Život.

Narodil se v Beech Grove (předměstí Indianapolis) ve státě Indiana v USA. Jeho otec, který byl pilotem-kaskadérem v leteckých cirkusech, opustil rodinu krátce po Stevově narození. Matka, která si nevěděla rady s výchovou, dala syna k výchově strýci Claudovi, který měl velkou farmu v Slateru ve státě Missouri.  Ve věku 12 let začal bydlet s matkou a otčímem v Los Angeles v Kalifornii, ale zachoval si dobré vztahy se svým strýcem.  Ve věku 14 let vstoupil do pouličního gangu, proto ho matka poslala do Junior Boys Republic, což byl „dům pro problémové chlapce“ v Chino Hils v Kalifornii. Jakmile opustil Chino, zapsal se v roce 1947 do Námořní pěchoty USA, kde sloužil do roku 1950.  V roce 1952 začal studovat herectví za finanční pomoci zákona zvaného G. I. Bill, který umožňoval bývalým příslušníkům ozbrojených sil USA získat bezplatné vysokoškolské vzdělání, a vystupovat začal v New York's Neighborhood Playhouse. Příležitostně hrál v divadle; ve filmu debutoval ve snímku "Somebody Up There Likes Me" (1956). Jeho první významnou rolí se stala úloha v klasickém hororu "The Blob" (1958). V témže roce získal hlavní roli lovce v seriálu "", který běžel až do roku 1961. Největší popularitu získal jako pistolník Vin ve filmu "Sedm statečných" ("The Magnificent Seven", 1960) po boku Yula Brynnera a Charlese Bronsona, kde chránili mexickou vesnici před bandity. Druhým akčním filmem, který zdokonalil jeho image, byl "Velký útěk" (1963), kde hrál vězně v německém zajateckém táboře za druhé světové války.  V roce 1966 byl za roli mechanika 1. třídy Jaka Holmana ve válečném filmu "Strážní loď Sand Pebbles" nominován na Oskara (poprvé a naposledy) a Zlatý Glóbus za nejlepšího herce v hlavní roli, obě ceny nakonec vyhrál Paul Scofield za roli ve filmu "Člověk pro každé počasí".  Mezi nezapomenutelné patří také výkon ve snímku "Motýlek", ve kterém si zahrál hlavní roli společně s Dustinem Hoffmannem. Jednou z jeho dalších slavných filmových rolí byla i postava nebojácného velitele hasičů O ́Hallorhana v katastrofickém thrilleru "Skleněné peklo" (1974), kde hrál s Paulem Newmanem, Richardem Chamberlainem, Robertem Vaughnem, Faye Dunawayovou a mnoha dalšími. Během natáčení došlo na jedné scéně ke skutečnému požáru a Steve McQueen ho pomohl skutečnému hasiči zlikvidovat. Jeden z hasičů, který McQueena nepoznal, herci řekl: ""Moje žena tomu neuvěří"." McQueen na to odpověděl: ""Ani moje".“  Dále je třeba zmínit roli detektiva Franka Bullita v kriminálním thrilleru "Bullitův případ" (1968), kde hrál po boku Jacqueline Bissetové. V tomto filmu se nachází pasáž automobilové honičky, kterou provedli Steve McQueen a Bill Hickman. Tato scéna bývá často označována a citována jako nejlepší automobilová filmová honička všech dob.  Ve dvou posledních filmech se vrátil tam, kde začal v roce 1958 se seriálem "Hledá se: živý nebo mrtvý" a ztvárnil postavy dvou lovců lidí. Prvním byl historický životopisný film "Tom Horn", kde ztvárnil legendární postavu západu, Toma Horna (1860-1903), stopaře a zvěda americké armády, který pomohl zajmout Geronima a nakonec nájemného zabijáka pracujícího pro dobytkářské barony.  Druhým filmem byl "Lovec", kde ztvárnil "moderního" lovce lidí Ralpha Edgara Thorsona (1926-1991), přezdívaného taťka, který za svou 40 letou kariéru pochytal přes 12 000 utečenců.

Osobní život.

Steve McQueen byl 3krát ženatý. 2. listopadu 1956 se oženil s Filipínsko-americkou herečkou, zpěvačkou a tanečnicí Nelie Adamsovou, se kterou měl dva potomky, syna Chada (*1960) a dceru Terry Leslie (1959-1998), toto manželství se po 16 letech rozpadlo, ve své knize "Můj manžel, můj přítel" uvedla, že jejich manželství bylo poslední rok velmi náročné.  Poté následoval vztah s Ali MacGrawovou, se kterou se seznámil během natáčení filmu "Útěk (Getaway)" z roku 1972, Ali tehdy byla vdaná za šéfa studia Warner Brothers Roberta Evanse, ale později se kvůli McQueenovi s ním rozvedla a 31. srpna 1973 si ho vzala. Manželství s Ali vydrželo 5 let, jedním z důvodů byl i potrat. Po McQueenově smrti jí jeho přátelé řekli, že byla jeho jedinou pravou láskou: "Byl do ní šíleně zamilovaný až do své smrti".  Jeho třetí, poslední ženou a nakonec i vdovou byla o 23 let mladší modelka Barbara Mintyová, se kterou se seznámil velmi netradičním způsobem. Jednoho dne Steve uviděl její fotku v časopise a požádal svého agenta, aby jim zajistil schůzku. I přes věkový rozdíl našli společnou řeč, 16. ledna 1980 se vzali a byli spolu až do McQueenovi smrti o necelých 10 měsíců později.  Barbara Mintyová, která též napsala o McQueenovi knihu "Steve McQueen: Poslední míle" uvádí, že se z něj ke konci života stal evangelík, bylo to z části kvůli vlivu jeho letecký instruktorů Sammyho Masona, jeho syna Peta a též zásluhou Barbary. Steve navštěvoval místní evangelický kostel Ventura Missionary Church.  Přátelil se spoustou významných osobností své doby, Jamesem Garnerem, Brucem Lee (kterému nesl na pohřbu jeho rakev), Patem Johnsonem, Chuckem Norrisem, Sharon Tateovou, Jayem Sebringem, Dennisem Hopperem a dalšími.

Smrt a nemoc.

V roce 1978 McQueena začal trápit dlouhodobý kašel. Přestal kouřit a začal brát antibiotika, bez úspěchu. Dýchavičnost se zhoršila a 22. prosince 1979, po natočení filmu Lovec, biopsie odhalila mezoteliom pleury, rakovinu spojenou s vystavením azbestu, pro kterou neexistuje známá léčba.  O několik měsíců později, McQueen dal lékařský rozhovor, ve kterém dával svůj stav za vinu vystavení azbestu. McQueen se domníval, že na vině mohly být azbesty používané při izolaci zvukové scény filmu a závodní ochranné obleky a přilby, ale myslel, že pravděpodobněji je jeho nemoc byla přímým důsledkem masivního vystavení azbestové izolaci z potrubí na palubě lodi, když byl v mládí mariňáků.  V únoru 1980 byly nalezeny důkazy o rozšířených metastázách. Pokusil se udržet tento stav v tajnosti, ale 11. března 1980 národní vyšetřovatel odhalil, že je v posledním stádiu rakoviny. V červenci 1980 McQueen cestoval do Rosarito Beach v Mexiku za alternativní léčením, poté co mu američtí lékaři řekli, že nemohou udělat nic pro prodloužení jeho života. Během cesty vyvstala diskuse, protože McQueen hledal léčbu u Williama Donalda Kelleye, který propagoval variantu Gersonovy terapie, která používala kávové klystýry, časté mytí šampony, denní injekce tekutin obsahujících živé buňky z dobytka a ovcí, masáže a Laetrile (syntetická varianta Amygdalinu), údajný protirakovinný lék dostupný v Mexiku, o kterém je však dlouho známo, že je při léčbě rakoviny toxický a neúčinný. McQueen platil za Kelleyovy léčby sám v hotovostních platbách, o nichž bylo řečeno, že během svého tříměsíčního pobytu v Mexiku vzrostly až ke 40 000 dolarů měsíčně (dnešních 124 000). Kelleyova jediná lékařská licence (odebraná v roce 1976) byla pro ortodoncii. Kelleyovi metody vyvolaly senzaci v tradičním a bulvárním tisku, když bylo známo, že jeho pacient byl McQueen.  McQueen se vrátil do USA začátkem října. Navzdory metastázování rakoviny v McQueenově těle Kelley veřejně oznámil, že McQueen bude úplně vyléčen a vrátí se do normálního života. McQueenův stav se brzy zhoršil a v jeho břiše se vyvinuly obrovské nádory.  Na konci října 1980 McQueen odletěl do Ciudad Juárez v Chihuahua v Mexiku, aby mu odstranil nádor na játrech (vážící přes 2 kila), a to i přes varování amerických lékařů, že nádor je nefunkční a jeho srdce operaci nezvládne. McQueen se pod jménem „Samuel Sheppard“ zaregistroval na malé klinice Juárez, kde lékaři a zaměstnanci nevěděli o jeho skutečné totožnosti.  7. listopadu 1980 McQueen zemřel na srdeční selhání ve 3:45 ráno na Juárezské klinice, 12 hodin po operaci, kde byly odstraněny četné metastatické nádory v krku a v břiše.  Bylo mu 50 let.  Podle El Paso Times zemřel ve spánku.  McQueen byl zpopelněn a jeho popel byl rozptýlen v Tichém oceánu.

Steve McQueen, celým jménem Terence Stephen McQueen (24. března 1930 Beech Grove, Indiana – 7. listopadu 1980 Ciudad Juárez, Mexiko) byl americký filmový herec.

Steven Terence „Steve“ McQueen (* 24. März 1930 in Beech Grove, Marion County, Indiana; † 7. November 1980 in Ciudad Juárez, Mexiko) war ein US-amerikanischer Film- und Fernsehschauspieler. Er zählte in den 1960er und 1970er Jahren zu den renommiertesten Filmschauspielern der USA und war in Western wie "Die glorreichen Sieben", aber auch in Abenteuer- "(Papillon)" und Actionfilmen "(Bullitt", "Getaway)" zu sehen. Daneben fuhr er leidenschaftlich Motorrad- und Autorennen.


Vzestup k moci.

Nursultan Nazarbajev se vyučil v karagandském metalurgickém koncernu, kde do roku 1969 pracoval jako dělník. Politickou dráhu začal jako tajemník městského výboru Leninského komunistického svazu mládeže Kazachstánu. Dálkově vystudoval Vysokou stranickou školu při ÚV KSSS. V roce 1982 byl zvolen poslancem Nejvyššího sovětu SSSR. Roku 1984 se stal předsedou rady ministrů, kde působil pod tehdejším prvním tajemníkem "Komunistické strany Kazachstánu" Dinmuchamedem Kunajevem. 22. února 1989 se stal prvním tajemníkem nejvyššího sovětu, a v této funkci působil až do 24. dubna 1990, kdy byl zvolen prezidentem Kazašské SSR. Roku 1991 vyhlásil nezávislost Kazachstánu a 1. prosince zvítězil v prezidentských volbách, kde byl jediným kandidátem, se ziskem 91,5% hlasů. Jeho vláda brzy získala protidemokratický a autoritativní charakter doplněný o rozsáhlou a všudypřítomnou korupci a nepotismus. V referendu v dubnu 1995 si dal schválit prodloužení mandátu do roku 2000. Opakovaně byl zvolen prezidentem v roce 1999, 2005 a 2011. Naposledy obhájil svůj prezidentský post ve volbách v dubnu 2015, kdy získal rekordních 97,7 procent hlasů.  Od roku 1999 stojí v čele vládnoucí strany Nur Otan ("Нур Отан", v překladu "Světlo vlasti"). Na mezinárodní úrovni má Nur Otan užší kontakty se stranou Jednotné Rusko a s Komunistickou stranou Číny.  Z ropných zisků Nazarbajev budoval metropoli Astanu, která je od roku 1997 hlavním městem Kazachstánu. Dne 20. března 2019, den po odstoupení N. Nazarbajeva z prezidentské funkce, bylo na jeho počest navrženo přejmenování Astany na Nur-Sultan.  Zatímco během sovětské éry Nazarbajev zastával ateistické názory, později zdůrazňoval své muslimské kořeny, podnikl pouť hadždž do Mekky a podporoval obnovu mešit.

Rezignace na funkci prezidenta.

Nazarbajev 19. března 2019 rezignoval na funkci prezidenta, když vyjádřil potřebu „nové generace vůdců“. Rezignaci oznámil v televizním projevu z Astany předtím, než podepsal výnos, kterým se ke 20. březnu 2019 vzdává úřadu. Předtím, než oznámil svou rezignaci, měl Nursultan Nazarbajev 19. března telefonický hovor s prezidentem Ruské federace Vladimirem Putinem. Prezidentskou funkci převzal bývalý diplomat Kasym-Žomart Kemeluly Tokajev, předseda horní komory parlamentu.

Rodina.

Nursultan Nazarbajev je ženatý, s manželkou Sarou mají tři dcery. Kvůli absenci mužského potomka se spekuluje, že by se Nazarbajevovým nástupcem mohla stát jeho nejstarší dcera Dariga. Její bývalý manžel, Rachat Alijev, byl v roce 2007 z rodiny vypovězen poté, co se pokoušel o reformy a chtěl v roce 2012 kandidovat na prezidenta. V srpnu 2008 byl z funkce ředitele ropné společnosti Saumruk odvolán manžel Nazarbajevovy prostřední dcery Dinary – Timur Kulibajev. Podle analytiků tím Nazarbajev dal najevo, že se o svou moc nehodlá dělit. Navíc podle tvrzení Rachata Alijeva Nazarbajev mužského potomka má - je jím nemanželský syn Sultančik, kterého porodila v roce 2005 v Turecku Miss Kazachstánu 1999 Asely Isabajeva. Nejmladší prezidentova dcera Alija se po nevydařeném manželství se synem kyrgyzského exprezidenta Askara Akajeva provdala za kazašského podnikatele.

Tituly a vyznamenání.

Dne 12. května 2010 zástupci dolní komory parlamentu Kazachstánu jednomyslně přijali pozměňovací návrhy k balíčku zákonů, které udělili prezidentu Nazarbajevovi status "vůdce národa". Dne 13. května 2010 návrh schválil i senát Kazachstánu. 3. června 2010 však Nazarbajev odmítl zákon podepsat, avšak jej ani nevetoval. Podle kazašské legislativy však zákon, který není po dobu 30 dní prezidentem podepsán, ale ani vetován, nabývá platnost. Dne 14. června 2010 tak byl Nursulan Nazarbajev prohlášen "vůdcem národa".

Nursultan Abišuly Nazarbajev (, (Nursultan Abiševič Nazarbajev) (* 6. července 1940, Čemolgan, Kazašská SSR) byl od 22. února 1990 do 20. března 2019 prezident Kazachstánu. Zastával politiku boje proti terorismu v zemi, díky níž se Kazachstán stal důležitým partnerem USA a Ruska v oblasti střední Asie. Byl však kritizován za neřešení silné korupce v zemi, potlačování opozice a svobody slova a nespravedlivé volby.

Nursultan Äbischuly Nasarbajew (kasachisch-kyrillisch, Transliteration "Nursultan Äbişulı Nazarbaev"; /"Nursultan Abischewitsch Nasarbajew"; * 6. Juli 1940 in Tschemolgan, Kasachische SSR, Sowjetunion) war von 1990 bis 2019 der Präsident Kasachstans. Er ist Vorsitzender der Partei Nur Otan und hält als Chef des Staatssicherheitsrats und „Führer der Nation“ weiterhin die Machtfäden in der Hand.


Legenda.

Legend o svatém Pantaleonovi se dochovalo několik. Pocházel z významného rodu ve městě Nikomédii. Jeho otec byl pohan a matka křesťanka. Matka mu brzy zemřela. Jedna z legend vypravuje, že když navštěvoval lékařskou školu ve městě, seznámil se se starým křesťanským knězem Hermolausem a jeho společníky. Pantaleon se knězi svěřil, že se chce stát osobním lékařem císaře Maximiána Galeria. Kněz mu řekl, že jeden lékař je moudřejší a významnější nad jiné. Jmenoval se Ježíš Kristus a pouhým slovem léčil tělesné nemoci. Mladého Pantaleona slova kněze zaujala a stále častěji jej navštěvoval a rozmlouval s ním. Jednoho dne, když šel navštívit kněze, uviděl mladý lékař na zemi dítě, které bylo jako mrtvé. Poblíž se do křoví plazil jedovatý had. Vzal dítě do náručí a v duchu si řekl, že pokud je Ježíš Kristus tak mocný lékař, pomůže mu. A skutečně, dítě se podařilo zachránit. Pln radosti běžel ke starému knězi a nechal se od něj pokřtít. Později provozoval lékařství, pomáhal i povzbuzením a dobrým slovem. Mnoho lidí u něj nacházelo pomoc, neodmítal chudé ani bohaté. Byl obžalován a předveden před císaře. Byl vyzván, aby obětoval římským bohům. Neučinil tak, ba dokonce před očima císaře uzdravil jménem Ježíše Krista ochrnutého člověka. Rozzlobený císař jej nechal mučit, přivázat k olivovému stromu a později byl sťat mečem.

Ostatky a kult.

Ostatky sv. Pantaleona se dostaly do šesti hlavních center kultu: uctívají se v Jeruzalémě, ve 4 chrámech v Římě, a v klášterní bazilice sv. Pantaleona v Kolíně nad Rýnem, která je dodnes živým poutním místem.

Atributy.

Svatý Pantaleon je vyobrazován se skříňkou nebo nádobou na léky. Můžeme jej vidět také vyobrazeného s léčivými bylinkami, či rukama přibitýma k hlavě (k olivě).

Patron.

Svatý Pantaleon je patronem lékařů, kojných a porodních asistentek, pomocník opuštěných.

Svatý Pantaleon také Panteleémon, Panteleimon, Pantelejmon († kolem r. 305) je svatý, mučedník a jeden z čtrnácti sv. pomocníků. Uznávaný katolickou a pravoslavnou církví. Církevní svátek má 27. července.

Pantaleon (; * Mitte des 3. Jahrhunderts in Nikomedia; † ca. 305) ist ein frühchristlicher Märtyrer und Heiliger. Er gehört zu den vierzehn Nothelfern und ist der Patron der Ärzte und Hebammen. Ursprünglich hieß er "Pantaleon", zu Deutsch „Alles- Erbarmender“, (von Griechisch „panta“, auf Deutsch „alles“, und „elein“ (vgl. Kyrie eleison) auf Deutsch „Erbarmen haben“, im übertragenen Sinn auch „heilen“). Der Name "Panteleimon", übersetzt „Der ganz Barmherzige“ oder „Allerbarmer“, wurde dem Gemarterten der Überlieferung nach von Gott verliehen. Sein Gedenktag ist der 27. Juli.


Historie.

Po mnoho staletí existovala profese pilníkář – výrobce pilníků. Než byly zavedeny kovoobráběcí stroje, vše šlo vyrobit jen díky pilníku. Byl to tehdy nezbytný nástroj mechaniků, nástrojařů, hodinářů a zámečníků. Pilníků existovaly z hlediska profilů a tvarů stovky druhů, vyráběly se pilníky o váze několika kg až po pilníky (pilníčky) jehlové. Pilníkář také dokázal vyrobit pilník přesně dle požadavku nástrojaře. Základem pilníkářovy dílny byla několik centů těžká olověná deska. Na ní položil polotovar pilníku a ručně ostrým sekáčem vysekával jeden sek (pilníkový zub) za druhým. Pak se provedla tepelná úprava pilníku cementováním, tj. nasycením povrchu oceli uhlíkem a zakalením.  Později byl v pilníkářské dílně stroj, který prováděl sekání.

Popouštění.

Zajímavě bylo vyřešeno popouštění, to jest tepelné zpracování po kalení, přičemž klesne tvrdost a stoupne houževnatost. Pilník je totiž nástroj, u kterého požadujeme maximální tvrdost: čím tvrdší, tím lepší. Při popouštění na 220 °C však už dojde k poklesu tvrdosti. Využívá se známého jevu, že je-li nižší teplota popouštění, musí popouštění trvat delší dobu. Pilníky se proto popouštěly tak, že se několik hodin vařily ve vodě.  Pilníkáři, jako živnostníci, existovali až do převratu v roce 1948, pak byli znárodňováni. V letech padesátých skončili poslední.  Pilníky se dělí podle materiálu, který mají opracovávat (kovy, dřevo, nehty), podle průřezu (plochý, kulatý, půlkulatý, čtvercový, trojúhelníkový) a podle hrubosti seku.

Použití a praxe.

Pro práci s pilníkem je důležitý jeho pohyb po opracovávaném materiálu - pilníkem se nesmí kolébat, chod pilníku po materiálu je mírně zešikma, aby v obrobku nezůstávaly vyškrábané rýhy po seku. Pilníky by neměly být skladovány společně v zásuvkách, aby se jejich sek netupil vzájemným kontaktem. Doporučené je jejich zavěšení za rukojeť, u dražších pilníků opatření ochranným návlekem. Materiálem zanesený pilník se čistí mosazným drátěným kartáčem, dobrou ochranou proti zanášení je potření seku plavenou křídou. Pilníky je třeba chránit před zamaštěním.

Nevýhoda pravidelnosti.

Býval velký rozdíl mezi ručně a strojně zhotoveným pilníkem. Strojně vyrobený pilník díky přesně dělaným zubům se při pilování neznatelně rozechvěl (vibroval) a muselo se na něj více tlačit. U ručně zhotovených pilníků, díky nepravidelnosti seků, k vibraci nedocházelo (vyrušila se) a pilník do oceli pěkně "táhl". Ukazuje se, že ne vždy je dokonalý a přesný strojní výrobek lepší.

Typy pilníků.

Plochý pilník s velmi hrubým sekem či miskovými ubíracími hroty na dřevo či kůži se nazývá "struhák" (slangově rašple).

Nedrážkované nesekané.

Používají se i pilníky na nehty, které jsou celokovové nebo ze smirkového papíru.  Existují i pilníky tzv. „rotační“, používané zejména k strojnímu pilování pomocí vrtačky nebo pilníky „diamantové“, na jejichž povrch je galvanicky nanesen diamantový prach. Používají se k opracování tvrdých materiálů. Ruční elektrické nářadí, které užívá úzkého brusného pásu k odebírání materiálu, se nazývá „elektrický pilník“.

Pilník je nástroj k ubírání materiálu z povrchu výrobku. Skládá se z pevné části se zdrsněným povrchem (sekané drážkování) a z rukojeti. Sek může být jednoduchý nebo zdvojený (křížený), jeho hrubostí je dána schopnost pilníku ubírat materiál. Je to velmi starý nástroj. V lokalitě Staré Hradisko byl nalezen pilník z doby Keltů, starý přes 2000 let.

Feilen sind mehrschneidige Zerspanungswerkzeuge zum Bearbeiten von Werkstücken durch Materialabtrag. Das Fertigungsverfahren heißt "Feilen". Feilenrohlinge werden aus legiertem Werkzeugstahl geschmiedet. Die Zähne werden als durchgehende Linien in das Feilenblatt eingehauen oder eingefräst. Gehauene Zähne haben meist einen negativen Spanwinkel, der Materialabtrag geschieht schabend. Gefräste Zähne haben einen positiven Spanwinkel, wodurch sie in das Material schneiden. Die Zähne werden häufig kreuzweise eingehauen, damit die Späne besser gebrochen werden. Die linienförmige Zahnung unterscheidet die Feile von der Raspel, die mit einzelnen Zähnen versehen ist.


Geografie.

Nossen se nachází v údolí Freiberské Muldy na jižním okraji Středosaské pahorkatiny. Leží zhruba 13 km vzdušnou čarou na sever od někdejšího horního města Freiberg a celkem přibližně 44 km od hlavního hřebene Krušných hor, kterým prochází státní hranice s Českou republikou. Saská metropole Drážďany se nachází od Nossenu 31 km směrem na východ. Směrem na jihozápad od Nossenu se rozkládá Zellwald, což je s rozlohou 2 336 ha největší zalesněná oblast v Sasku, zahrnující pozůstatky někdejších původních lesů, které pokrývaly předhůří Krušných hor.

Historie.

Do 12. století představovala oblast severně od Freiberské Muldy enklávu, nazývanou "pagus Daleminzi", osídlenou slovanským obyvatelstvem Daleminců, kteří sami sebe nazývali "Glomuci". Na návrší jižně od dnešního Nossenu již od 10. století existovala pevnost Rodigt. Původ jména města je slovanský, pochází ze srbského výrazu "Nosno", které mělo označovat "sídlo na vyčnívajícím nose", t.j. na vyčnělém skalním výběžku, případně samotný skalní výběžek.  První písemná zmínka o Nossenu se objevuje v roce 1185 v souvislosti se jménem místního pána, rytíře Petruse de Nozin. V roce 1264 byl v Nossenu postaven kostel. Od roku 1315 patřil Nossen míšeňským biskupům a od roku 1436 se stal majetkem cisterciáckého kláštera Altzella, založeného již v roce 1162. Po nálezech ložisek stříbra v oblasti Freibergu se dolování rozšířilo i do okolí Nossenu, konkrétně v údolí Freiberské Muldy, v lese Zellwald a poblíž kláštera Altzella. Těžba stříbra v okolí Nossenu byla ukončena v roce 1899.  V roce 1664 byla Nossenu udělena městská práva. V 19. století došlo v místě k značnému rozvoji průmyslu. M. j. se jednalo o průmysl kožedělný, výrobu vagónů a produkci hraček - celuloidových panenek. V druhé polovině 19. století se Nossen stal významným železničním uzlem. První vlaky dorazily do města v roce 1866 po vybudování trati Dresden-Meißen-Nossen-Döbeln-Leipzig. O pět let později na toto spojení navázala trať, která vedla přes Freiberg až do Moldavy v Krušných horách. V roce 1880 byla zprovozněna trať Nossen - Riesa a v roce 1899 úzkorozchodná dráha do Wilsdruffu.  V letech 1944 - 1945 byla v údolí potoka Pitzschebach, levostranného přítoku Freiberské Muldy, zřízena pobočka koncentračního tábora Flossenbürg. Na 650 vězňů pracovalo v nossenských průmyslových závodech. Během pochodu smrti 14. dubna 1945 na cestě do Terezína zahynulo nejméně 67 vězňů.

Nossen je město v zemském okrese Míšeň ("Meißen") ve svobodném státě Sasko v Německu. Od 1. 1. 2014 pod Nossen spadají též dříve samostatné obce Ketzerbachtal a Leuben-Schleinitz, což dohromady i s původním územím města představuje celkem 56 místních částí. Má obyvatel.

Nossen ist eine Kleinstadt im sächsischen Landkreis Meißen. Sie liegt an der Freiberger Mulde und am Autobahndreieck Nossen, welches die A 14 an die A 4 anbindet. Sehenswürdigkeiten sind das auf einem Felssporn gelegene Schloss Nossen sowie das Kloster Altzella.


Obsah románu.

Román vypráví napínavý příběh odehrávající se v Indii roku 1867. Inženýr Banks pozve plukovníka Munra, kapitána Hooda a Francouze Mauclera na výpravu po severních částech Indie. Jako dopravní prostředek jim má sloužit obrovský ocelový slon poháněný parním strojem, původně vyrobený jako hračka pro bohatého rádžu. Kolos jako kráčející lokomotiva táhne dva pojízdné obytné bungalovy, je však také schopen plavby ve vodě, neboť jeho nohy mohou ve vodním prostředí sloužit jako lopatková kola a bungalovy mohou rovněž plavat. Jako komín slouží stroji zvednutý chobot. Popis putování výpravy je pro Verna rámcem, do kterého kromě geografických a přírodních zajímavostí vložil jako hlavní dobrodružný motiv snahu plukovníka Munra pomstít smrt své ženy. Za tu je odpovědný jeden z bývalých vůdců povstání sipáhijů z roku 1857 Nana Sáhib, který je již deset let hledán pro zločiny, které během tohoto povstání spáchal. Na jeho rozkaz byla plukovníkova žena vržena do studny a tam pak byla zasypána. Dozvídáme se však také, že plukovník Munro zavinil smrt družky Nany Sáhiba.  Po dlouhé cestě, která vedla z Kalkaty až k úpatí Himálaje a odtud do Jabalpuru ve střední Indii a na které došlo i k dramatickým střetům s divokými slony a tygry, dojde ke konečnému střetnutí plukovníka Munra a Nany Sáhiba. Plukovník Munro je nejprve svým nepřítelem zajat. V zajetí zjistí, že jeho žena není mrtvá. Podařilo se jí ze zasypané studny vylézt, ale vlivem prožitých hrůz ztratila rozum a nepoznává ho. Plukovníkovi přátelé Munra osvobodí, zmocní se dokonce Nany Sáhiba a na ocelovém slonovi prchají před pronásledovateli. Když už se zdá, že budou přemoženi, zatarasí inženýr Banks slonem cestu a zatíží bezpečnostní záklopky slonova parního stroje. Jakmile se k němu pronásledovatelé přiblíží, aby osvobodili Nanu Sáhiba, přivázaného ke krku slona, parní stroj vybuchne. Nana Sáhib zahyne a naši přátelé jsou zachráněni. Později se manželce plukovníka Munra vlivem jeho láskyplného zacházení vrátí zdravý rozum.

Ilustrace.

Knihu "Zemí šelem" ilustroval Léon Benett

Zemí šelem "(1880, La Maison à vapeur)" je dobrodružný román s vědeckofantastickými prvky od francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Francouzský název románu znamená v překladu "Dům na páru", česky kniha také vyšla pod názvem "Nana Sahib" nebo "Ocelový olbřím".

Das Dampfhaus (auch "Der Stahlelefant" oder "Im Elefantenlokomobil durch Nordindien") ist ein Roman des französischen Autors Jules Verne. Der Roman wurde erstmals 1880 von dem Verleger Pierre-Jules Hetzel in zwei Bänden unter dem französischen Titel "La Maison à Vapeur" veröffentlicht. Band I erschien am 5. Juli 1880 und Band II am 11. November 1880. Die erste deutschsprachige Ausgabe erschien 1881 unter dem Titel "Das Dampfhaus".


Historie.

Tato původně etruská osada Faesulae ze 7. století př. n. l. měla silné mocenské postavení ve střední Itálii. Byla připojena k Římu až do 3. století př. n. l. Svrchovanost pak ztratila až po založení Florencie v 1. století př. n. l. V roce 90 př. n. l. se město během občanské války vzbouřilo a připadlo do rukou Lucia Porcia Catona. Pár let poté bylo obsazena armádou Sully za to, že stranilo Mariovi. Tak se oficiálně zrodilo město "Fesulae romana", centrum kraje, které mělo kapitol, forum, divadlo, chrámy a lázně. Opevněná citadela se nacházela na vrcholku kopce, kde dnes najdeme klášter Svatého Františka.  Biskupové z Fiesole drželi v rukou už od roku 492 velkou politickou moc a to až do vrcholného středověku. S rozmachem Florencie ztrácelo Fiesole lesk a slávu. Od roku 1125 bylo Fiesole zabráno králem a od tohoto okamžiku sdílelo víceméně osudy Florencie. V roce 1325 obnovili Florenťané městské hradby ze strachu před útokem Castruccia Castracaniho. A tak bylo opevněno hradbami i Fiesole, kde sídlila řehole františkánů. Fiesole se stalo oblíbeným místem také proto, že zde byla postavena "villa Medicejských" (památka světového dědictví UNESCO).

Pamětihodnosti.

Dóm San Romolo.

Stavba dómu "San Romolo" na "Piazze Mino da Fiesole" byla zahájena roku 1028. Má mohutnou zvonici a strohý románský interiér, jehož sloupy krášlí originální římské hlavice.

Římské divadlo a etruské hradby.

Za dómem se rozkládá archeologické naleziště s ruinami římského divadla z 1. století př. n. l., rozvalinami etruských hradeb ze 4. století př. n. l. a Museem Faesulanum, jež opatruje sbírku bronzů, keramiky a šperků z doby bronzové.

Kostely.

Strmá Via di San Francesco vede k františkánskému klášteru San Francesco ze 14. století a zajímavému kostelu Sant'Alessandro z 9. století s neoklasicistní fasádou.  Po Via Vecchia Fiesolana dojdete k vísce San Domenico, kde se nachází stejnojmenný kostel z 15. století, který uvnitř ukrývá malbu "Madony s anděli a světci" (kolem 1430) od Fra Angelica. Jeho kapitulní síň se pyšní freskou "Ukřižování" (kolem 1430) od téhož umělce. Nedaleko na Via della Badia dei Roccettini se tyčí pěkný kostel Badia Fiesolana s pásovaným mramorovým průčelím a interiérem z místního šedého kamene (pietra serena).

Dekameron.

Právě do Fiesole zasadil Giovanni Boccaccio děj svého Dekameronu. Právě sem utekla skupina deseti mladých lidí z Florencie, aby se zachránila před epidemií moru, která vypukla ve Florencii v roce 1348. Zde ve "vile Palmieri u San Domenico" si florentské dívky a chlapci vyprávěli ve stínu stromů slavné povídky, které známe z Dekameronu.

Fiesole je italské město v Toskánsku v provincii Florencie. Má 14 113 obyvatel. Od města Florencie je vzdáleno asi 8 km. Je to oblíbený turistický cíl nejen pro své kulturní bohatství, ale i pro krásnou krajinu, která městečko obklopuje. Leží uprostřed olivových hájů ve zvlněné toskánské krajině ve výšce asi 300 m n. m.

Fiesole ist eine Stadt mit Einwohnern in der Metropolitanstadt Florenz, Region Toskana, Italien. Sie ist reich an Kunstschätzen aus verschiedenen Epochen, Sitz des Europäischen Hochschulinstituts, des Departements für Renaissancestudien der Harvard University und der Georgetown University sowie Sitz des Bischofs von Fiesole. Das "Dekameron" des florentinischen Autors Giovanni Boccaccio ist im Fiesole des 14. Jahrhunderts angesiedelt. Im 20. Jahrhundert wird die Stadt dann sowohl in dem Roman "Peter Camenzind" (1904) von Hermann Hesse als auch in E. M. Forsters "Zimmer mit Aussicht" (1908) ausführlich beschrieben.


Síť metra.

Síť metra měří 103,1 km a vlaky obsluhují 100 stanic. Vlaky zde jezdí rychlostí až 80 km/h, což je maximální rychlost povolená v německých metrech ("U-Bahn"). Během noci je provoz přerušen; od 1 do 4 hodin, od 2 do 4 hodin přes víkend. Výjimkou mohou být zvláštní události jako Nový rok.  Všechny trasy se nacházejí v podzemí až na linku U5 u jižní konečné "Neuperlach Süd." Linka U6 je vedena po povrchu v severní části od zastávky "Studentenstadt" (kromě podzemních stanic "Garching-Forschungszentrum" a "Garching").  Pouze linka U6 se dostává až za hranice Mnichova a spojuje tak město Garching.  V centru města se všech šest linek spojuje do kmenových linek – U1 je vedena ve stejných kolejích jako U2, U3 společně s U6 a U4 sdílí část linky U5. Vzniká tak obdobný přestupní trojúhelník jako v pražském metru. Jízdní řády na těchto částech podzemní dráhy se společně ovlivňují.  Většina stanic má klasické ostrovní nástupiště a dvě koleje. Pouze u zastávek "Olympia-Einkaufszentrum" (U1), "Richard-Strauss-Straße" (U4), "Neuperlach Süd" (U5), "Garching-Hochbrück" a "Nordfriedhof" (obě na U6) se nacházejí postranní nástupiště.Se zvláštním řešením přestupů byly vybudovány stanice "Scheidplatz", "Münchner Freiheit" a "Innsbrucker Ring," čtyři koleje zde leží ve stejné úrovni vedle sebe. Může se tedy přestupovat i z jednoho nástupiště na jinou linku metra. "Implerstraße" (U3, U6), "Max-Weber-Platz" (U4, U5) a "Kolumbusplatz" (U1, U2) jsou trojkolejné.  Na většině linek interval mezi vlaky činí přibližně 5 minut. V hodinách dopravní špičky může frekvence dosáhnout až 2 minut. Zvláště v pozdních hodinách a okrajových dobách provozu metra se intervaly značně prodlužují až na 20 minut.

Linky.

Linka U1.

Linka U1 začíná od roku 2004 u nákupního centru Olympia ve čtvrti Moosach, kde také linka U3 má zastávku pod stanicí U1. Zde je také unikátní v Mnichově zřízení podzemního parkovacího domu „bike and ride“, takže parkovací garáž pro kola je přímo v stanici metra. Na cestě do stanice Westfriedhof vede U1 pod Hanauerstraße, na křižovatce Georg-Brauchle-Ring byla otevřena stanice v roce 2003, navrhl ji umělec Franz Ackermann. Stanice Westfriedhof se dostala do učebnic architektury díky strohým betonovým zdím a jednoduchého osvětlení. Dále vede U1 do stanice Gern, kde lze historii čtvrti číst na velkých skleněných plochách. Na další stanici Rotkreuzplatz byla mezi lety 1983 a 1998, konečná. Pod ulicí Nymphenburgerstraße linka nyní prochází přes stanici Maillingerstraße na zastávku Stiglmaierplatz a poté se spojí s linkou U2 a pokračuje na stanici Hauptbahnhof neboli hlavní nádraží, kde se kříží s linkami U4 a U5. Bezprostředně na další stanici Sendlinger Tor U1 a U2 překřižují linky U3 a U6. Další stanice je u řeky Isaru Fraunhoferstraße. Následující stanice již za řekou je Kolumbusplatz, kde jsou tři koleje vedle sebe. Část linky U1, která byla otevřena v roce 1997, se zde odpojuje od U2 na jih, projíždí barevně navrženou stanici Candidplatz a nakonec dosahuje Wettersteinplatz. Následující stanice St.-Quirin-Platz je architektonicky jedinečná a také neobvyklá pro mnichovské metro, protože je otevřena do strany velkým „okem“ a nad ní je oblouková skleněná střecha. Je to jediná stanice metra se dvěma výtahy, které jsou bezprostředně vedle sebe, protože poblíž je zařízení pro péči o postižené, což toto neobvyklé opatření ospravedlňuje. Pod ulicí Naupliastraße se nachází konečná Mangfallplatz, u které je parkoviště „park and ride“. Z Wettersteinplatz byla původně plánována tramvajová trasa, ale metro nakonec zvítězilo. Plány na rozšíření U1 na jih dále do nemocnice Harlaching nebo dokonce na most Großhesseloher byly odloženy z důvodů nákladů a kvůli zřejmě malým dopravním výhodám. Původně měla být zde nahrazena tramvajová linka 25, protože do poloviny 80. let měla být tramvaj zcela nahrazena metrem. V nejbližší době se neočekává ani rozšíření na severním směru do Fasanerie.

Linka U2.

Linka U2 je pravděpodobně linka s nejčastěji zaměňovanými konečnými. Také změnila své jméno, protože původně byla označována jako linka U8. Dnes začíná U2 na severu pod nádražím Feldmoching, odkud vede trať S-Bahn S1 do Freisingu a na letiště. Poté pokračuje přes stanice Hasenbergl, Düflerstraße a Harthof. Mezi stanicemi Am Hart a Frankfurter Ring je v tunelu bílá a modrá vlna, což je jediná umělecká instalace mimo stanici. Následuje stanice Milbertshofen. Poté překříží ve čtyřkolejné stanici Scheidplatz U3. Až do otevření trasy do Dülferstraße do roku 1993 jezdila U2 do stanice Olympiazentrum, která se dnes nachází na lince U3. Přes čtvrtě Schwabing a Maxvorstadt projíždí stanice Hohenzollernplatz, Josephsplatz, Theresienstraße a Königsplatz. Na stanici Hauptbahnhof neboli hlavní nádraží se nyní U2 setkává s linkou U1 a překřižují linky U4 a U5 a v další stanici Sendlinger Tor se kříží s linkami U3 a U6. Přes centrum města pokračuje přes stanici Fraunhoferstraße na tříkolejnou stanici Columbusplatz. Z Columbusplatz vede U2 přes Silberhornstraße a Untersbergstraße k vlakovému nádraží Giesing, kde je na povrchu přestup na S-Bahn. Přes stanici Karl-Preis-Platz pokračuje U2 na stanici Innsbrucker Ring, kde se na čtyřkolejné stanici kříží s linkou U5. Až do otevření linky do Messestadtu v roce 1999 zde působily U2 a U5 společně jezdily do čtvrti Neuperlach. Nyní projíždí čtvrtěmi Berg am Laim a Trudering ve kterých jsou stanice Josephsburg, Kreillerstraße a Trudering, kde se při stavbě roku 1994 propadl strop a několik dělníků zahynulo. Pak už následují jen stanice Moosfeld, Messestadt West a Messestadt Ost. V tuto dobu se neuvažuje o žádném rozšíření.

Linka U3.

Linka U3 byla dramaticky rozestavěna, když Mnichovu připadly olympijské hry na rok 1972. Na severu začíná U3 od 11. prosince 2010 na stanici Moosach, za níž je stanice Moosacher-St. Martins platz. Předtím začínala na následující stanici Olympia-Einkaufszentrum, kde začíná U1. Skrz stanici Oberwiesenfeld se dostává do čtyřkolejné stanice Olympiazentrum, kde U3 měla od roku 1972 do roku 2007 svoji konečnou. Dříve se měla jmenovat právě Oberwiesenfeld, ale kvůli budoucímu plánovanému rozšíření dostala tento název. Za stanicemi Petuelring a Scheidplatz, která je též čtyřkolejná a kde se kříží s linkou U2 dosahuje stanice Bonner platz, za kterou se spojí s linkou U6. Následuje třetí čtyřkolejná stanice na lince Münchner Freiheit. Následují stanice Giselastraße a Universität. V další stanici Odeonsplatz se kříží s linkami U4 a U5. Za nimi je nejrušnější stanice metra pod největším mnichovském náměstím Marienplatz. Ve stanici Sendlinger Tor se kříží s linkami U1 a U2. Dále vede tunelem z roku 1941, který byl třicet let nevyužit do stanice Goetheplatz. Následující stanice Poccistraße byla dobudována až po otevření trati. Na vlakovém nádraží Implerstraße se linky U3 a U6 opět oddělují. Z této stanice vede odbočka do stanice Theresienwiese na linkách U4 a U5. Další stanice Brudermühlstraße. Starý mlýnský kámen v mezipodlaží připomíná tradici ulice. Na následující stanici Thalkirchen připomínají zvířecí motivy zadní stěny navržené Ricardou Dietzovou, protože nedaleko je zvířecí park. Ze stanice Thalkirchen vede trasa západním směrem přes stanice Obersendling, Aidenbachstrasse, Machtlfingerstraße, Forstenrieder Allee ke stanici Basler Road. Konečná Fürstenried West je již umístěna přímo na hranici města. Za stanicí Fürstenried West se uvažuje o prodloužení do města Neuried.

Linka U4.

Linka U4 je nejkratší linkou metra v Mnichově a má pouze 13 stanic. Původně se měla jmenovat U9 a do roku 2006 jezdily jen čtyřvozové soupravy. Na západě začíná U4 na Westendstraße, kde se již spojuje s U5. Zpočátku U4 fungovala jako U5 do stanice Laimer Platz, ale byla poté byla stažena kvůli nedostatečnému využití těchto dvou stanicemi. U4 a U5 jsou jedinou dvojicí linek, která se na jedné části nerozděluje, ale U4 končí rovnou na stanici U5, která pokračuje dál. Pokračuje přes stanice Heimeranplatz a Schwanthalerhöhe do jediného tříkolejného tunelu mnichovského metra. Při výstavbě kolejí pro U4 a U5 neexistovalo žádné spojení se zbývající částí metra, s výjimkou této provozní koleje a místního parkovacího prostoru, zejména ne s technickou základnou ve Fröttmaningu. Stanice Theresienwiese je jednou z nejvytíženějších stanic při Oktoberfestu. Na stanici Hauptbahnhof neboli hlavní nádraží je přestup na S-bahn a na hlavní tratě U1 a U2, která je zde překřížena. Dále linka dosahuje stanice Karlsplatz (Stachus), která je nejhlubší z celého metra. Dále pokračuje do stanice Odeonsplatz, kde existuje spojení na U3 a U6, v tomto úseku je dosaženo přibližně 36 metrů, což je nejhlubší bod celé sítě. Zde je také nejdelší eskalátor. Stejně jako Odeonsplatz je následující stanice Lehel s oddělenámi nástupišťmi spojenými chodbami. Linka nyní prochází pod Isar, aby opustila linku U5 ve tříkolejné stanici Max-Weber-Platz. Následuje Prinzregentenplatz a v zeleném designu připomínající následující stanici Böhmerwaldplatz dosáhne U4 stanice Richard-Strauss-Straße, která je díky své poloze jako jediná na této trase vybavena postranními nástupišťmi. Dále pokračuje do konečné stanice Arabellapark, ale tunel pokračuje k původně plánované stanici Cosimapark. Pokračování U4 ve směru Cosimapark a Fideliopark Englschalking je zahrnuto do dlouhodobého programu výstavby metra v Mnichově, ale vzhledem k již relativně nízkému využití U4 v nejbližší době neočekává. Původně plánované rozšíření na západ ve směru na Blumenau má malou šanci na realizaci, protože hustota osídlení zde neodůvodňuje výstavbu metra.

Linka U5.

Linka U5 v současné době začíná ve stanici Laimer Platz. U5 skrz velmi pestře zdobenou stanici Friedenheimer straße na Westendstraße, kde začíná linka U4. Pokračuje přes stanice Heimeranplatz a Schwanthalerhöhe do jediného tříkolejného tunelu mnichovského metra. Při výstavbě kolejí pro U4 a U5 neexistovalo žádné spojení se zbývající částí metra, s výjimkou této provozní koleje a místního parkovacího prostoru, zejména ne s technickou základnou ve Fröttmaningu. Stanice Theresienwiese je jednou z nejvytíženějších stanic při Oktoberfestu. Na stanici Hauptbahnhof neboli hlavní nádraží je přestup na S-bahn a na hlavní tratě U1 a U2, která je zde překřížena. Dále linka dosahuje stanice Karlsplatz (Stachus), která je nejhlubší z celého metra. Dále pokračuje do stanice Odeonsplatz, kde je spojení na U3 a U6, v tomto úseku je dosaženo přibližně 36 metrů, což je nejhlubší bod celé sítě. Zde je také nejdelší eskalátor. Stejně jako Odeonsplatz je následující stanice Lehel s oddělenámi nástupišťmi spojenými chodbami. Linka nyní prochází pod Isar, aby opustila linku U4 ve tříkolejné stanici Max-Weber-Platz. U5 se otočí v prudké zatáčce na jih do stanice Ostbahnhof. Je zde napojení na hlavní linku S-Bahn. Po třetí nejdelší vzdálenosti mezi dvěma stanicemi v Mnichově, a to 1602 metrů následuje Innsbrucker Ring, kde kříží linku U2. Po stanici Michaelibad následuje úsek bez stanice, který má 1708 metrů, což je nejdelší ve městě. Trasa vede na stanici Quiddestraße"." Další stanicí je Neuperlach Zentrum. Po stanici Therese-Giehse-Allee se U5 konečně dostane na povrch a ve stanici Neuperlach Süd. Dříve úsek obsluhovala linka U2 od stanice Innsbrucker Ring. V Neuperlach Süd je zvláštnost, že S-Bahn a U-Bahn sdílejí platformu - na trati 3 běží S7, na trati 2 na druhé straně nástupiště dorazí vlaky U5. Existuje tedy přímý přechod z metra na S-Bahn na stejném nástupišti. Touto dobou se uvažuje o rozšíření ze stanice Laimer Platz přes stanice Willibaldstraße a Am Knie do stanice Pasing. Dokonce je začleněno do plánu rozvoje dopravy.

Linka U6.

Linka U6 je nejdelší linkou metra v Mnichově. Byla uvedena do provozu jako první. Jako jediná linka vede mimo mnichovskou městskou oblast. Začíná pod univerzitním a výzkumným centrem města Garching poblíž Mnichova ve stanici Garching-Forschungzentrum. Odtud trasa vede pod městem Garching do stejnojmenné a následně vyjede na povrch před stanicí Garching-Hochbrück. Pak metro pojede 4208 metrů bez zastavení až do Mnichova. První stanice v Mnichově je Fröttmaning, u které je známá Allianz Arena. S výstavbou arény musela být stanice přestavěna na čtyři koleje, aby bylo možné zvládnout vysoký počet cestujících jedoucích na fotbalové zápasy. Následující stanice Kieferngarten, která byla otevřena jako první, za ní je odbočka do depa. Trasa dále vede přes stanici Freimann do stanice Studentenstadt. Poté se metro opět dostane do podzemí. Trasa nyní vede pod ulicí Ungererstraße, pod kterou jsou stanice Alte Heide, Nordfriedhof a Dietlindenstraße a Münchner Freiheit, kde se spojí s linkou U3. Následují stanice Giselastraße a Universität. V další stanici Odeonsplatz se kříží s linkami U4 a U5. Za nimi je nejrušnější stanice metra pod největším mnichovském náměstím Marienplatz. Ve stanici Sendlinger Tor se kříží s linkami U1 a U2. Dále vede tunelem z roku 1941, který byl třicet let nevyužit do stanice Goetheplatz. Následující stanice Poccistraße byla dobudována až po otevření trati. Na vlakovém nádraží Implerstraße se linka U6 oddělí od stanice U3. Za Implerstraße trasa odbočuje na západ k Harrasu. Poté prochází pod městskou částí Sendling-Westpark ve směru na západ. Tato část se svými stanicemi Partnachplatz, Westpark a Holzapfelkreuth byla zahájena mezinárodní výstavou rostlin ve Westparku. Konečně, metro přes stanice Haderner Stern a Großhadern dosáhne konečné Klinikum Großharden.

Metro v Mnichově ("U-Bahn") společně s "S-Bahn" tvoří základ městské hromadné dopravy v hlavním městě Bavorska. Metro v Mnichově bylo otevřeno roku 1971 a délka jeho linek přesahuje 100 km.

Die U-Bahn München ist neben der S-Bahn das wichtigste Verkehrsmittel des öffentlichen Personennahverkehrs in der bayerischen Landeshauptstadt München. Seit der Eröffnung der ersten Strecke am 19. Oktober 1971 wurde ein Netz mit 103,1 km Streckenlänge und 96 Haltestellen errichtet, an das auch die Nachbarstadt Garching bei München angeschlossen ist.


Definice.

Datový typ je rozsah hodnot, které může proměnná tohoto datového typu přijmout, a množina operací (funkce, metody nebo procedury), které jsou pro tento datový typ specifikovány. "+" je například definován pro numerické typy, a v některých programovacích jazycích pro typ string (řetězec). "-" je naproti tomu zpravidla definován jen pro numerické typy dat. Množina operací je uvedena v interface. Abstraktní datový typ může mít odlišnou specifikaci. Ta se skládá z příznaků a sémantiky. Když vyřkneme matematickou definici, jedná se většinou o vztah mezi označením, zdroji a axiomy. Z toho plyne první způsob specifikace ADT - Matematicko-axiomatický. Další možností specifikace je Matematicko-algebraická, která se odlišuje pouze sémantikou. Po obsahové stránce budou operace popsány matematicky pomocí matic, vektorů, posloupností atd. Existují i jiné formy specifikace - přes deklaraci rozhraní v programovacím jazyku.  Krátká definice: Abstraktní datový typ je implementačně nezávislá specifikace struktury dat s operacemi povolenými na této struktuře.

Historie.

ADT byl představen v roce 1974 Barbarou Liskov a Stephenem Zilles. V roce 1977 jej John Guttag prostřednictvím asociace ACM srozumitelně vysvětlil široké veřejnosti.

Příklady.

Základní ADT jsou například:

Oddělení rozhraní a implementace.

Při programování je ADT reprezentováno rozhraním, které skrývá vlastní implementaci. Klientského programátora, který ADT používá, zajímá jak objekt používat (jeho rozhraní), ale ne už vlastní implementace.  Robustnost ADT spočívá v tom, že implementace je skrytá a programátorovi jsou nabídnuty pouze ovládací prvky. Vlastní implementaci ale lze změnit.  Je rozdíl mezi abstraktním datovým typem a datovou strukturou použitou pro jeho implementaci. Například seznam jako ADT může být implementován jako pole, nebo jako spojový seznam. Seznam je ADT s definovanými operacemi (jako vložit_prvek, smazat_prvek atd.), ale spojový seznam je datová struktura, která používá ukazatele a může být použita k vytvoření seznamu jako ADT.

Zabudované ADT.

Protože některé abstraktní datové typy jsou velmi užitečné a běžně používané, některé programovací jazyky používají tyto ADT jako primitivní datové typy, které jsou přidány do jejich knihoven. Například v Perlu je možné pole považovat za implementaci seznamu, standardní knihovny C++ a Javy zase nabízejí implementaci seznamu, zásobníku, fronty a řetězců.

Abstraktní datová struktura.

Abstraktní datová struktura je způsob, jak efektivně uložit data tak, aby práce s nimi byla relativně snadná. Je to abstraktní skladiště pro data definovaná v rámci množiny operací a pro výpočetní složitosti při vykonávání těchto operací, bez ohledu na implementaci v konkrétní datové struktuře.  Výběr abstraktní datové struktury je rozhodující pro design účinných algoritmů a pro odhad jejich složitosti, zatímco výběr konkrétních datových struktur je důležitý pro účinnou implementaci těchto algoritmů.  Tento pojem je velmi blízký pojmu abstraktní datový typ, který se používá v teorii programovacích jazyků. Názvy mnoha abstraktních datových struktur (a abstraktních datových typů) odpovídají názvům konkrétních datových struktur.

Vlastnosti abstraktního datového typu.

Nejdůležitější vlastnosti abstraktního typu dat jsou:  Pokud je ADT programován objektově, jsou většinou tyto vlastnosti splněny.

Typy operací.

Na abstraktním datovém typu rozlišujeme tři druhy operací: konstruktor, selektor a modifikátor. Operace, která ze zadaných parametrů vytváří novou hodnotu abstraktního datového typu, se nazývá konstruktor. Úkolem konstruktoru je sestavení platné vnitřní reprezentace hodnoty na základě dodaných parametrů. Operace označovaná jako selektor slouží k získání hodnot, které tvoří složky nebo vlastnosti konkrétní hodnoty abstraktního datového typu, a konečně operace typu modifikátor provádí změnu hodnoty datového typu.

Abstraktní datový typ (ADT) je v informatice výraz pro typy dat, které jsou nezávislé na vlastní implementaci. Hlavním cílem je zjednodušit a zpřehlednit program, který provádí operace s daným datovým typem. ADT umožňuje vytvářet i složitější datové typy, např. operace s ADT typu zásobník, fronta a asociativní pole. Všechny ADT lze realizovat pomocí základních algoritmických operací (přiřazení, sčítání, násobení, podmíněný skok,...).

Ein Abstrakter Datentyp (ADT) ist ein Verbund von Daten zusammen mit der Definition aller zulässigen Operationen, die auf sie zugreifen.


Popis.

Opevněný, kruhový klášter o průměru cca 115 m je zasvěcený Nanebevzetí Nejsvětější Panny Marie. Leží v srbských horách v jihozápadním koutu Šumadije asi 40 km jihozápadně od města Kraljevo. Založil ho v roce 1183 Štěpán Nemanja (cca 1113-1199), zakladatel srbského středověkého státu. Po jeho abdikaci pokračoval ve zvelebování kláštera jeho syn Štěpán I. Prvověnčaný (1165-1228) i další potomci. Uvnitř ohrazeného prostoru kláštera se nacházejí tři kostely: kostel Panny Marie, kostel svatého Jáchyma a Anny (též Králův kostel) a menší kostel svatého Mikuláše.  Obytné prostory pro mnichy a hospodářské budovy byly stavěny podél obvodové kruhové zdi, v současnosti je v nich muzeum. Dochovala se i historická zvonice ze 13. století. Součásti kláštera byly i modlitebny pro poustevníky v okolních horách. Klášter je i místem posledního odpočinku tehdejší královské dynastie.

Kostel Panny Marie.

Je největší a nejvýznamnější stavbou, je to klenutá jednolodní bazilika se třemi apsidami a narthexem. Byl postaven mezi léty 1183 až 1196 z bílého a šedého mramoru s obloučkovým vlysem, jeho konzoly jsou zdobeny reliéfy v podobě masek lidí a zvířat. Západní a jižní portály, stejně jako trojité okno v oltářním prostoru, jsou zdobeny ornamentální plastikou. Pozdější král Štěpán Uroš I. (1192-1234), vnuk zakladatele, k chrámu v roce 1245 přistavěl exonarthex.  Architektura je kombinaci západního románského a východního byzantského slohu, podle místa vzniku se nazývá rašský sloh. Celkově chrám působí radostně a je mu cizí přísnost a strohost románského stylu, různobarevné obložení stěn a plastický dekor mu dávají malebný a slavnostní ráz.  Původní fresky, vytvořené řeckými umělci v létech 1208 a 1209, znázorňují světské osoby i církevní výjevy a jsou v některých částech kostela poměrně dobře zachované. Je velmi ceněna monumentální a umělecky dokonalá freska Ukřižování stejně jako ústřední motiv Panny Marie s anděly nad oltářem. V dobrém stavu jsou i pozdější fresky ve vnějším narthexu a bočních kaplích které pocházejí ze 40. let 13. století.

Kostel svatého Jáchyma a Anny.

Tento kostel, často nazývaný Králův kostel po svém zakladateli jenž byl král Štěpán Uroš II. Milutin (1255-1321), pravnuk zakladatele, byl postaven v roce 1314. Je menší, má tvar stlačeného kříže s osmibokou báni, je z kamene a tufu a má bílou fasádu.  Architektonicky je velmi významný, má byzantskou podobu, hlavní jeho hodnotu představuje malířská výzdoba dochovaná téměř v dokonalém stavu a fresky pokrývající celý vnitřní prostor od podlahy ke stropu. Malba pochází z počátku 14. století a nese znaky byzantské kultury.

Kostel svatého Mikuláše.

Je malá, jednoduchá jednolodní stavba bez kupole s půlkruhovou apsidou na východě. Postaven je z kamene. Neexistuje důkaz o době jeho stavby. Někteří tvrdí, že to byla prvá stavba sloužící k liturgií při založení kláštera, jiní jeho dobu vzniku posouvají do pozdější doby. Zachovala se v něm jen poměrně nevelká fragmentovaná fresková výzdoba asi z doby 12. a 13. století. V dobrém stavu je však nefigurální malířská výzdoba stěn tvořená propojenými kruhy, meandry, růžicemi a dalšími ornamenty.

Kostel svatého Jana Křtitele.

Mezi kostelem sv. Jáchyma a Anny a kostelem sv. Mikuláše se nacházejí ještě odkryté základy kostela svatého Jana Křtitele, které se dále zkoumají.

Novověk.

Po podrobení Srbska osmanskými Turky v roce 1459 byl klášter několikrát napaden a vykraden. Roku 1569 byly fresky zabíleny. Na počátku 17. století byl klášter poškozen zemětřesením a brzy nato vyhořel. Za páté rakousko-turecké války (1683-1699) byl klášter znovu vykraden a vypálen.  V roce 1846 byla neodborně provedena restaurace fresek která původní poškodila. Až roku 1951 byly započaty rozsáhlé restaurátorské práce, které původní výzdobu v rámci možnosti obnovily.

Historické artefakty.

Po tolika nájezdech na klášter byly téměř všechny historicky cenné věci, dříve bohaté Studenice, zcizeny nebo zničeny. Téměř za zázrak je považován zlatý filigránský prsten krále Štěpána I., zhotovený byzantskými umělci v 11. až 12. století, který byl náhodně nalezen roku 1995.

Klášter Studenica ( Manastir Studenica, Манастир Студеница) patří mezi slavné a starobylé srbské kláštery. Jsou od něho odvozovány počátky samostatného Srbska, osamostatnění Srbské pravoslavné církve i počátky srbštiny. Je považován za hlavní srbský klášter a za historické kulturní a vzdělanostní centrum středověkého Srbska. Klášter se třemi kostely obsahujícími hlavně fresky a kostelní malby ze 12. až 14. století byl roku 1986 zařazen organizaci UNESCO do seznamu Světového dědictví.

Das Kloster Studenica () wird als die Wiege des serbischen Königreiches angesehen. Neben dem Athos-Kloster Hilandar und der Bischofskirche des Klosters Žiča ist es eines der drei serbisch-orthodoxen Klöster die den Ehrentitel Lawra tragen. Im Jahre 1986 wurde das mittelalterliche Kloster zum UNESCO-Weltkulturerbe erklärt.


Lední hokej na Zimních olympijských hrách 1960

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Kanada – Švédsko 5:2 (2:1, 1:1, 2:0)  19. února 1960 (13:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Kanady: 8:26 Floyd Martin, 17:03 Robert Attersley, 31:00 George Samolenko, 51:37 Fred Etcher, 56:06 Fred Etcher Branky Švédska: 11:43 Carl Öberg, 31:47 Lars Lundvall Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 7:4 (3:1) + Sly (CAN), Stoltz a Johansson (SWE) na 5 minut, Martin (CAN) na 10 minut.  20. února 1960 (13:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Kanady: 4:52 Robert Attersley, 7:28 Bobby Rousseau, 10:31 Fred Etcher, 11:24 Harry Sinden, 11:51 George Samolenko, 22:00 Robert Attersley, 24:15 Harry Sinden, 25:54 Bobby Rousseau, 31:15 George Samolenko, 34:13 Floyd Martin, 36:20 Jim Connelly, 39:26 Bobby Rousseau, 43:37 Fred Etcher, 44:59 Fred Etcher, 46:00 Don Rope, 48:35 Floyd Martin, 48:51 Bob McKnight, 51:45 George Samolenko, 52:24 Bobby Rousseau Branky Japonska: 28:28 Acuo Irie Rozhodčí: Kurt Hauser (SUI), Richard Wagner (GER) Vyloučení: 1:3 (2:0)  21. února 1960 (18:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Švédska: 1:00 Ronald Pettersson, 3:51 Ronald Pettersson, 7:15 Carl Öberg, 7:23 Carl Öberg, 7:51 Anders Andersson, 13:57 Gert Blomé, 15:33 Gert Blomé, 18:05 Einar Granath, 26:48 Anders Andersson, 29:07 Lars Lundvall, 30:00 Sven Tumba Johansson, 30:33 Sven Tumba Johansson, 33:28 Gert Blomé, 41:09 Nisse Nilsson, 41:29 Sven Tumba Johansson, 47:56 Ronald Pettersson, 56:14 Carl Öberg, 56:49 Nisse Nilsson, 57:17 Hans Svedberg Branky Japonska: nikdo Rozhodčí: Everett Riley, Marshall Ryman (USA) Vyloučení: 3:9 (6:0)

Skupina B.

SSSR – SRN (SND) 8:0 (3:0, 3:0, 2:0)  19. února 1960 (18:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky SSSR: 1:32 Jurij Baulin, 4:01 Viktor Prjažnikov, 18:44 Venjamin Alexandrov, 22:55 Stanislav Pjetuchov, 31:53 Jevgenij Grošev, 38:16 Alexandr Almetov, 45:19 Nikolaj Sologubov, 49:06 Konstantin Loktěv Branky SRN: nikdo Rozhodčí: Everett Riley, Marshall Ryman (USA) Vyloučení: 8:7 (1:0) + Rampf a Egen (GER) na 5 minut.  20. února 1960 (15:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky SSSR: 4:43 Vladimir Grebennikov, 9:35 Jevgenij Grošev, 22:36 Nikolaj Karpov, 29:36 Viktor Jakušev, 36:21 Jurij Cicinov, 37:30 Jevgenij Grošev, 44:31 Konstantin Loktěv, 56:28 Vladimir Grebennikov Branky Finska: 18:09 Matti Lampainen, 43:20 Heino Pulli, 47:15 Pertti Nieminen, 59:42 Pertti Nieminen Rozhodčí: Hugh McLean, Bill McKenzie (CAN) Vyloučení: 8:4 (2:2) + Alexandrov na 10 minut.  21. února 1960 (15:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky SRN: 16:16 Kurt Sepp, 21:03 Kurt Sepp, 32:16 Josef Reif, 54:56 Hans Rampf Branky Finska: 47:27 Teppo Rastio Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 3:4 (1:1)

Skupina C.

Československo – USA 5:7 (1:2, 3:1, 1:4)  19. února 1960 (15:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Československa: 7:04 Josef Černý, 23:37 Vlastimil Bubník, 29:57 Miroslav Vlach, 33:37 Václav Pantůček, 58:32 Jozef Golonka Branky USA: 5:50 John Mayasich, 16:56 John Mayasich, 28:54 Tom Williams, 41:58 Paul Johnson, 44:29 John Mayasich, 47:12 Tom Williams, 53:54 Bill Cleary Rozhodčí: Hugh McLean, Bill McKenzie (CAN) Vyloučení: 4:4 (1:1)  ČSR: Vladimír Nadrchal – Rudolf Potsch, Jan Kasper, Karel Gut, František Tikal – Jozef Golonka, Miroslav Vlach, Ján Starší – František Vaněk, Václav Pantůček, Vlastimil Bubník – Jaroslav Volf, Josef Černý.  USA: Jak McCartan – John Mayasich, Jack Kirrane, Edwyn Owen, Rodney Paavola – Paul Johnson, Weldon Olson, Gene Grazia – Bill Christian, Robert McVey, Tom Williams – Dick Rodenheiser, Bill Cleary, Robert Cleary  20. února 1960 (18:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Československa: 2:35 Jozef Golonka, 3:29 Jaroslav Volf, 6:31 Rudolf Potsch, 8:30 Jozef Golonka, 9:30 Josef Černý, 14:30 Ján Starší, 15:56 Josef Černý, 20:32 Václav Pantůček, 22:07 Rudolf Potsch, 33:24 Ján Starší, 41:57 Ján Starší, 45:02 Karel Gut, 45:49 Miroslav Vlach, 46:42 Miroslav Vlach, 49:09 Vlastimil Bubník, 49:45 Jozef Golonka, 53:44 Miroslav Vlach, 54:24 Jozef Golonka Branky Austrálie: 5:17 David Cunningham Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 3:1  ČSR: Vladimír Nadrchal (40. Vladimír Dvořáček) – Rudolf Potsch, Jan Kasper, Karel Gut, František Tikal, František Mašlaň – Vlastimil Bubník, Jaroslav Jiřík, Václav Pantůček – Ján Starší, Jozef Golonka, Miroslav Vlach – Josef Černý, Jaroslav Volf.  Austrálie: Robert Reid (Noel McLoughlin) – Basil Hansen, Kenneth Wellman, Victor Ekberg, John Nicholas – David Cunningham, Russel Jones, Noel Derrick – Zdeněk Tikal, Peter Parrott, John Thomas – Ivan Veselý, Ron Amess, Clive Hitch.  21. února 1960 (13:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky USA: 1:01 Weldon Olson, 5:13 Dick Rodenheiser, 9:37 Tom Williams, 14:07 Robert Cleary, 16:31 Dick Meredith, 17:36 John Mayasich, 22:39 John Mayasich, 29:39 Jack Kirrane, 31:23 Bill Christian, 42:21 Dick Meredith, 44:10 Paul Johnson, 47:40 Edwyn Owen Branky Austrálie: 41:02 Russel Jones Rozhodčí: Hugh McLean, Bill McKenzie (CAN) Vyloučení: 0:2 (0:0)

Finále.

Československo – SSSR 5:8 (2:3, 1:2, 2:3)  22. února 1960 (13:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Československa: 14:17 Vlastimil Bubník, 19:34 Josef Černý, 35:01 Václav Pantůček, 45:03 Václav Pantůček, 50:13 Václav Pantůček Branky SSSR: 7:33 Jurij Cicinov, 15:56 Konstantin Loktěv, 18:26 Venjamin Alexandrov, 25:38 Jurij Cicinov, 30:31 Konstantin Loktěv, 41:08 Venjamin Alexandrov, 44:28 Stanislav Pjetuchov, 53:09 Konstantin Loktěv Rozhodčí: Hugh McLean, Bill McKenzie (CAN) Vyloučení: 3:7 (1:1)  ČSR: Vladimír Nadrchal (31. Vladimír Dvořáček) – Rudolf Potsch, Jan Kasper, Karel Gut, František Tikal – Václav Pantůček, Bronislav Danda, Vlastimil Bubník – Jozef Golonka, Miroslav Vlach, Ján Starší – Josef Černý, Jaroslav Volf.  SSSR: Nikolaj Pučkov – Nikolaj Sologubov, Jurij Baulin, Henrich Sidorenko, Alfred Kučevskij – Alexandr Almetov, Konstantin Loktěv, Venjamin Alexandrov – Vladimir Grebennikov, Michail Byčkov, Jurij Cicinov – Viktor Jakušev, Jevgenij Grošev, Stanislav Pjetuchov.  22. února 1960 (15:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky USA: 3:26 Roger Christian, 10:19 Robert McVey, 15:52 Robert Cleary, 17:21 Paul Johnson, 27:41 Roger Christian, 53:30 Roger Christian Branky Švédska: 20:14 Ronald Pettersson, 22:32 Nisse Nilsson, 43:49 Anders Andersson Rozhodčí: Richard Wagner (GER), Kurt Hauser (SUI) Vyloučení: 2:0 (0:0)  22. února 1960 (18:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Kanady: 6:58 Fred Etcher, 7:10 Fred Etcher, 8:04 Jack Douglas, 8:41 Bob McKnight, 11:03 Don Rope, 18:50 Robert Attersley, 26:15 Jack Douglas, 43:40 Don Rope, 46:01 Robert Attersley, 51:33 George Samolenko, 52:17 Jack Douglas, 55:59 Bob Forhan Branky SRN: nikdo Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 2:2 (0:0)  24. února 1960 (13:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky USA: 12:37 Bill Cleary, 13:29 Robert Cleary, 20:55 Tom Williams, 22:57 Bill Cleary, 29:52 Bill Cleary, 45:09 Paul Johnson, 46:02 John Mayasich, 57:58 Bill Cleary, 58:49 John Mayasich Branky SRN: 25:42 Kurt Sepp Rozhodčí: Hugh McLean, Bill McKenzie (CAN) Vyloučení: 3:6 (4:1) + R. Christian na 10 minut.  24. února 1960 (15:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky SSSR: 48:07 Konstantin Loktěv, 51:49 Venjamin Alexandrov Branky Švédska: 42:39 Nisse Nilsson, 58:32 Nisse Nilsson Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 2:2 (1:0)  24. února 1960 (18:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Československa: nikdo Branky Kanady: 6:41 Darryl Sly, 16:45 Floyd Martin, 18:22 George Samolenko, 31:36 Floyd Martin Rozhodčí: Kurt Hauser (SUI), Richard Wagner (GER) Vyloučení: 2:5 (0:0)  ČSR: Vladimír Nadrchal – Rudolf Potsch, Jan Kasper, František Tikal, Miroslav Vlach, František Mašlaň – Václav Pantůček, Jaroslav Jiřík, Vlastimil Bubník – Jaroslav Volf, Josef Černý, Jozef Golonka – Ján Starší, František Vaněk.  Kanada: Don Head – Harry Sinden, Jack Douglas, Darryl Sly, Moe Benoit – Robert Attersley, Fred Etcher, George Samolenko – Cliff Pennington, Floyd Martin, Jim Connelly – Bob Forhan, Don Rope, Bobby Rousseau.  25. února 1960 (13:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky SSSR: 27:47 Vladimir Grebennikov, 31:33 Jurij Cicinov, 33:40 Venjamin Alexandrov, 34:42 Stanislav Pjetuchov, 50:41 Jurij Cicinov, 53:24 Stanislav Pjetuchov, 59:16 Henrich Sidorenko Branky SRN: 3:17 Hans Huber Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 3:5 (2:0)  25. února 1960 (15:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky USA: 12:47 Robert Cleary, 34:00 Paul Johnson Branky Kanady: 53:38 Jim Connelly Rozhodčí: Kurt Hauser (SUI), Richard Wagner (GER) Vyloučení: 2:3 (1:0)  25. února 1960 (18:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Československa: 12:17 Václav Pantůček, 18:02 Jan Kasper, 18:35 Václav Pantůček Branky Švédska: 33:19 Nisse Nilsson Rozhodčí: Bill McKenzie, Hugh McLean (CAN) Vyloučení: 4:5 (2:1, 1:0)  ČSR: Vladimír Nadrchal – Rudolf Potsch, Jan Kasper, Karel Gut, Miroslav Vlach – Josef Černý, František Vaněk, Jaroslav Volf – Ján Starší, Václav Pantůček, Vlastimil Bubník – Jaroslav Jiřík, Jozef Golonka, Bronislav Danda.  Švédsko: Kjell Svensson – Roland Stoltz, Bert-Olov Nordlander, Hans Svedberg, Gert Blomé – Nisse Nilsson, Ronald Pettersson, Lars Lundvall – Sigurd Bröms, Einar Granath, Ulf Sterner – Sune Wretling, Anders Andersson, Sven Tumba Johansson.  27. února 1960 (11:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Československa: 12:41 František Tikal, 14:46 Miroslav Vlach, 17:17 Vlastimil Bubník, 30:59 Miroslav Vlach, 33:20 Rudolf Potsch, 36:54 Jan Kasper, 39:30 Jaroslav Jiřík, 54:44 František Vaněk, 55:22 František Vaněk Branky SRN: 4:26 Horst Franz Schuldes Rozhodčí: Hugh McLean, Bill McKenzie (CAN) Vyloučení: 5:7 (1:0)  ČSR: Vladimír Nadrchal – Rudolf Potsch, Jan Kasper, Karel Gut, František Tikal – Václav Pantůček, Bronislav Danda, Vlastimil Bubník – Ján Starší, Miroslav Vlach, František Vaněk – Josef Černý, Jaroslav Jiřík, Jozef Golonka.  SRN (SND): Ulrich Jansen – Paul Ambros, Ernst Eggerbauer, Hans Huber, Leonhard Waitl – Horst Franz Schuldes, Josef Reif, Georg Eberl – Kurt Sepp, Xaver Unsinn, Ernst Trautwein – Hans Rampf, Markus Egen, Otto Schneitberger.  27. února 1960 (13:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky USA: 4:04 Bill Cleary, 31:01 Bill Christian, 54:59 Bill Christian Branky SSSR: 5:03 Venjamin Alexandrov, 9:37 Michail Byčkov Rozhodčí: Kurt Hauser (SUI), Richard Wagner (GER) Vyloučení: 2:3 (0:0)  27. února 1960 (16:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Kanady: 15:23 George Samolenko, 36:41 Jim Connelly, 43:11 Bobby Rousseau, 51:17 Harry Sinden, 55:32 Moe Benoit, 57:31 Jim Connelly Branky Švédska: 1:35 Lars Lundvall, 4:36 Sigurd Bröms, 14:55 Sven Tumba Johansson, 18:22 Lars Lundvall, 52:55 Lars Lundvall Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 5:3 (0:0) + Connelly na 10 minut.  28. února 1960 (8.00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Československa: 0:08 Miroslav Vlach, 11:20 Vlastimil Bubník, 14:40 František Vaněk, 26:58 Miroslav Vlach Branky USA: 4:19 Weldon Olson, 9:32 Robert McVey, 13:33 Roger Christian, 45:59 Roger Christian, 47:40 Robert Cleary, 51:36 Robert Cleary, 52:05 Roger Christian, 52:43 Bill Cleary, 57:56 Roger Christian Rozhodčí: Hugh McLean, Bill McKenzie (CAN) Vyloučení: 4:5 (0:3, 1:0) + McVey na 10 minut.  ČSR: Vladimír Nadrchal – Rudolf Potsch, Jan Kasper, Karel Gut, František Tikal – Jozef Golonka, Miroslav Vlach, Ján Starší – František Vaněk, Jaroslav Volf, Josef Černý – Václav Pantůček, Vlastimil Bubník, Bronislav Danda.  USA: Jak McCartan – Jack Kirrane, John Mayasich, Edwyn Owen, Rodney Paavola – Paul Johnson, Weldon Olson, Dick Rodenheiser – Bill Cleary, Robert Cleary, Robert McVey – Roger Christian, Bill Christian, Tom Williams  28. února 1960 (10:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Švédska: 1:15 Lars Lundvall, 3:18 Gert Blomé, 30:50 Hans Svedberg, 39:57 Nisse Nilsson, 47:33 Sven Tumba Johansson, 52:56 Sven Tumba Johansson, 55:46 Lars Lundvall, 58:56 Lars Lundvall Branky SRN: 31:16 Georg Eberl, 39:34 Markus Egen Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 2:5 (1:0)  28. února 1960 (13:00) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Kanady: 7:32 Fred Etcher, 18:12 Harry Sinden, 18:27 George Samolenko, 22:37 Don Rope, 45:33 Fred Etcher, 46:48 Jim Connelly, 47:53 Floyd Martin, 59:52 Robert Attersley Branky SSSR: 25:28 Alexandr Almetov, 25:51 Venjamin Alexandrov, 29:56 Vladimir Grebennikov, 50:16 Jevgenij Grošev, 55:02 Viktor Prjažnikov Rozhodčí: Kurt Hauser (SUI), Richard Wagner (GER) Vyloučení: 8:3 (0:3)  Finsko – Austrálie 14:1 (8:1, 4:0, 2:0)

Soutěž útěchy.

22. února 1960 (10:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Finska: 3:25 Jouni Seistamo, 5:19 Raimo Kilpiö, 6:21 Pertti Nieminen, 7:51 Esko Luostarinen, 9:22 Raimo Kilpiö, 15:54 Voitto Soini, 16:04 Raimo Kilpiö, 18:07 Pertti Nieminen, 23:24 Kalevi Numminen, 36:54 Juhani Wahlsten, 37:51 Juhani Wahlsten, 39:19 Esko Luostarinen, 43:59 Jouni Seistamo, 56:40 Raimo Kilpiö Branky Austrálie: 18:48 David Cunningham Rozhodčí: Buck Riley (USA), Hiroshi Hayashi (JPN) Vyloučení: 3:3 + Koiso (FIN) na 5 minut.  23. února 1960 (10:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Finska: 0:30 Raimo Kilpiö, 7:57 Jouni Seistamo, 27:02 Pertti Nieminen, 33:33 Matti Lampainen, 40:17 Voitto Soini, 41:57 Voitto Soini Branky Japonska: 12:06 Tošihiko Jamada, 23:54 Masamu Tanabu, 35:40 Isao Ono, 49:04 Takaši Kakihara, 49:57 Mamoru Takašima, 55:59 Mamoru Takašima Rozhodčí: Marshall Ryman (USA), Hugh McLean (CAN) Vyloučení: 7:9 (4:0) + Tanabu na 10 minut.  24. února 1960 (10:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Japonska: 14:37 Tošihiko Jamada, 15:21 Hidenori Inacu, 16:14 Takaši Kakihara, 22:30 Mamoru Takašima, 27:27 Jošihiro Mijazaki, 31:17 Jošihiro Mijazaki, 32:07 Tošihiko Jamada, 42:16 Judži Iwaoka, 44:21 Isao Ono, 47:36 Judži Iwaoka, 49:35 Isao Ono, 50:29 Tošihiko Jamada, 53:21 Judži Iwaoka Branky Austrálie: 43:11 Noel Derrick, 49:28 David Cunningham Rozhodčí: Buck Riley, Marshall Ryman (USA) Vyloučení: 3:8 (3:0) + Acton (AUS) na 5 minut.  25. února 1960 (10:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Finska: 0:45 Juhani Wahlsten, 4:29 Juhani Wahlsten, 5:13 Raimo Kilpiö, 5:18 Heino Pulli, 7:58 Esko Luostarinen, 18:35 Heino Pulli, 21:25 Pertti Nieminen, 23:49 Raimo Kilpiö, 28:16 Pertti Nieminen, 33:19 Esko Luostarinen, 34:19 Pertti Nieminen, Jouni Seistamo, Jorma Salmi, Teppo Rastio, Jouni Seistamo, Pertti Nieminen, Heino Pulli, Pertti Nieminen, Jouni Seistamo Branky Austrálie: 11:08 Russel Jones, 20:15 John Thomas Rozhodčí: Marshall Ryman (USA), Hiroshi Hayashi (JPN) Vyloučení: 5:8 (1:0)  26. února 1960 (10:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Finska: 6:35 Heino Pulli, 7:53 Teppo Rastio, 24:58 Raimo Kilpiö, 26:54 Jouni Seistamo, 28:41 Pertti Nieminen, 33:43 Jouni Seistamo, 36:52 Heino Pulli, 37:10 Teppo Rastio, 51:48 Raimo Kilpiö, 55:59 Pertti Nieminen, 59:19 Esko Luostarinen Branky Japonska: 11:40 Akioši Segawa, 52:58 Tošihiko Jamada Rozhodčí: Robert Barry, Everett Riley (USA) Vyloučení: 10:7 (0:1) + Tanabu na 10 minut.  27. února 1960 (7:30) – Squaw Valley (Blyth Arena) Branky Japonska: 0:52 Takaši Kakihara, 1:25 Isao Ono, 2:40 Acuo Irie, 8:57 Tošihiko Jamada, 12:31 Mamoru Takašima, 15:00 Akioši Segawa, 26:32 Acuo Irie, 32:50 Maso Murano, 42:09 Hidenori Inacu, 53:45 Isao Ono, 54:16 Isao Ono Branky Austrálie: 28:07 Noel Derrick, 47:24 Basil Hansen, 51:13 David Cunningham Rozhodčí: Marshall Ryman, Everett Riley (USA) Vyloučení: 1:5 (1:0)

Statistiky.

Soupiska USA.

USA Brankáři: Jak McCartan, Laurence Palmer Obránci: John Mayasich, Jack Kirrane, Edwyn Owen, Rodney Paavola Útočníci: Robert Cleary, Bill Christian, Roger Christian, Bill Cleary, Tom Williams, Paul Johnson, Robert McVey, Dick Meredith, Weldon Olson, Dick Rodenheiser, Gene Grazia Trenér: Jack Riley

Soupiska Kanady.

Kanada (Kitchener-Waterloo Dutchmen) Brankáři: Don Head, Harold Hurley Obránci: Harry Sinden, Jack Douglas, Moe Benoit, Darryl Sly Útočníci: Fred Etcher, Robert Attersley, George Samolenko, Floyd Martin, Bobby Rousseau, Jim Connelly, Don Rope, Bob Forhan, Bob McKnight, Ken Laufman, Cliff Pennington Trenér: Bobby Bauer

Soupiska SSSR.

SSSR Brankáři: Nikolaj Pučkov, Jevgenij Jerkin. Obránci: Nikolaj Sologubov, Nikolaj Karpov, Jurij Baulin, Henrich Sidorenko, Alfred Kučevskij. Útočníci: Venjamin Alexandrov, Jurij Cicinov, Konstantin Loktěv, Stanislav Pjetuchov, Vladimir Grebennikov, Jevgenij Grošev, Alexandr Almetov, Michail Byčkov, Viktor Jakušev, Viktor Prjažnikov. Trenér: Anatolij Tarasov, Vladimir Jegorov.

Soupiska Československa.

4. Československo Brankáři: Vladimír Nadrchal, Vladimír Dvořáček. Obránci: Karel Gut, Rudolf Potsch, Jan Kasper, František Tikal, František Mašlaň. Útočníci: Václav Pantůček, Miroslav Vlach, Vlastimil Bubník, Jozef Golonka, Ján Starší, Josef Černý, František Vaněk, Jaroslav Volf, Jaroslav Jiřík, Bronislav Danda. Trenér: Eduard Farda, Ladislav Horský.

Soupiska Švédska.

5. Švédsko Brankáři: Bengt Lindqvist, Kjell Svensson. Obránci: Gert Blomé, Bert-Olov Nordlander, Roland Stoltz, Hans Svedberg. Útočníci: Anders Andersson, Sigurd Bröms, Einar Granath, Lars Lundvall, Nisse Nilsson, Ronald Pettersson, Ulf Sterner, Sven Tumba Johansson, Sune Wretling, Carl Öberg. Trenér: Ed Reigle, Pelle Bergström.

Soupiska SRN (SND).

6. SRN (SND) Brankáři: Michael Hobelsberger, Ulrich Jansen. Obránci: Paul Ambros, Ernst Eggerbauer, Hans Huber, Leonhard Waitl, Útočníci: Markus Egen, Hans Rampf, Xaver Unsinn, Kurt Sepp, Ernst Trautwein, Georg Eberl, Horst Franz Schuldes, Siegried Schubert, Josef Reif, Otto Schneitberger. Trenér: Karl Wild (tehdejší trenér Gerhard Kiessling jako uprchlík z NDR nesměl tým vést).

Soupiska Finska.

7. Finsko Brankáři: Juhani Lahtinen, Esko Niemi. Obránci: Kalevi Numminen, Yrjö Hakala, Matti Lampainen, Erkki Koiso. Útočníci: Raimo Kilpiö, Esko Luostarinen, Heino Pulli, Jouni Seistamo, Juhani Wahlsten, Pertti Nieminen, Kalevi Rassa, Teppo Rastio, Jorma Salmi, Voitto Soini, Seppo Vainio. Trenér: Joe Wirkkunen, Aarne Honkavaara.

Soupiska Japonska.

8. Japonsko Brankáři: Toiei Honma, Šoiči Tomita. Hráči: Jošihiro Mijazaki, Kunito Takagi, Šiniči Honma, Hidenori Inacu, Acuo Irie, Isao Ono, Šigeru Šimada, Masamu Tanabu, Mamoru Takašima, Šikaši Akazawa, Judži Iwaoka, Takaši Kakihara, Maso Murano, Akioši Segawa, Tošihiko Jamada. Trenér: Kijoši Jošidžima.

Soupiska Austrálie.

9. Austrálie Brankáři: Robert Reid, Noel McLoughlin. Obránci: Basil Hansen, Kenneth Wellman, John Nicholas, Victor Ekberg Útočníci: Russel Jones, Ivan Veselý, John Thomas, Clive Hitch, Noel Derrick, David Cunningham, Peter Parrott, Ben Acton, Kenneth Pawsey, Ron Amess, Zdeněk (Steve) Tikal, Rob Dewhurst. Trenér: William McEachern.

27. mistrovství světa a 38. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo v rámci VIII. zimních olympijských her na stadionech Blyth Arena a Squaw Valley Olympic Skating Rink ve Squaw Valley. 9 účastníků bylo rozlosováno do tří skupin, z nichž první dvě mužstva postupovala do finálové skupiny, kde se hrálo systémem každý s každým; ostatní mužstva hrála dvoukolově o umístění v soutěži útěchy. Hokejový tým SRN byl na ZOH součástí Společného německého družstva (SND). Do mistrovství světa a Evropy jsou výsledky SRN započítány samostatně.

Das olympische Eishockeyturnier der Olympischen Winterspiele 1960 in Squaw Valley, USA gilt zugleich als 27. Eishockey-Weltmeisterschaft und 38. Europameisterschaft. Die Spiele fanden im Zeitraum vom 19. bis 28. Februar 1960 statt. Neun Mannschaften nahmen an diesem Turnier teil. Es wurde zunächst in drei Vorrundengruppen gespielt; die beiden Erstplatzierten erreichten die Finalrunde, die restlichen Teams spielten in einer Doppelrunde um die Plätze 7–9. Erstmals nahmen Australien und Japan an einem olympischen Eishockeyturnier teil. Um die Vertretung Deutschlands musste wie schon vor vier Jahren eine innerdeutsche Qualifikation ausgespielt werden.


Předválečná situace.

Rozpad Jugoslávie.

Rozpad socialistické Jugoslávie byl začátkem všech konfliktů na Balkánském poloostrově. Národní socialistické strany přestávaly být koncem osmdesátých let 20. století těmi nejmocnějšími a do popředí zájmů se dostávaly strany nacionalistické a separatistické. To bylo patrné zejména v Srbsku, Chorvatsku a Bosně a Hercegovině. V menší míře i ve Slovinsku a Makedonii.  V březnu 1989 nabrala politická krize v Jugoslávii nových rozměrů po přijetí změn v srbské ústavě, které omezovaly pravomoci autonomních oblastí Kosovo a Vojvodina. Obě autonomie navíc měly po jednom hlase v jugoslávském federativním shromáždění, ovšem díky změnám, které prosadil Slobodan Milošević, prakticky získalo tyto hlasy Srbsko a mělo tak se svými třemi hlasy z osmi celkově velký vliv na fungování federace. Tato situace vedla k námitkám z jiných svazových republik, které vyzývaly k reformě jugoslávské federace.  Na mimořádném 14. kongresu Svazu komunistů Jugoslávie, dne 20. ledna 1990, se delegace republik nemohly shodnout na hlavních otázkách budoucnosti jugoslávské federace, v důsledku čehož slovinští a chorvatští delegáti opustili kongres. Slovinská delegace v čele s Milanem Kučanem požadovala demokratické změny a volnější federaci, zatímco srbská delegace v čele s Miloševićem byla kategoricky proti tomu. Tento akt je považován za začátek konce Jugoslávie.  Vedle sporů na úrovni federace se na rozpadu značně podepsal vliv jednotlivých nacionalistických skupin, z nichž jedna z nejvýznamnějších byla Chorvatské demokratické společenství vedená Franjo Tuđmanem.

Karađorđevská dohoda.

Karađorđevská dohoda byla tajná dohoda mezi Franjo Tuđmanem a Slobodanem Miloševićem ohledně přerozdělení si území Bosny a Hercegoviny mezi Srbsko a Chorvatsko. Jednání se uskutečnilo již v březnu 1991 v srbské obci Karađorđevo.

Předválečná situace v Bosně a Hercegovině.

Bosna a Hercegovina byla multietnickým územím, kde 43 % obyvatelstva tvořili Bosňané, 31 % Srbové a 17 % Chorvaté. V listopadu a prosinci 1990, kdy se konaly první svobodné parlamentní volby, vyhrály bosňácká Stranka demokratske akcije (SDA), srbská Srpska demokratska stranka (SDS) a chorvatské Chorvatské demokratické společenství (HDZ BiH).  Strany si rozdělily funkce v Socialistické republice Bosna a Hercegovina takto: předseda sedmičlenného prezidia – Bosňák, předseda parlamentu – Srb a ministerský předseda – Chorvat.  Srbští členové parlamentu 24. října 1991 pro nesouhlas s vyhlášením suverenity Bosny a Hercegoviny na Jugoslávii založili Sněmovnu srbského národa Bosny a Hercegoviny ("Skupština srpskog naroda Bosne i Hercegovine"). Následně 9. ledna 1992 založili Republiku srbského národa Bosny a Hercegoviny ("Republika srpskog naroda Bosne i Hercegovine"), nato 7. dubna Sněmovna Srbského národa Bosny a Hercegoviny vyhlásila nezávislost Srbské republiky Bosny a Hercegoviny ("Srpska Republika Bosne i Hercegovine"), 12. srpna přejmenované na Republiku Srbskou ("Republika Srpska").

Chorvatské společenství Herceg-Bosna.

Chorvatské demokratické společenství Bosny a Hercegoviny ("Hrvatska demokratiska zajednica Bosne i Hercegovine", HDZ BiH) byla vlastně odnoží Chorvatské demokratické unie Franjo Tuđmana. Chorvatští nacionalisté v Bosně a Hercegovině pod vedením politiků jako Mate Boban, Dario Kordić, Jadranko Prlić a Ignac Koštroman vyhlásili 18. listopadu 1991 politickou, ekonomickou, kulturní a geografickou autonomii na Bosně a Hercegovině, nazvanou Chorvatské společenství Herceg-Bosna ("Hrvatska zajednica Herceg-Bosna"). Následně 14. září 1992 vyhlásili nezávislost Chorvatské republiky Herceg-Bosny.

Referendum o nezávislosti Bosny a Hercegoviny.

Po vyhlášení nezávislosti Slovinska a Chorvatska na Socialistické federativní republice Jugoslávii v roce 1991 Bosna a Hercegovina i přes odpor bosenských Srbů uspořádala referendum o nezávislosti, které se uskutečnilo ve dnech 29. února a 1. března 1992. Sněmovnu srbského národa Bosny a Hercegoviny vyzvala srbské obyvatelstvo k bojkotu referenda. Počet voličů v referendu byl 64 % a výsledek byl 99,43 % ve prospěch nezávislosti. Nezávislost byla vyhlášena dne 5. března 1992 v parlamentu. Po tomto aktu začaly ozbrojené blokády silnic, převážně ze strany Srbů.

Carrington-Cutileirův plán.

Hrozba války v zemi si vynutila zasedání Evropského společenství a dalších států v září 1991. Carrington-Cutileirův plán byl pojmenovaný podle jeho tvůrců – lorda Petera Carringtona a portugalského velvyslance José Cutileira. Plán spočíval v rozdělení území podle majoritních etnik na všech úrovních správy. Nejprve byl plán přijat všemi třemi stranami, ale nakonec prezident Bosny a Hercegoviny, Bosňan nAlija Izetbegović, od plánu ustoupil a jednání tak ztroskotala.

Zbrojní embargo.

Dne 25. září 1991 vydala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů rezoluci RB OSN 713 o uvalení zbrojního embarga pro všechny státy bývalé Jugoslávie. Embargo postihlo nejvíce armádu Bosny a Hercegoviny, protože Srbsko vlastnilo většinu vojenského arzenálu komunistické armády Jugoslávie a chorvatská armáda mohla využít pašování zbraní přes své pobřeží. Pakliže Srbsko vlastnilo většinu výbavy po rozpadlé Jugoslávii, na území Bosny bylo více než 55 % zbrojařských závodů a kasáren. Ovšem nedostatek surovin, elektrické energie pro výrobu a srbská správa mnoha podniků, nutilo BaH apelovat na embargo, protože v očekávání válečného konfliktu potřebovala BaH zbraně. Embargo zrušeno nebylo, proti se postavilo Spojené království, Rusko a Francie.

Válka.

Prvním reálným konfliktem v Bosně byl spor mezi Srby a Bosňáky. V druhém dni referenda o nezávislost 1. března 1992 byl na srbské svatbě v Sarajevu zabit otec ženicha Nikola Gardović, kterého Srbové považují za první oběť války. Naproti tomu Bosňáci a Chorvaté považují za první oběti civilisty z obce Ravno, které vyvraždila Jugoslávská lidová armáda 30. září 1991, v průběhu obléhání města Dubrovník.  Dne 19. září Jugoslávská lidová armáda (JNA) přesunula některé svoje jednotky do oblasti kolem města Mostar, kde obyvatelé veřejně protestovali proti vládě.

Pád Srebrenice a Žepy.

6. květen 1993 RB OSN přijala rezoluci č. 824, kterou bylo město Sarajevo, Tuzla, Bihać, Goražde, Žepa a Srebrenica a jejich okolí vyhlášena bezpečnými zónami pod ochranou OSN. 11. července 1995 Bosenskohercegovští Srbové dobyli bosňáckou enklávu Srebrenici, kterou obléhali od léta 1992. Z města bylo evakuováno na 25 000 lidí, většinou do oblasti Tuzly. Nejasný zůstal osud asi patnácti tisíc bosňáckých mužů, kteří byli při obsazování města zajati. Část z nich se probila do Tuzly, ostatní byli pobiti. 25. července dobyly srbské síly Žepu, další takzvanou bezpečnou zónu.

Válka v Bosně a Hercegovině, obecně známá také jako Bosenská válka za nezávislost, byl mezinárodní ozbrojený konflikt, který probíhal od března roku 1992 do listopadu roku 1995 na území Bosny a Hercegoviny. Do tohoto konfliktu bylo zapojeno několik stran a jejich armád, které spolu v důsledku nestability a mocenských nároků v této oblasti bojovaly po více jak tři a půl roku a válka byla označována za nejkrvavější z konfliktů té doby v Jugoslávii.

Als Bosnienkrieg wird der Krieg in Bosnien und Herzegowina von 1992 bis 1995 im Rahmen der Jugoslawienkriege bezeichnet. Infolge des beginnenden Zerfalls der Sozialistischen Föderativen Republik Jugoslawien sowie der damit verbundenen kriegerischen Auseinandersetzungen besonders in Kroatien wuchsen in den Jahren 1990 und 1991 auch die Spannungen zwischen den Ethnien in Bosnien und Herzegowina. Während große Teile der serbischen Bevölkerung für einen Verbleib in der jugoslawischen Föderation und einen engen Verbund mit Serbien plädierten, gab es insbesondere bei den Bosniaken den Wunsch, einen eigenen unabhängigen Staat zu bilden, unter anderem weil sie eine Übermacht Serbiens im nunmehr um Slowenien und Kroatien verkleinerten Jugoslawien befürchteten. Kroaten aus der westlichen Herzegowina wollten sich stärker an Kroatien anlehnen beziehungsweise sich dem neuen kroatischen Staat anschließen. Die Spannungen eskalierten nach der Ankündigung eines Referendums über die Unabhängigkeit der Republik Bosnien und Herzegowina (RBiH) und der Ausrufung einer bosnisch-serbischen Republik. Nach der internationalen Anerkennung der unabhängigen Republik Bosnien und Herzegowina durch die Europäische Union und die Vereinigten Staaten von Amerika am 6./7. April 1992 begann die militärische Eskalation zwischen den Konfliktparteien.


Život.

Narodil se 21. srpna 1967 v libanonském Bejrútu. On a jeho rodina v roce 1975 emigrovali do Los Angeles. V Bejrútu Tankian bral jako malé dítě lekce hraní na flétnu. Později vystudoval marketing a obchod ("Marketing and Business") na Stanfordově univerzitě a před začátkem hudební kariéry založil softwarovou firmu. V roce 1993 založil svoji první rockovou hudební skupinu, její název byl Soil (nemá nic společného se skupinou SOiL). Jejími členy byli Daron Malakian, Domingo Laranio, Dave Hakopyan a později i Shavo Odadjian. O dva roky později, v roce 1995, po nahrávání a koncertu odešli Dave a Domingo. Shavo kontaktoval bubeníka Andyho Khachaturiana, tito čtyři lidé se stali základem skupiny, která byla přejmenována na System of a Down.  Během svého účinkování v SOAD nazpíval několik písní i s jinými skupinami jako např. píseň "Mushroom Cult" od Dog Fashion Disco a zpíval i vokály v písni "Mein" od skupiny Deftones. Produkoval album "Enter the Chicken" od umělce, který si říká Buckethead. Zpívá vokály v písních od "We Are One", "Coma" a "Waiting Here". S vydavatelstvím Serjical Strike Records nabízí skupinám mimo mainstream možnost vydání jejich skladeb. První vydaným albem tohoto vydavatelství bylo album Serart, společného projektu Serje Tankiana a Arto Tunçboyacıyana.  Později zpíval s Les Rita Mitsouko ve skladbě "Terminal Beauty", také zpíval se skupinou Fair to Midland během živého hraní improvizované verze jejich písně "Walls of Jericho" z alba "". Na několika projektech spolupracoval se svým dobrým přítelem, režisérem Diranem Noubarem. Jejich spoluprací vznikl i filmový dokument "Armenia, a Country Under Blockade", dokument byl opatřen jím namluveným komentářem. Doprovází se na kytaru během zpěvu písně "Saving Us" na svém albu "Elect the Dead", režíroval videoklip s písní "Baby".  Angažuje se také na politické scéně, spolu s Tomem Morellem založili organizaci Axis of Justice. Často veřejně kritizuje násilí a nespravedlnost na světě. Každý měsíc vysílá jejich rozhlasová stanice program, kde si zvou hosty jako Mumia Abu-Jamal (politický vězeň), Noam Chomsky (jazykovědec a anarchista) apod. Často se účastní demonstrací. Je vegetarián, nesleduje televizi a neposlouchá ani rádio.  Píseň nazvaná "Sounds of War", kterou hrál na koncertech po vydání prvního sólového alba, ukazuje hru ve stylu "jazz fusion". Písně z prvního alba Elect the Dead zahrál speciálně v orchestrálním provedení na jedinečném koncertu v Aucklandu. Záznam vyšel 9.3.2010 na DVD. Jednou z hraných písní byla tehdy zcela nová skladba, která nese označení "Gate 21". Té se později dostalo rockového aranžmá a videoklipu.  V současné době žije v Calabase v Kalifornii. Svůj „druhý domov“ má na Novém Zélandu, kde v roce 2007 získal povolení k trvalému pobytu. Dokonce se objevila fáma, že hodlá zůstat na Novém Zélandu, dokud neskončí Válka v Iráku, on sám však toto v rozhovoru popřel.  Z hudby poslouchá hodně jazz - Miles Davis, dále pak: Fair To Midland, Tom Waits, Cesaria Evora, Ravi Shankar, Thelonious Monk. Povídá se, že je od roku 2005 ženatý s arménskou umělkyní Angelou Madatyan.  Podílel se na vzniku dokumentárního filmu Screamers, kde mimo jiné poskytl rozhovor se svým dědečkem.  Složil hudbu pro muzikál Prometheus Bound amerického scenáristy Stevena Satera. Muzikál je založen na antické tragédii o Prométheovi (Spoutaný Prométheus - Aischylos). Premiéra proběhla 25.2.2011.

Vzhled.

Má hnědé oči, výraznou bradku, černé kudrnaté vlasy, které několikrát výrazně změnil, např. v klipu "Spiders" a na několika koncertech se objevil s dredy, při několika starších koncertech byl obarven na blond. Při vydání alba "Toxicity" měl vlasy nakrátko ostříhané. V době vydání alba "Mezmerize/Hypnotize" měl vlasy dlouhé po ramena. Měří 183 cm.

Serj Tankian () (* 21. srpna 1967 Bejrút, Libanon) je arménsko-americký zpěvák, skladatel, básník, aktivista a multiinstrumentalista. Je znám především jako zpěvák metalové skupiny System of a Down (SOAD). V roce 2002 společně s Tomem Morellem spoluzaložili neziskovou sociálně-politickou organizaci Axis of Justice (česky "Osa spravedlnosti"). Během své kariéry vydal pět alb se SOAD, jedno s Arto Tunçboyacıyanem (Serart) a 23. října 2007 vydal sólové album "Elect the Dead".

Serj Tankian ( [ˈsɛɾʒ thɑnˈkhjɑn]; * 21. August 1967 in Beirut, Libanon) ist ein armenisch-US-amerikanischer Sänger und Komponist. Bekannt wurde er als Sänger der Metal-Band System of a Down.