž ho automobilka mohla v reklamě uvádět jako snadno ovladatelný vůz vhodný pro ženy. Na jeho hmotnosti 543 kg se podílely zejména motor, převodovka a zadní náprava. Maximální rychlost, již dokázal vyvinout, činila 60 km/h při spotřebě 5 l na 100 km.  Podvozek vozu vyráběla továrna v Levallois-Perret a celý automobil se montoval v závodě v Javelu. Pro francouzský trh se vyráběly vozy s klasickým uspořádáním pro jízdu po pravé straně, pro Británii, země Commonwealthu, Švédsko, Argentinu a Austrálii modifikace s řízením na opačné straně. Karoserie měla dřevěný rám, k němuž byly přibity plechové pláty. Typ C byl poslední citroën s touto smíšenou konstrukcí. Vůz měl pouze jedny dveře na straně spolujezdce. Pod kapotou opatřenou šestnácti větracími štěrbinami (prototypy měly jen tři) se skrýval řadový čtyřválec o obsahu 856 cm. S vrtáním 55 mm a zdvihem 90 mm měl výkon 8,2 kW. Byl osazen jednoduchým karburátorem vyrobeným společností Solex. Kapalinové chlazení bylo termosifonové. Od 1. června 1925 bylo chlazení u všech verzí vylepšeno ventilátorem, jímž byl předtím vybaven pouze kabriolet. Systém zapalování, který původně tvořily baterie, cívka a distributor, byl počátkem roku 1923 nahrazen magnetoelektrickým zapalováním, kde jako zdroj proudu sloužilo magneto. Převodovka měla tři nesynchronizované rychlostní stupně a zpátečku. Plynový pedál byl, jak bylo v té době zvykem, umístěn uprostřed mezi pedály spojky a brzdy. Přední kola neměla brzdy. Převodová brzda se ovládala pomocí nožního pedálu, brzdy na zadních kolech pomocí páky ruční brzdy. Brzdění nebylo silnou stránkou automobilu; řidič musel předvídat a vyvažovat účinek obou brzdových systémů, aby nedošlo ke zlomení zadní osy. Proto se vozy často upravovaly sdružením převodové brzdy se zadními brzdami. Tato úprava se od roku 1926 začala konečně nabízet v běžné výbavě.  Nosnou část podvozku a pevnostní prvek vozu tvořil lichoběžníkový žebřinový rám zesílený příčnými nosníky. Zadní náprava byla tuhá, celistvá, odpružená stejně jako přední náprava dvěma zavěšenými čtvrteliptickými listovými pružinami. Od roku 1925 dostávaly těžší kabriolety na zadní nápravu třecí tlumiče. Na konci roku 1923 bylo krátké šasi C2 prodlouženo o 10 cm z 2,25 m na 2,35 m a vyztuženo příčným nosníkem, který nesl zadní partii vozu. Tak vzniklo prodloužené šasi C3, jež bylo nezbytné pro vznik třímístné verze Torpédo T3 a pro dodávku VL. Šasi C3 se bez dalších změn dodávalo až do ukončení výroby typu C v roce 1926.  Původně byl typ C vybaven vysokotlakými pneumatikami Michelin "câblé" 700x80 s patkou pro ráfek huštěnými na 4–5 barů (asi 4–5 atmosfér), což bylo důvodem pouze průměrného držení vozidla na silnici a jízdní pohody. V červnu 1924 je proto nahradily nízkotlaké balonové „michelinky“ "câblé confort" 715x115 s patkou pro ráfek huštěné na 2,5 barů (asi 2,5 atmosfér), které se původně dodávaly jen jako zvláštní výbava.  Základní výbava vozu byla poměrně chudá, proto mnozí dodavatelé doplňků nabízeli rozličná řešení sloužící ke zlepšení jízdního komfortu či výkonu vozu, jako byl střešní nosič, palivoměr, tachometr, teploměr chladicí kapaliny, palubní hodiny, tlumiče, přední brzdy a různá vylepšení motoru.

Modely.

Zdroj  V letech 1922-23 byly na podvozku s krátkým rozvorem kol (C2) vyrobeny dvoumístné verze torpédo T2 a kabriolet.  V roce 1924 byly na podvozku s dlouhým rozvorem (C3) vyrobeny: torpédo T2 a kabriolet TL, dodávka VL a také T3-1, třímístné torpédo.  O rok později, v roce 1925, byla verze T3-1 nahrazena třímístnou variantou T3-2 „Jetelíček“ se zadním sedadlem pro třetího cestujícího

Citroën typ C byl lehký automobil vyráběný francouzskou automobilkou Citroën v letech 1922 až 1926. Ve Francii byl znám jako Citroën 5HP nebo jen 5CV. Jednalo se o druhý model, který navrhl zakladatel automobilky André Citroën (1878–1935), a současně o první sériově vyráběný vůz. Celkem bylo vyrobeno téměř 83 000 kusů.

Der Citroën Typ C war ein Kleinwagen, entworfen von Edmond Moyet, von dem der französische Hersteller Citroën zwischen 1922 und 1926 fast 83.000 Einheiten produzierte. In Frankreich als Citroën 5 HP oder 5 CV und in Großbritannien als 7,5 HP bekannt, war es das zweite Modell, das von André Citroën vermarktet wurde. Es war auch das erste in Serie hergestellte Auto, das dem 10 HP Typ A (Juni 1919) folgte, der durch den 10 HP B2 (Juni 1921) ersetzt wurde; es waren die ersten europäischen Serienautos. Die erste Farbe, in der es geliefert wurde, war Gelb (ein helles „Grapefruit-Gelb“), was ihm den ersten Spitznamen „petit Citron“ (kleine Zitrone) einbrachte. Die Spitznamen „Cul de poule“ (Hühnerpo) oder „Bootsheck-Citroën“ bezogen sich auf das spitz zulaufende Heck der Karosserie und „Trefle“ (Kleeblatt) auf die Form der dreisitzigen Version.