Souvislosti vzniku programu.

Kolem roku 1965 obě kosmické a vojenské mocnosti světa - SSSR a USA začaly připravovat projekty na vybudování vojenské kosmické stanice. U Američanů byl připravován Program MOL, v jehož rámci měla na orbitě Země existovat stanice obsluhovaná loděmi Gemini. Sovětský svaz zhruba ve stejné době připravoval tajný projekt stanic Almaz. Jeho přípravou byla pověřená konstrukční kancelář Vladimíra Čeloměje. Vypracovaný plán určil první let na rok 1968. Z různých důvodů byl projekt pozdržen, nicméně v roce 1969 byla započata výroba deseti stanic typu Almaz.

Historie programu.

Projekt (1964 – 1967).

Diskuze nad projektem orbitální stanice začaly v Čelomějově konstrukční kanceláři OKB-52 (od 1966 přejmenované na CKBM) v říjnu 1964. Oficiálně začala práce na programu roku 1965, kdy vojáci (GUKOS, Hlavní správa kosmických prostředků) předali ministerstvu všeobecného strojírenství požadavky na kosmickou stanici. Úkolem stanice bylo sledování a zjišťování vojenských cílů malých rozměrů a/nebo částečně maskovaných. Získané informace měli vyhodnocovat kosmonauti na místě, nejdůležitější odvysílat na Zem, ostatní poslat v návratových kapslích. Projekt dostal jméno Almaz.  V nejranější variantě měla být orbitální stanice vynášena raketou Proton i s kosmonauty a včetně přistávacího modulu. Krátká doba využitelnosti stanice – pouze jednou posádkou – vedla k přepracování projektu.  Poté CKBM navrhla vesmírný komplex, který se měl skládat z orbitální pilotované stanice (OPS) s posádkou 2–3 kosmonautů, trvanlivostí 2–3 let, vynášenou na oběžnou dráhu raketou UR-500K Proton tehdy vyvíjenou ve Filiálce č. 1 tehdejšího OKB-52. Zásobování stanice měla zajišťovat loď Sojuz VI vyvíjená ve Filiálce č. 3 OKB-1. V zájmu prodloužení životnosti stanice měla zásobovací loď dopravovat nejen posádku, ale i nezbytné potraviny, vodu, fotografické filmy a materiály pro přístroje stanice, návratové kapsle a rovněž aparaturu pro zajištění životních podmínek (regeneraci vzduchu), zkrátka všechny systémy jejichž životnost nedosahovala několika let.  V září 1966 při posuzování předběžného projektu vyšlo najevo, že Sojuz VI je schopen na stanici dopravit pouze posádku, nikoliv však nutný materiál. V OKB-52 proto začali projektovat vlastní dopravní loď (TKS, transportní kosmický systém), pro přetíženost konstruktérů byla koncem roku 1967 práce nad lodí předána Filiálce č. 1 (ta mezitím dokončila vývoj rakety Proton K). Konstrukce návratového modul (VA) lodě TKS však zůstala CKBM.

Výroba (od 1967).

Roku 1967 byl schválen projekt a určeny termíny výroby. V Závodě Chruničeva začala produkce prvních exemplářů stanice. Roku 1969 už bylo vyrobeno několik testovacích i letových trupů.  Výroba trupů a části vybavení šla dobře, ale přístrojové vybavení subdodavatelé dodávali jen pomalu. Další zdržení zapřičinila shora nařízená účast chruničevců na programu DOS. Roku 1970 byly totiž hotové trupy použity pro stanice DOS (dlouhodobá orbitální stanice) programu Saljut. DOSy byly vytvořeny konkurenty z CKBEM použitím motorů a systémů zabezpečení životních podmínek i řízení původem z jejich Sojuzů umístěných do trupů OPS.  Projektování TKS se protahovalo, proto vláda v červnu 1970 rozhodla zásobovat stanice OPS zpočátku Sojuzy (ve verzi 7K-T s upraveným stykovým uzlem), s nutně zkrácenou dobou využití, a až v druhé etapě využít lodě TKS podle projektu.

Lety (1973 – 1977).

První stanice Almaz byla vypuštěna 3. dubna 1973 pod názvem Saljut 2. Aby nebyl SSSR obviněn z militarizace vesmíru, rozhodl osobně L. I. Břežněv o přejmenování stanic na Saljuty. Čeloměj alespoň přikázal svým lidem umístit nápis Saljut na panely oddělující se při startu. Už po dvou dnech letu se objevily problémy s řízením letu, záhy došlo k dehermetizaci stanice a 25. dubna k definitivní ztrátě kontroly nad stanicí. Almaz 1 zanikl v atmosféře 28. května 1973.  Almaz 2 byl, pod názvem Saljut 3, vypuštěn 25. června 1974. Ve dnech 5. – 19. července byla osídlena dvoučlennou posádkou přiletivší v Sojuzu 14. Druhý pokus o obydlení (Sojuz 15, 26. – 28. srpna 1974) selhal pro závadu přibližovacího systému Igla. Stanice zanikla v atmosféře 24. ledna 1975.  Další Almaz byl vypuštěn 22. června 1976 jako Saljut 5. Ke stanici vzlétly tři posádky v lodích Sojuz 21, 23 a 24. U prostředního letu selhal přibližovací systém, ostatní dvě obydlení stanice byly úspěšné.

Uhasínání (od 1977).

Čtvrtá stanice Almaz měla být připravena k letu roku 1978. Byla značně zdokonalená, měla dva stykovací uzly (jeden pro Sojuzy, druhý pro TKS) a nové vnitřní vybavení. Ale od začátku roku se práce začaly protahovat a koncem roku státní komise rozhodla o zrušení letů stanic OPS. Měly být nahrazeny bezpilotními špionážními stanicemi Almaz T, kosmonauty pouze navštěvovanými při opravách a údržbě přístrojů. Hotová OPS-4 byla zakonzervována a je vystavována ve firmě v Reutovu.  V letech 1979-1980 Čeloměj přišel s návrhy na modernější a mohutnější (35 tun) stanici Almaz, vynášenou novou raketu. Přípravné práce však byly pro nedostatek financí ukončeny.  Ještě roku 1978 byla zahájena výroba tří Almazů T. První z nich byl dopraven na Bajkonur koncem roku 1980, ale pod tlakem ministra obrany Ustinova v prosinci 1981 byl usnesením vlády a ÚV program Almaz T zrušen, připravená stanice měla být rozebrána. Navzdory vládnímu rozhodnutí bajkonurští inženýři stanici uschovali na kosmodromu a po smrti ministra (prosinec 1984) mohl být program opět oživen. První Almaz T byl ztracen při neúspěšném startu rakety Proton 29. listopadu 1986. Druhý byl vypuštěn 25. července 1987 pod názvem Kosmos 1870 (tehdy označován za družici typu Resurs R). Proton s posledním exemplářem označeným Almaz 1 odstartoval 31. března 1991. Pořizoval radarové mapy, které byly následně prodávány zájemcům po světě.  Začátkem devadesátých let GKNPC Chruničeva pracovalo na další verzi bezpilotního Almazu značené Almaz 1V a projektovalo Almaz 2. Starty předpokládalo roku 1996 a 1998. Pro nedostatek financí byl program zrušen.

Popis Almazu.

Projekt Almaz předpokládal vybudování pozemních výcvikových a řídících komplexů, nicméně jeho jádrem byla orbitální stanice složená ze dvou částí, vlastní stanice OPS a dopravní lodě TKS.  Zvláštností programu byla role dopravní lodi. U ostatních stanic 70. let (Saljut, Skylab) dopravní loď přivážela kosmonauty s relativně nízkým množstvím zásob. TKS naproti tomu tvořila celek s modulem OPS a teprve komplex OPS+TKS složil plnohodnotnou stanici. Loď TKS totiž dopravovala kosmonauty, ale i potraviny, vodu, fotografické filmy a materiály pro přístroje stanice, návratové kapsle a rovněž aparaturu pro zajištění životních podmínek (regeneraci vzduchu), zkrátka všechny systémy jejichž životnost nedosahovala několika let. Po dobu osídlení měl být celý komplex řízen počítačem v TKS (původně měl být počítač jako nejdražší část vybavení umístěn v opakovaně použitelném přistávacím modulu (VA), nakonec bylo řízení rozděleno mezi počítače v TKS a v VA).  Představu o vztahu stanice a lodi programů Saljut a původního Almazu dávají následující údaje: Druhou odlišností programu od Saljutů byla pečlivá pozemní příprava. Trenažéry byly vyrobeny ještě před vlastní stanicí, v kontrastu k dosavadním programům. Navíc po během letů pracovali kosmonauti firemního oddílu v analogu stanice na Zemi, a všechny důležitější činnosti kontrolovali a ověřovali.

Stanice OPS.

Stanice OPS 1 až 3 na startu vážily 18,9 tuny (včetně 5 tun užitečného zatížení), byly dlouhé 14,55 metru, průměr v nejsilnější části měly 4,15 metru. Hermetický úsek sestával ze dvou propojených válců. Na zadním z nich (větším) byl spojovací uzel pro lodě typu Sojuz. Uvnitř pak zásobníky potravin, vody, kyslíku, stanoviště pilota stanice a přístrojové vybavení stanice. Hlavním přístrojem byl velký optický teleskop (průměr zrcadla 1 metr, ohnisková vzdálenost 6,3 metru) určený pro snímkování letišť a raketových základen. Snímky měla zpracovávat obsluha stanice. Ta měla své stanoviště v předním, menším (průměr 2,9 metru) z válců, ve kterém se nalézala obytná část a řídící pult systémů zabezpečení životních podmínek a byl opatřen spojovacím zařízením lodí Merkur.  Kromě průzkumného zařízení měly stanice také 23mm letecký kanón Richter R-23 (podle jiných zdrojů 23 nebo 30mm kanón Nudelmann NR-23/NR-30). Saljut 3 provedl úspěšný test střelby na družici.  Stanice OPS-4 měla pozměněné přístrojové vybavení, především velký fotoaparát Agat 1 byl nahrazen jinými přístroji. Sojuzovský stykový uzel byl přemístěn na přední konec stanice, na původním místě byl instalován stykový uzel pro TKS. Místo kanónu nesla dvě střely kosmos-kosmos taktéž vyvinuté Nudelmanovou konstrukční kanceláří.

Loď TKS.

Loď TKS se skládala odshora z systému SAS (havarijní záchrana při startu), úseku BSO (přistávací motory), vlastní návratové kabiny (VA, také Merkur) a funkčně nákladního bloku (FGB) určeného pro dopravu nákladu pro stanici. Loď byla velká, na délku 17,51 metrů, průměr až 4,15 metru. K jejímu vynesení byla používána raketa Proton. Kabina Merkuru byla konstruována jako kužel vnějškově podobný (menšímu)Sojuzu či americkému Apollu.

Příprava posádek.

Pro lety na stanice Almaz byla už v září 1966 v oddílu kosmonautů CPK vyčleněna samostatná skupina. Kosmonauti zahájili výcvik, seznamovali se se stanicí a roku 1970 byly určeny tři tříčlenné posádky. O rok později, po omezení početnosti posádek Sojuzů na dva členy byly posádky reorganizovány na pět dvojic. Do vesmíru se dostaly až roku 1974 dvě posádky (na Almaz2/Saljut 3) a v letech 1976-1977 tři posádky (na Almaz 3/Saljut 5).  Od roku 1967 začalo vlastní skupinu kosmonautů sestavovat i Čelomějovo CKBM (od 1983 NPO Mašinostrojenije). První z nich získal kvalifikaci kosmonauta v březnu 1972, do prosince 1978 mělo CKBM, přes tuhý odpor představitelů NPO Eněrgija, už šest plně kvalifikovaných kosmonautů. Pro lety na Almaz 4 lodí TKS byly koncem roku 1978 sestaveny smíšené posádky z kosmonautů CPK a CKBM. Lety byly naplánované na léta 1981. Ale roku 1980 byly posádky rozpuštěny. Přesto NPO Mašinostrojenije udržovalo svůj oddíl kosmonautů až do dubna 1987.  V letech 1983 – 1985 se ještě připravoval let kosmonautů CPK na obsluhu Kosmosu 1686, v červnu 1985 byl ale zrušen a kosmonauti převedeni do jiných skupin (většina na program Buran).

Program Almaz (Алмаз - „diamant“) byla série vojenských vesmírných stanic vyslaných do vesmíru Sovětským svazem pod názvem Saljut. Stanice Almaz vyvíjela od roku 1964 konstrukční kancelář Vladimíra Čeloměje OKB-52 (později CKBM, resp. NPO Mašinostrojenija). Úspěšně obydleny byly dva Almazy – Saljut 3 roku 1974 a Saljut 5 v letech 1976 – 1977. Součástí programu byl vývoj lodí TKS, majících za úkol dopravovat kosmonauty a zásoby na Almazy, nakonec ale kosmonauty na stanice vozily lodě Sojuz. Lodě TKS byly pouze vyzkoušeny v bezpilotním režimu, pilotované lety byly zrušeny.

Almas oder Almaz (russisch für „Diamant“) – auch bekannt als OPS (,, "Orbitalnaja Pilotiruemaja stanzija" für „Bemannte Orbital-Station“) – war eine Reihe teilweise bemannter künstlicher Satelliten der Sowjetunion im erdnahen Orbit. Zusammen mit der "DOS"-Reihe (russisch,, "" für „Langzeit-Orbital-Station“) stellte sie einen Teil der Saljut-Raumstationen dar.


Historie.

Dnešní oblasti působnosti ministerstva průmyslu a obchodu byly v minulosti (v různých obdobích) rozděleny mezi více ministerstev: ministerstvo průmyslu, ministerstvo obchodu, ministerstvo obchodu a cestovního ruchu, ministerstvo plánování.  Ministerstvo průmyslu a obchodu České republiky bylo zřízeno s účinností od 1. listopadu 1992 zákonem č. 474/1992 Sb., kterým byl změněn zákon č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky. Tento kompetenční zákon (ve znění pozdějších předpisů) vymezuje základní působnost ministerstva.

Sloučení s ministerstvem dopravy.

Nejméně od roku 2012 přetrvávají snahy o sloučení ministerstva dopravy s ministerstvem průmyslu a obchodu. S návrhem na sloučení přišla předsedkyně strany LIDEM a vicepremiérka Nečasovy vlády Karolína Peake v říjnu 2012 o odůvodněním, že činnost obou ministerstev jde ruku v ruce, přičemž úsporu odhadla na až sto milionů korun ročně, hlavně na podpůrných činnostech, jako je třeba účetnictví, personalistika, IT systémy. První náměstek ministra financí Ladislav Minčič (ODS) tehdy uvedl, že je to krok správným směrem, ministr průmyslu a obchodu Martin Kuba (ODS) označil plán za „v této chvíli za víceméně nerealizovatelný“ a odmítl stanout v čele sloučeného ministerstva, ministr dopravy Pavel Dobeš uvedl, že „práce na sloučení těchto dvou ministerstev by opravdu nebyla v rámci týdnů ani měsíců, ale poměrně dlouhého časového období.“ Ministr bez portfeje Petr Mlsna mimo jiné toto sloučení navrhl v lednu 2013 v rámci balíčku úsporných opatření a vláda Petra Nečase 16. ledna 2013 návrh schválila s tím, že sloučení má přinést úsporu 8,6 miliard Kč a má být proveden do konce volebního období. Podle dřívějších informací se sloučené ministerstvo mělo vrátit k názvu „ministerstvo hospodářství“ a vést jej měl dosavadní ministr průmyslu a obchodu. Pavel Švagr o týden později publikoval článek s historickým exkurzem a celoevropským porovnáním, se závěrem, že agendy obou ministerstev nemají mnoho průsečíků, jediným hlavním společným jmenovatelem je stavebnictví, respektive dopravní stavebnictví, kde však nelze čekat synergický efekt plynoucí ze sloučení obou resortů, a rozsah působnosti obou resortů je natolik široký, že požadavek na samostatné řízení je určitě namístě. Připomenul, že 18stránkový návrh 1. etapy úsporných opatření neobsahoval žádný konkrétní postup, harmonogram nebo vyčíslené očekávané úspory ani žádnou analýzu potenciálních duplicit či průsečíků agend.  K záměru se vrátil premiér Andrej Babiš, když v lednu 2020 navrhl odvolání ministra dopravy Vladimíra Kremlíka kvůli předražené zakázce na elektronické dálniční známky a současně navrhl vedením resortu dopravy trvale pověřit vicepremiéra, ministra průmyslu a obchodu Karla Havlíčka, s čímž Miloš Zeman souhlasil. Mluvčí Hospodářské komory Miroslav Diro vyjádřil obavu, zda v takto krátkém čase bude vůbec možné v jedné osobě dva resorty uřídit. Z dlouhodobého hlediska podle něj myšlenka sloučení ministerstev není úplně nesmyslná, ale k tomu je potřeba realizovat mnoho legislativních i procesně organizačních kroků. Výkonný ředitel Svazu dopravy ČR Petr Kašík připomenul nestabilitu resortu dopravy a časté střídání ministrů s tím, že další změna v čele tohoto resortu by byla katastrofou, a řekl, že Havlíček bohužel nemůže mít žádný čas hájení. Pokud by snad ke sloučení mělo dojít, nemůže se podle něj jednat pouze o sloučení vrcholných funkcí, ale o koncepční změnu rozhodovacích procesů včetně revize odborných agend. Generální tajemník Sdružení automobilových dopravců Česmad Bohemia Vojtěch Hromíř konstatoval, že by případné kroky k jejich slučování měly být dobře zváženy a případně zredukována současná agenda každého z nich. Programový ředitel Svazu moderní energetiky Martin Sedlák uvedl, že spojením dopravy a průmyslu může vzniknout zajímavý celek ministerstva infrastruktury. Den poté, co premiér Babiš hovořil o spojení ministerstev průmyslu a obchodu, dopravy a pro místní rozvoj nebo ministerstva práce a sociálních věcí s ministerstvem zdravotnictví, sice potvrdil, že dvě ministerstva povede až do konce volebního období jeden ministr, ale zároveň řekl: „Nikdo nejde ta ministerstva slučovat, ale to řízení bude takto, a myslím, že je to dobře.“ Proti slučování ministerstev se mezitím postavila jak koaliční ČSSD, tak KSČM, na jejíž podpoře vláda stojí, přičemž předseda KSČM Vojtěch Filip řekl, že pověření Havlíčka vedením i ministerstva dopravy považuje za dočasné.

Oblasti působnosti.

Ministerstvo průmyslu a obchodu je ústředním orgánem státní správy pro  Ministerstvo

Bludný balvan.

Český klub skeptiků Sisyfos ministerstvu udělil v roce 2010 anticenu zlatý Bludný balvan za „podporu a financování ‚Zařízení pro usnadnění detekce osob za překážkou‘“.

Sídlo.

Ministerstvo sídlí v reprezentativní budově na adrese Praha 1-Staré Město, Na Františku 1039/32 (s vedlejšími adresami Řásnovka 1039/7, Revoluční 1039/27, Klášterská 1039/32, u Dvořákova nábřeží mezi Štefánikovým mostem a Anežským klášterem). Je jednou z trojice reprezentativních státních budov, které nechala československá vláda postavit na nově regulovaném nábřeží Vltavy, další dvě budovy jsou ministerstvo železnic (dnes dopravy) a ministerstvo zemědělství na Novém Městě poblíž Hlávkova mostu.  Pro výstavbu budovy paláce Ministerstva průmyslu, obchodu a živností a Patentního úřadu byly zvoleny tehdy velmi zanedbané pozemky v prostoru vyústění ulic Na Františku, Klášterské a Plžové, které odedávna sloužily průmyslu, obchodu a živnostem. Nedaleko sídlila Pražská obchodní komora. Výstavba byla zahájena v roce 1928. Celkový rozpočet činil 32,5 miliónu korun. Dokončení bylo původně plánováno na rok 1931, nakonec však kolaudace proběhla až v roce 1934.  Architektem budovy byl Josef Fanta, jehož návrh byl vybrán ve veřejné soutěži, jíž se účastnilo 6 architektů. Jako dodavatel byla vybrána stavební firma Antonína Belady. Architektura je duchem obdobná stavbě prefekturálního paláce pro výstavy produktů, realizované v letech 1912–1919 v japonské Hirošimě náchodským rodákem Janem Letzelem (známé jako tzv. atomový dóm).  Třípatrová budova je postavena na půdorysu obdélníku o rozměrech 107 x 49 metrů. Má samonosné zdi a kamenné fasády ze žuly a pískovce. Nejde o typický obklad, kvádry žuly a pískovce jsou silné 25–35 centimetrů a na ně navazuje cihlová zeď. Žula pochází většinou z lokalit Dolní Město, Tanvald a Železná Ruda, zatímco pískovce převážně z lomu u Lázní Mšené.  Hlavní, severní průčelí s hlavním vchodem směřuje k Vltavě. Na obou stranách je ukončené čtyřbokými věžemi, ve střední ose je členěno rizalitem, který zahrnuje prostor vysokého přízemí a dvě podlaží hlavních reprezentačních místností a vrcholí balustrovou atikou s nadživotními figurálními plastikami symbolizujícími Průmysl, Obchod, Řemesla a Plavbu, nad kterými se vypíná dekorativní prosklená kopule. Po stranách jsou mohutné, kulovitě ukončené pylony, nesoucí čtyři reliéfy státních znaků Československé republiky. Na západní straně budovy byl původně vchod do Patentního úřadu. Nad ním je v úrovni prvního patra balkón, jehož zábradlí je tvořeno pilířky, nesoucími čtyři sochy v nadživotní velikosti, symbolizující Matematiku, Fyziku, Chemii a Inženýrství. Z jižního průčelí jsou vchody do dvou uzavřených dvorů, zvýrazněné portály se sochami.Střední část východního průčelí nad sloupy zvýrazňují figurální alegorické plastiky Podnikavost, Vynalézavost, Vytrvalost a Pravdivost. Ležící sochy s dětmi po obou stranách průčelí představují Obchod a Průmysl. Na celé budově se nachází přes sto dvacet soch, doplněných množstvím sgrafit, ornamentů, kovových mříží a dalších ozdobných prvků. Celkem se na této výzdobě podílelo čtrnáct umělců, z nichž nejznámější jsou Josef A. Paukert a Čeněk Vosmík. Většina původních sádrových modelů soch v měřítku 1:3, určených ke schválený stavebním výborem, je dosud uchovaná na půdě budovy. V roce 1999 proběhla rozsáhlá oprava celé fasády objektu.  Za hlavním vchodem a vstupním vestibulem stoupá oválná schodišťová dvorana po celé výšce budovy až do prosklené hladké kopule. Podlaha dvorany byla vyskládána z mramorových dlaždic, které byly později z velké části nahrazeny kamennými dlaždičkami. Z mramoru jsou rovněž obklady stěn, schodnice a sloupy pod dělícími oblouky. Prostor dvorany vymezují ochozy hlavního schodiště s klenutým stropem a tepaným zábradlím, ze kterého vybíhají chodby do křídel budovy. Ministerské schodiště ze žuly a mramoru je prosvětleno trojdílným oknem s barevnou vitráží do olova. Naproti schodišti jsou dveře do oválné zasedací síně se dvěma krby z krkonošského mramoru, mramorovým obložením stěn a štukovým stropem. Pracovna ministra a přilehlé prostory stejně jako reprezentační síň ministerstva se vyznačují masivním obložením z dubového dřeva s bohatou intarzií. Větší přijímací salonek kombinuje mramor ve vstupní části s intarzovaným obložením stěn v části určené pro jednání. Menší salonek má dřevěné obložení doplněné ozdobnými kovovými prvky. Oba přijímací salonky spojují vysoké prosklené dveře. Oba mají kazetové stropy s propracovaným ornamentem.  Po druhé světové válce prošla budova celkem čtyřmi rozsáhlými vnitřními stavebními úpravami, přesto si zachovala stylový charakter a mnohé původní prvky vnitřního vybavení. Při povodních v roce 2002 byl znemožněn přístup do budovy a evakuovaní zaměstnanci působili z jiných budov ministerstva v Praze. Zatopeny byly podzemní části budovy, sanační práce probíhaly po dobu dvou let.

Externí odkazy.

Oficiální stránky ministerstva

Ministerstvo průmyslu a obchodu České republiky (dříve Ministerstvo hospodářství ČR) je ústředním orgánem státní správy pro státní politiku v oblasti průmyslu, obchodu, surovin a ekonomických vztahů vůči zahraničí.

Das Ministerstvo průmyslu a obchodu (MPO, dt: "Ministerium für Industrie und Handel") hat seinen Sitz in Prag in der Tschechischen Republik, direkt am Ufer der Moldau und in der Nähe der Štefánikův Brücke.


Historie.

Koncem 17. století byla na ostrově zřízena dřevěná aréna, v níž byly až do roku 1816 pořádány (opakovaně zakazované) štvanice psů na zvěř (medvědy, býky, jeleny i krávy). Odtud pochází název ostrova (včetně variant "Hetzinsel" a "Hec").  V roce 1877 zde postavil Eugenio Averino varieté. Chodívalo se sem i za dalšími různými atrakcemi. V roce 1883 byly postaveny dřevěné budovy ledáren. Na počátku 20. století přestávaly ledárny vyhovovat a proto pražští hospodští iniciovali stavbu ledáren nových – Branických.. Koncem 19. století byly na ostrově tři restaurace. V roce 1901 sem přesídlil nedávno založený "První český lawn-tennisový Club", u jehož zrodu stáli Karel Cífka (hoteliér), jeho bratr voják Josef Cífka a Josef Rössler-Ořovský.  Ve druhé polovině 19. století, na mapě 2. vojenského mapování je již ostrov protnut Negrelliho viaduktem, ale silniční mosty vedou na Štvanici pouze z karlínské strany, přes Jerusalemský a Korunní ostrov. Mezi Štvanicí a Bubny je zakreslen přívoz.  Prvním silničním mostem spojujícím Štvanici s oběma hlavními vltavskými břehy byl Hlávkův most (1908 - 1911). Ten ve své dosti odlišné původní trati i odlišné celkové podobě vedl přes tehdejší ostrovy Korunní a Jeruzalémský (viz plánek vpravo). Most byl přestavěn do dnešní podoby v letech 1958 -1962.  V dalších letech následovala výstavba zdymadla s domem plavidelníka a výstavba vodní elektrárny (dokončeny v r. 1913) na západní špici ostrova. V té souvislosti došlo k prodloužení ostrova v západním směru a byl změněn průběh Helmovského jezu, resp. změněno jeho jižní ukotvení, ze svého původního místa na Korunním ostrově na uvedený štvanický ostroh s elektrárnou.  Již od 90. let 20. století je plánována rozsáhlá přeměna a revitalizace ostrova. Jako zhotovitel přeměny ostrova byla v roce 2000 vybrána německá společnost Club Meridian Company, která měla Štvanici přebudovat asi za miliardu Kč do 45 měsíců od podpisu smlouvy. Kvůli povodním v roce 2002 byla ale realizace odložena.

Popis a využití.

Ostrov je podélně přeťat dvěma mosty – Hlávkovým mostem pro silniční vozidla a tramvaje a železničním Negrelliho viaduktem – které jej dělí přibližně na třetiny.  Na západní špici ostrova stojí malá vodní elektrárna, u které je z levého vltavského ramene zakončen Helmovský jez. Byla vybudována v letech 1913–1914 podle návrhu Ing. arch. Aloise Dlabače. V letech 1984–1987 byla celkově rekonstruována včetně jezu a plavebních komor. Přitom vznikl v pravém rameni Vltavy také areál pro vodní slalomáře.  Západně od Hlávkova mostu stojí klasicistní dům čp. 858 z roku 1824, který je chráněnou kulturní památkou. Na celém půdorysu přízemí budovy býval taneční sál. V budově od 90. let 20. století sídlily společností Bonton Music, Artona Home Video, Bonton a. s. Od roku 2014 se budova prezentuje pod názvem Vila (VILA Štvanice) jako „ostrovní scéna“ jejímž provozovatelem je spolek Tygr v tísni, působí zde soubory Tygr v tísni, Geisslers Hofcomoedianten a Divadlo Letí a konají se zde výtvarné a fotografické workshopy, ateliéry a doprovodné programy, scénické kurzy, literární akce a přednášky atd.  Ve 30. letech byl v západní třetině ostrova při Hlávkově mostu postaven Zimní stadión Štvanice, který hostil čtyři mistrovství světa v ledním hokeji, definitivně byl zbourán v roce 2011. Stát zůstala pouze zchátralá vstupní budova čp. 1125 s restaurací, dosud je objekt chráněn jako kulturní památka. Na místě bývalé haly byl zřízen nekrytý bike park.  U střední části ostrova je na pravém prameni Vltavy dvojice plavebních komor, u nichž na břehu stojí správní budova čp. 867, a blíže karlínskému břehu jsou ještě dva další kanály, z nichž levý slouží jako sportovní kanoistický kanál. Hranici mezi Holešovicemi a Karlínem tvoří zeď mezi těmito dvěma kanály, tj. plavební komory i kanoistický kanál jsou v Holešovicích a jen nevyužitý pravý kanál je v Karlíně.  Střední část ostrova v severozápadní části zaujímá park, v jihovýchodní části tenisový areál, kterému dominuje Centrální tenisový dvorec, doplněný asi devíti dalšími tenisovými hřišti a malým venkovním bazénem. Tenisový areál Štvanice byl otevřen v roce 1986 a pravidelně se zde konají turnaje ATP a WTA Tour. Na severozápadní straně Centrálního tenisového dvorce stojí bronzová socha "Tenisty" od Ladislava Janoucha z roku 1986. Na podstavci sochy je pamětní deska s letopočty založení tří tenisových organizací.  Zhruba v místech tenisových kurtů poblíž plavebních komor stávala od konce 19. století budova čp. 863, v níž byla porodnice a útulek Čsl. ochrany matek a dětí, svému účelu sloužila zhruba až do roku 1980, kdy byla zbourána.  V parku poblíž mostu a správní budovy zdymadel stojí na kónickém soklu socha z umělého bílého mramoru "Sedící dívka" (nebo též "Odpočívající") od Jaroslava Horejce z roku 1965.  Ve východní třetině ostrova se na jižní straně v blízkosti Negrelliho viaduktu nachází budova TJ Slavoj Praha čp. 944. K ní na východní straně přiléhá dalších 7 tenisových dvorců.  Mezi budovou TJ Slavoj a Negrelliho viaduktem se nachází skatepark, který díky zastřešení umožňuje provozovat skateboarding po celý rok. Od roku 1996 ho provozuje firma Mystic Skates, v roce 2006 přibyl sousední krytý bowl (bazén). Server Skate4you.cz jej hodnotí jako jeden z nejlepších veřejnosti přístupných skateparků v Evropě. Každoročně se zde pořádá světový skateboardový pohár Mystic Sk8 cup, pro závod se vždy park upravuje podle nejnovějších trendů.  Ve východní části ostrova hned za posledními tenisovými kurty se zde nacházel areál koupaliště s nekrytým plaveckým bazénem a kabinkami. V zadní části ostrova byl v 90. letech 20. století naturistický areál. Koupaliště smetla povodeň v roce 2002 a již nebylo obnoveno, bazén byl v následujících letech srovnán se zemí.  Severní a východní část východní třetiny ostrova zaujímá park. Na severní straně východní špice ostrova je od roku 2015 přístaviště přívozu P7, který v letní sezóně spojuje ostrov s oběma břehy.

Doprava.

Železniční Negrelliho viadukt, který je součástí I. a IV. tranzitního železničního koridoru, vede přes ostrov v jeho východní části. Je po celé šířce ostrova tvořen pravidelnými kamennými oblouky, která však nejsou zastavěné jako v některých částech Karlína, ale zůstaly volné. Jedním z oblouků prochází silnička k TJ Slavoj, další oblouky slouží jako parkoviště u tenisového areálu, jako sklad písku atd.  Silniční Hlávkův most, který je součástí Severojižní magistrály, protíná ostrov v západní části. U jižní strany ostrova jej tvoří prosté nezdobné železobetonové přemostění pravého ramene Vltavy, pod nímž při břehu nad plavebním kanálem vede úzký podchod pro pěší. V jižní a střední části ostrova most přechází v násep, z nějž na východní straně vede silniční sjezd i pozvolně klesající pěší cesty na ostrov. Na západní straně náspu k vozovce přiléhá areál bývalého zimního stadiónu, kolem nějž po obou stranách sestupují na ostrov schodiště. V severní části má Hlávkův most na ostrově čtyři velké oblouky, jejichž pilíře jsou zdobeny alegorickými betonovými reliéfy, autorem reliéfů na návodní straně je sochař Bohumil Kafka, na protilehlé straně Ladislav Kofránek. Po rozšíření mostu v roce 1960 zůstaly Kafkovy reliéfy skryty v mezeře mezi pásy mostu, později z nich byly odlity kopie a umístěny na novou část mostu.  Mezi oběma mosty ostrov ve stejném směru podchází linka C metra mezi stanicemi Florenc na pravém břehu v Karlíně a Vltavská v Holešovicích na břehu levém.  Před zprovozněním tohoto úseku metra, tj. až do roku 1984, projíždělo po Hlávkově mostě množství autobusových linek od stanice metra Sokolovská (dnes Florenc) směrem na Severní Město a na Štvanici měly zastávku, stejně jako tramvaje. V roce 1984 byly tramvajové i autobusové zastávky zrušeny a od té doby ostrov neměl žádnou obsluhu veřejnou hromadnou dopravou; tramvaje ani noční autobusové linky zde nestaví.  Od konce 90. let 20. století jsou v rámci záměru revitalizace ostrova navrhovány a prosazovány lávky na Štvanici. Na východním konci by lávka měla propojovat ostrov s oběma břehy, na západním konci ostrova s novoměstským břehem. Dne 7. srpna 2015 byl přes východní konec ostrova zaveden sezónní přívoz P7, který byl prezentován jako dočasná náhrada za plánovanou lávku. Brzy se stal druhým nejvytíženějším pražským přívozem, primát drží v počtu přepravených psů.  V rámci havarijní opravy tramvajové tratě od 17. do 31. října 2015 byly na ostrově Štvanice provizorním způsobem (položením vyřazených BKV panelů) vybudovány tramvajové ostrůvky a umístěna provizorní světelná signalizace na přechodech. Od 25.3.2017 na zastávce zastavuje tramvajová linka 14.  Pěší mohou Hlávkův most podejít při obou vltavských ramenech, avšak ve střední části ostrova Hlávkův most přechází v násep, pod kterým zde podchod ani podjezd není. Podjet vozidlem lze Hlávkův most v severní části ostrova.

Štvanice je pražský vltavský ostrov mezi Karlínem a Holešovicemi v katastru Holešovic, původně však náležel ke Karlínu. V těchto místech byla řeka mělká a vytvořila se zde řada říčních ostrovů, z nichž ostatní (Primátorský, Korunní, Jeruzalémský a Rohanský) postupně zanikly při regulacích říčního koryta. Ostrov Štvanice byl nazýván též například Velký ostrov či Velké Benátky.

Štvanice (deutsch "Hetzinsel") ist eine Insel im Stadtgebiet von Prag in der Moldau, nördlich der Karlsbrücke. Die Insel liegt zwischen dem Stadtteil Holešovice, zu dem sie auch gehört, und dem Stadtteil Karlín.


Život.

Narodil se v podkrkonošské obci Slatina nad Úpou do rodiny řídícího učitele Jana Bergera a jeho ženy Anny rozené Řepkové. Vyrůstal v prostředí, kde se ve značné míře pěstovala literatura a umění hudební, neboť Ottova matka pocházela ze starého muzikantského a kantorského rodu Řepků. Hrála znamenitě na klavír a zpívala alt. Otta měl dva bratry, Viléma a Karla, kteří byli rovněž znamenitými hudebníky. Ze Slatiny se v roce 1877 celá rodina přestěhovala do Machova, kde roku 1878 začal Otta navštěvovat obecnou školu. Výuku německého jazyka absolvoval v Božanově a následně nastoupil do německého řádového gymnazia benediktinů v Broumově. Již tehdy hrál znamenitě na violoncello a doplňoval rodinné trio - bratr Vilém hrál na klavír, Karel na housle. V letech 1885-1892 studoval na pražské konzervatoři, zprvu hru na violoncello pod vedením Františka Hegenbartha a Hanuše Wihana a následně skladbu a hudební teorii u Josefa B. Förstra, Karla Steckera, Karla Knittla a také u Antonína Dvořáka.  V roce 1892 vytvořil Otto Berger spolu se svými přáteli Josefem Sukem, Oskarem Nedbalem a Karlem Hoffmannem první České kvarteto, které koncertovalo s velikým úspěchem v Praze, na českém venkově a roku 1893 i ve Vídni a později v dalších evropských městech. V rozkvětu sil se u Otty Bergera projevila tuberkulóza, marně se léčil v lázních Dušníky v Kladsku a tyrolských lázních v Griesu. Po onemocnění jeho místo v souboru převzal Hanuš Wihan. Na sklonku života byl ještě jmenován profesorem pražské konzervatoře, ale úřad již nenastoupil. Zemřel roku 1894 v Machově a byl pohřben na hřbitově v Náchodě.  Otto Berger byl autorem několika skladeb pro violoncello (Večerní písně, Andante), napsal také řadu dalších skladeb např. pro flétnu a klavír (Polonaisa), pro malý orchestr (Suite orientale)a další.

Otto Berger, křtěný Otto Václav (4. ledna 1873 Slatina nad Úpou – 29. června 1897 Machov), byl český violoncellista, člen Českého kvarteta a hudební skladatel.

Otakar Berger ("Otto Wenzel Berger"; * 4. Januar 1873 in Moorgrund an der Aupa; † 29. Juni 1897 in Machau) war ein tschechischer Cellist.


Dějiny.

Vznik vesnice se datuje do roku 1592, kdy se zde usídlil jistý "Ficke Clement" (pravděpodobně Švéd). Ve 2. polovině 17. století jsou zde zmiňovány polnosti sedláka jménem "Vicke Simon". Během 18. století k původní usedlosti přibyly další, které byly označovány týmž jménem — 1745 dokládají listiny již pět usedlostí s přídomkem "Wicki", a 1778 se poprvé objevuje i podoba „vesnice Viki“ ("Dorf Wicki").  Nové osidlování v 18. století bylo iniciováno pajumõiským panským statkem, k němuž vznikající vesnice vrchnostensky náležela. Církevně však byla vzhledem k poloze zahrnuta do farnosti Kihelkonna. Roku 1823 pak byla celá postoupena kihelkonnskému farnímu statku.  Postupný rozvoj vesnice výrazně urychlila pozemková reforma roku 1919, avšak následně zcela zastavila sovětská, nacistická a druhá sovětská okupace. Po ztrátách 2. světové války byla část obyvatelstva sovětskými okupanty deportována, násilná kolektivizace a bezohledné kolchozní hospodaření vedly k sociálnímu i fyzickému rozpadu tradiční vesnice.  Neblahý vývoj vesnice však vedl i ke vzniku její dnešní dominanty, selského muzea v usedlosti Mihkli. Ta byla po válce stejně jako celá vesnice postižena kolektivizací — polnosti byly převedeny do majetku místního kolchozu, který posléze zabavil i některé budovy samotné usedlosti. Poslednímu majiteli usedlosti "Jakobu Rehtovi" se však podařilo v roce 1958 najít možnost, jak zachránit usedlost před zničením — nabídl ji státu k dispozici jako selské muzeum. Díky tomuto kroku zůstala centrální usedlost vesnice zachována ve své někdejší podobě, zatímco většina ostatních usedlostí během sovětské okupace o svou původní tvářnost přišla, nebo zmizela zcela.

Pamětihodnosti.

Pamětihodnosti vesnice jsou soustředěny do selského muzea Mihkli. Jedná se o zachované budovy někdejší usedlosti Mihkli — obytný dům, sýpka, stará a nová stodola, chlév, kovárna, vozovna, letní kuchyně a sauna. Součástí na selskou usedlost nezvykle rozsáhlého komplexu byl i sloupový větrný mlýn z roku 1860, který ovšem v roce 1994 vyhořel a byl nahrazen novodobou kopií.

Viki je vesnice v estonském kraji Saaremaa, samosprávně patřící do obce Kihelkonna. Vesnice se nachází na západním okraji ostrova Saaremaa, přibližně 3 km jihovýchodně od městečka Kihelkonna, na silnici Kuressaare–Kihelkonna. Podle sčítání lidu roku 2000 zde žilo 79 obyvatel. Vesnice je známa hlavně díky zdejšímu Selskému muzeu Mihkli, skanzenu vzniklému ze stejnojmenného statku.

Viki ist ein Dorf (estnisch "küla") auf der größten estnischen Insel Saaremaa. Es gehört zur Landgemeinde Saaremaa (bis 2017: Landgemeinde Kihelkonna) im Kreis Saare.


Mládí.

Narodil se 22. června 1898 v Soběkurách, v okrese Plzeň-jih v rodině rolníky Václava Kropáčka. Vystudoval vyšší gymnázium, kde maturoval v říjnu 1916. V té době byl ale již zároveň jednoročním dobrovolníkem v c. a k. armádě u pěšího pluku v Krakově. Po absolvování opavské školy pro důstojníky pěchoty byl jako velitel odeslán na frontu. Bojoval na ruské a později i na italské frontě, kde 20. srpna 1917 padl do zajetí. V zajateckém táboře vstoupil do formujících se československých legií, v jejichž řadách bojoval jako velitel výzvědné čety. V prosinci 1918, v hodnosti nadporučíka se vrátil do nově vzniklého Československa.

První republika.

Ihned po návratu se zúčastnil osvobozování Slovenska od maďarského vpádu. Poté až do roku 1924 sloužil v různých funkcích na Slovensku; jako instruktor v odvodovém středisku v Košicích, velitel roty ve škole na výchovu důstojníků v záloze a jako instruktor pro výchovu rotmistrů pěchoty v Košicích. V lednu 1924 se oženil s Boženou Opělovou. Od 1. října 1927 do 30. září 1930 absolvoval Válečnou školu v Praze.  V hodnosti štábního kapitána sloužil od 1. října 1930 do 6. září 1931 v různých štábních funkcích na velitelství 3. divize v Litoměřicích. Od 7. září 1931 do 29. září 1935 působil u mírové skupiny I. oddělení HŠ MNO, se kterou se zúčastnil odzbrojovací konference v Ženevě. Po návratu, již v hodnosti majora působil od 30. září 1935 do 31. prosince 1935 jako přednosta rozpočtové a ubytovací skupiny a od 1. ledna 1935 až do června 1939 byl přednostou vojenského kabinetu ministra národní obrany. Také přednášel na Svobodné vysoké škole politické v Praze. Do civilu odešel po rozpuštění čs. branné moci v hodnosti podplukovníka.

Okupace.

Po německé okupaci pracoval jako úředník na Ministerstvu zemědělství. Zároveň se zapojil do odboje jako zástupce náčelníka štábu Ústředního vedení Obrany národa, jako přednosta politického oddělení a člen osobní komise, která se zabývala sledováním a evidencí kolaborantů. Byl blízkým spolupracovníkem gen. Eliáše. Zároveň se zabýval získáváním finančních prostředků na pomoc rodinám zatčených a na odchody vojenských specialistů do zahraničí.  Dne 14. prosince 1939 byl zatčen gestapem a vězněn nejprve v samovazbě v Petschkově paláci a poté dva roky na Pankráci. Zde jako chodbař organizoval síť předávání zpráv (tzv. motáků), díky níž byla řada odbojářů zachráněna. V létě 1943 byl transportován přes Budyšín do Drážďan.  Dne 27. října 1943 byl Lidovým soudem odsouzen za velezradu a zemězradu k trestu smrti. (Společně byli ten den odsouzeni senátem Volksgerichtu ještě Josef Pták a plukovník generálního štábu Antonín Hron.) Zastupován byl JUDr. Egonem Kubuschockem, který byl za jeho obhajobu vyloučen ze svazu německých právníků. Dne 13. prosince 1943 byl společně se skupinou francouzských studentů popraven stětím.  Jeho manželka, Božena Kropáčková po jeho smrti pokračovala v odboji a byla jedním z těch co ukrývali a podporovali československé výsadkáře, např. Adolfa Opálku.

Po válce.

V roce 1947 byl in memoriam povýšen do hodnosti plukovníka gšt. Jeho jméno se nachází na pomníku padlým a popraveným absolventům Vysoké školy válečné před sídlem MNO v Praze.

Václav Kropáček (22. června 1898 Soběkury – 13. prosince 1943 Drážďany) byl československý voják, plukovník gšt. a příslušník domácího protinacistického odboje v Protektorátu Čechy a Morava.

Václav Kropáček (* 22. Juni 1898 in Soběkury; † 13. Dezember 1943 in Dresden) war ein tschechoslowakischer Soldat, Legionär, Oberst des Generalstabs in der Tschechoslowakischen Armee sowie als führendes Mitglied der Widerstandsgruppe Obrana národa eine Persönlichkeit des tschechoslowakischen Widerstandes 1939–1945 gegen den Nationalsozialismus.


Popis.

Hlavní průčelí.

Hlavní průčelí do náměstí je vrcholně barokní, ale navazuje na raně barokní postranní kaple, které jsou jeho součástí. Na jeho stavbě se podílel Kryštof Dientzenhofer a dokončoval jej Kilián Ignác Dientzenhofer. Fasáda má tři štíty, boční jsou zdobeny sochami Panny Marie a archanděla Gabriela (Zvěstování Panny Marie) a pod nimi sochami evangelistů, střední štít vrcholící věží je lemován sv. Kryštofem a Annou. Trojdílný vchod obklopují svatý Antonín Paduánský a František z Assisi, na balkoně svatý Josef a Jan Křtitel, na krajních kaplích je vlevo sv. Felix z Cantalice před Madonou od Jana Bedřicha Kohla a vpravo svatý Jan Nepomucký s andílky. Před průčelím je terasa ohrazená balustrádovým zábradlím s 19 sochami a 9 sousošími andílků, kteří nesou kartuše s reliéfy ze života Panny Marie z dílny Ondřeje Filipa Quitainera. Andílci a řada soch na atice jsou nahrazeny novodobými kopiemi.

Svatá chýše.

Podle legendy je svatá chýše domek, ve kterém žila Panna Marie v Nazaretu, který andělé při vpádu saracénů přenesli přes moře do jihoitalského Loreta. Z tohoto poutního místa se úcta šířila do celé Evropy a byly zakládány kopie či napodobeniny domku – kaple. Loretánská kaple na Hradčanech vznikla při klášteře kapucínů, kteří ji od počátku až dodnes spravují. Stavba kaple začala v roce 1626 a byla vysvěcena 25. března 1631. Výstavbu financovala hraběnka Benigna Kateřina z Lobkovic (1594–1653). Má být kopií kaple z italského Loreta, navržené italským architektem Giovanni Orsim, fasáda je vyzdobena sochami starozákonních proroků a výjevy z legendy o životě a domku Panny Marie Loretánské. Uvnitř je pravděpodobně vezděno několik trámů a cihel, které pocházejí přímo z italské Lorety. Kaple má na hlavním oltáři poutní sošku Loretánské černé madony, oltář zdobí stříbrné reliéfy. Stěny jsou po způsobu italské Lorety vyzdobeny fragmenty maleb.

Ambity.

Počátkem 18. století byla Svatá chýše obestavěna na půdorysu čtverce barokními ambity s obrazy svatých patronů či patronek proti nemocem a utrpení. Byly jimi sv. Markéta Antiochijská, sv. Otýlie, a další. S klekátky u jednotlivých zastavení, se středními a s čtyřmi rohovými kaplemi. Z nich nejproslulejší jsou kaple Extáze svatého Františka s obrazem od Petra Brandla, a jihozápadní kaple s barokní španělskou sochou ukřižované svaté Starosty. Této světici podle legendy narostl plnovous na protest proti připravovanému sňatku s pohanským králem. Barokní průčelí ambitu s věží a se vstupní balustrádou bylo vystavěno podle návrhů a pod dohledem architektů Kryštofa Dientzenhofera a Kiliána Ignáce Dientzenhofera. V travnaté části dvora jsou umístěny dvě kašny se sousošími Krista vítězného mezi apoštoly a Nanebevzetí Panny Marie.

Klenotnice.

V prvním patře ambitu je od počátku 20. století vystavena část z cenné sbírky votivních a liturgických předmětů z doby pozdní gotiky, renesance, baroka a historismu. Po Svatovítském pokladu Metropolitní kapituly je druhou nejcennější chrámovou klenotnicí v České republice. Vystaveny jsou zejména barokní zlatnické památky, relikviáře, kalichy a monstrance, mj. proslulá zlatá monstrance "Pražské slunce" vytvořená podle návrhu architekta Jana Bernarda Fischera z Erlachu, dále Malá a Velká perlová monstrance či Korálová monstrance. Vystaveny jsou též korunky Loretánské madony a Ježíška, nejstarší miniaturní betlém či kněžská paramenta. Klenotnici doplňuje expozice z dějin řádu menších bratří – kapucínů.

Kostel Narození Páně.

Kilián Ignác Dientzenhofer navrhl chronologicky poslední stavbu celého areálu, a to baziliku Narození Páně, kterou freskami vyzdobil Václav Vavřinec Reiner. Na hlavním oltáři je starobylý obraz Adorace Páně.

Věž se zvonkohrou.

Ve věži nad hlavním vstupeem do lorety je umístěna největší historická chrámová zvonkohra v Evropě. Sestrojil ji v roce 1694 hodinář Petr Neumann. Zvonkohra se poprvé rozezněla na den svátku Panny Marie, 15. srpna 1695. Skládá se ze třiceti zvonů a zvonků ulitých v Amsterdamu umístěných do dvou pater pod cibulovitou báň hodinové věže. Hrajících zvonů je však jen 27. Tři nejmenší zvonky nejsou napojeny na klaviaturu ani pedálnici. Jsou jen na ozdobu, nemohou hrát. Na zvonkohru prý kdysi hrával český písničkář a hudební skladatel Karel Hašler.  Zvonkohra je v současnosti řízena elektronicky. Vždy od 8 do 18 hodin v každou celou hodinu zahraje melodii mariánské písně "Maria, Maria, nad slunce jasnější". Do května 2020 zde hrála přibližně sto let melodie "Tisíckrát pozdravujem tebe". Před ní se melodie měnila častěji, jenže protože obsluha zapomněla, jak ji lze vyměnit.

Poutní cesty.

U pražské lorety začínala poutní cesta do Hájku poblíž Unhoště, kde se nacházela v tamním františkánském klášteře také loretánská kaple.  Madoně Loretánské byla zasvěcena 20. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi, která byla založena v letech 1674 – 1690.

Pověsti.

O loretánské zvonkohře se tradují některé historickými prameny neověřené staropražské pověsti či legendy, které zaznamenali Julius Košnář, Eduard Langer, Václav Cibula či Popelka Biliánová.

Pražská Loreta či krátce Loreta je loretánská kaple a přeneseně i celý soubor barokních staveb na východní straně Loretánského náměstí v Praze na Hradčanech. Hlavní reprezentativní fasáda do náměstí má věž se zvonkohrou, za ní se nachází nádvoří lemované poutními ambity a kostelem Narození Páně, které obklopují ústřední loretánskou kapli Panny Marie. Areál je krytou chodbou spojen s klášterem kapucínů při kostele Panny Marie Andělské, který je správcem Lorety.

Das Prager Loreto (tschechisch "Pražská Loreta") ist ein barocker Gebäudekomplex auf dem Hradschin in Prag. Das Kapuzinerkloster besteht aus der Kirche "Christi Geburt", der Lorettokapelle und einem repräsentativen Konventsgebäude mit Glockenturm.


Mládí.

Po absolvování základní školy nastoupil v roce 1905 na českou reálku v Telči, kde v roce 1910 maturoval. V letech 1911 až 1913 absolvoval Českou vysokou školu technickou v Praze, kde složil státní zkoušku.

První světová válka.

8. května 1913 byl odveden a v říjnu téhož roku nastoupil k pluku tyrolských císařských myslivců v Innsbrucku. Zde absolvoval školu pro důstojníky v záloze. Po vypuknutí I. světové války byl 1. srpna 1914 odeslán na ruskou frontu. Již 26. prosince 1914 byl v Karpatech zajat a umístěn postupně do několika zajateckých táborů. 1. prosince 1915 se přihlásil do Československých legií v Rusku.  Nástup do legií byl neustále odkládán a proto 20. května 1926 vstoupil do I. srbského dobrovolnické divize v Oděse s níž se účastnil bojů v Dobruži. V lednu 1917 konečně nastoupil k Československým legiím a posléze byl zařazen k 8. čs. střeleckému pluku. Prodělal boje na Ukrajině a střety s bolševiky na Urale a na Sibiři. Působil jako přednosta telefonní služby a poté jako velitel evakuačních vojsk ve Vladivostoku.

V Československu.

Po návratu do vlasti v roce 1919 vstoupil do československé armády a byl přidělen na MNO jako pobočník generálního inspektora čs. branné moci. 1. února 1920 se v hodnosti majora stal velitelem 4. hraničního praporu ve Vimperku. Absolvoval kurz školy generálního štábu a poté nastoupil 1. července 19121 do Českých Budějovic. Od 3. listopadu 1921 do 19. září 1922 absolvoval Válečnou školu v Praze. Od 20. září 1922 do 30. září 1926 sloužil v různých funkcí v Brně (již v hodnosti podplukovníka působil v mezidobí od 15. března 1924 do 1. října 1924 u vyšších jednotek jugoslávské armády). Od 1. října 1926 do do 29. září 1931 sloužil v Košicích a opět v Brně. V hodnosti plukovníka absolvoval v mezidobí od 7. listopadu do 30. listopadu 1929 Informační kurz pro plukovníky a generály ve Versailles.  Od 30. září 1931 byl převelen do hlavního štábu MNO. Od 21. prosince 1933 do 29. září 1935 již v hodnosti brigádního generála působil jako velitel pěší brigády v Českých Budějovicích. Od 30. září 1935 až do likvidace československé branné moci v létě 1939 působil ve funkci velitele Vysoké školy válečné v Praze. Armádu opustil v hodnosti divizního generála.

Okupace.

Po okupaci začal působit v Ústředním vedení Obrany národa jako organizátor teroristické činnosti a poté působil v komisi připravující organizační a operační směrnice Ústředního vedení Obrany národa. V létě 1939 se stal zástupcem oblastního velitele ON – Velká Praha div. gen. Homoly. V této funkci se podílel na budování štábu velitelství a podřízených krajských velitelství. Od konce roku 1940, poté, co se gen. Homola stal velitelem ON, byl jmenován jeho zástupcem.  4. srpna 1940 byl zatčen gestapem a vězněn v pankrácké věznici. 1. října 1940 byl stanným soudem v Praze odsouzen k trestu smrti a tentýž den zastřelen v bývalé jízdárně kasáren v Praze Ruzyni.

Mikuláš Doležal (6. prosince 1889, Vlásenice – 1. října 1941, Praha) byl československý voják, legionář a člen ústředního velení Obrany národa.

Mikuláš Doležal (* 6. Dezember 1889 in Vlásenice u Pelhřimova; † 1. Oktober 1941 in Prag) war ein tschechoslowakischer Soldat, Legionär sowie Divisionsgeneral in der Tschechoslowakischen Armee. Als führendes Mitglied der Widerstandsgruppe Obrana národa war er eine Persönlichkeit des tschechoslowakischen Widerstandes 1939–1945 gegen den Nationalsozialismus.


Historie.

Středověk.

Město Tachov má dlouhou historii lidského osídlení. Už Slované se rozhodli si zde vystavět hradiště. Těmito krajinami procházela důležitá Norimberská stezka spojující Čechy a Bavorsko. První doložené zmínky o Tachovu pocházejí z počátku 12. století. V období vlády Přemysla Otakara I. byl Tachov důležitým obranným bodem.  K většímu rozkvětu města došlo za vlády Přemysla Otakara II. Ve městě se do dnešních dnů dochoval malý kostelík sv. Václava, o jehož existenci pravděpodobně hovoří donační listina Jana Lucemburského z 19. října 1329. Ta kostel společně s blíže neurčenou kaplí převádí pod správu řádu Křižovníků s červenou hvězdou. Tento malý kostel ale brzy přestal stačit stále rostoucímu středověkému městu. Proto se za vlády Karla IV. začal budovat nový a větší kostel. Tuto dataci stavby dokládají tvary stavebních prvků, typické pro karolinskou dobu a také celkově převýšené proporce kostela.  Ze 14. a 15. století se žádné dokumenty o výstavbě kostela nedochovaly. Za husitských válek byl ovšem kostel už velmi zpustlý, dva tamější faráři ho kvůli strachu z husitů opustili. V 15. století kostel ale postihla ještě další tragédie. Na svátek sv. Jiljí (1. září) roku 1492 totiž kostel společně s celým městem vyhořel. Po požáru došlo k rozsáhlým opravám a přestavbě kostela, byla opravena loď a do oken se vložily nové kružby ve stylu pozdní gotiky. Přestavbu dokládá rozdílná profilace žeber v lodi a chóru, v prvním poli lodi u vítězného oblouku se dokonce různí profilace žeber a patek, na která žebra dosedají. Roku 1558 kostel opět poničil požár, a proto musely následovat další rozsáhlé opravy. K věži se přistavělo nové patro zvonice. Do kostela byl dán nový oltář a kůr (tehdy dřevěný). Kostel byl také zařízen novým mobiliářem. V roce 1618 kostel koupila převážně luteránská městská rada, poté okamžitě následovalo vyrabování kostela radikálními luterány. Rozlámali sedm oltářů, svaté relikvie rozšlapali a zpeněžili neponičené cennosti.

Třicetiletá válka.

Ke konci Třicetileté války v roce 1646 byl kostel vypleněn také Švédy. Ti založili požár, který poničil celé město včetně obou kostelů. V letech 1647-1649 došlo tedy k dalším opravám. Nový hlavní kostelní oltář byl vysvěcen roku 1663.

Regotizace.

V roce 1883 se na schůzi, vedené architektem Josefem Mockerem, rozhodlo o opravě a přestavbě kostela, který byl tou dobou opět v havarijním stavu. Kvůli nedostatku peněz k ní ovšem došlo až v letech 1904-1908. Projekt na přestavbu vytvořil A. Cechner a byl realizován třemi staviteli – Františkem a Janem Bradnerem a inženýrem Haubnerem. Nově zrekonstruovaný kostel byl vysvěcen 28. listopadu 1908.

Regotizační změny.

Od 17. století měla střecha kostelní věže cibulovitý tvar. Během regotizace byla ovšem střecha změněna na vysokou valbovou se čtyřmi nárožními věžičkami. Zrušen byl také věžní ochoz. Na hřeben střechy hlavní lodi byla přidána sanktusová věžička. Uvnitř kostela byl upraven dvoupatrový kůr, na zábradlí byly přidány slepé kružby. K menším změnám došlo také v úpravě zdobení oken a portálů.

20. století.

Roku 1929 byl kostel povýšen na arciděkanský. Za druhé světové války kostel při náletu zasáhla bomba, poničena byla ovšem jen severní část. Její oprava byla provedena v letech 1945-1946 a věž byla poté přístupná veřejnosti. V roce 1963 zde vypukl požár, při kterém byl zničen krov věže i kostela a schodiště do věže. Kostel byl po požáru zastřešen až v letech 1967–1968. Další změnu stavba prodělala v roce 1995, kdy byly do oken jižní části presbyteria vloženy nové kružby.

Exteriér.

Kostel Nanebevzetí Panny Marie nestojí na náměstí, ve středu města. Nachází se na vyvýšeném prostranství, přímo vedle někdejších hradeb. Tato poloha umožňovala použít věž kostela také jako součást obranného systému města. Celková délka kostela je 45,5 metru. Orientován je typicky, kněžištěm na východ.

Části kostela.

Kostel je rozdělen na převýšenou hlavní loď a na dvě nižší vedlejší lodě. V místě polygonálního závěru jsou na fasádě odstupňované opěráky spojeny průběžnou podokenní římsou.

Portály.

Nynější hlavní vchod do chrámu je na jižní straně. Je krytý předsunutou zastřešenou lodžií vyvýšenou nad terén o sedm schodů. Lodžii zdobí lomené oblouky s přetínavými profily. Skrze vysoký lomený oblouk se segmentovým ostěním se vchází dovnitř kostela. Uvnitř je u vchodu přistavěna dřevěná předsíň. Další větší vchod je na severní straně, pod věží. Má také tvar lomeného portálu. Obě schodišťové věže mají samostatné vchody. Na severní straně je ve středu vedlejší lodě větší lomený portál, také se segmentovým ostěním.  Po obvodu kostela je řada dalších menších portálů. Jeden z nich je na severní straně, vede do oratoře a má podobu sedlového portálu s okosením. Další vchod je na východní straně, přímo v ose oltáře. Je tvořen pouze jednoduchým kamenným překladem. Ve východní části se nachází ještě jeden malý lomený portálek. Ten je ovšem zazděný. Do sakristie na jižní straně je také samostatný vchod sedlovým portálem s přetínavým ostěním.

Věž.

Věž dominuje západní části kostela, je vysoká 70 metrů a má osm dřevěných pater. Nynější podoba krovu věže je až z období regotizace. Střecha je valbová a do jejích rohů byly přidány čtyři nárožní věžičky. V přízemí věže je křížově zaklenutý prostor, skrze který vede přímý vstup do kostela. Žebra křížové klenby jsou svedena na konzoly jehlanového tvaru.  Po stranách věže jsou umístěny dva nižší schodišťové přístavky, které mají polygonální tvar. Přes schodiště v jižním přístavku je možné vyjít do obou pater kůru a na půdu jižní vedlejší lodi. Přístup ke krovu severní věže je možný přes varhanní kůr. Severním schodištěm se dá vyjít na pěvecký kůr a je z něj přístupná věž. Do věže se vchází lomeným obloukem přes předsíň. Ta na fasádě vystupuje z hmoty věže v podobě arkýře na krakorcích. První patro věže je nyní přibližně dva metry pod úrovní schodiště, má jediné okno, na jižní straně věže. Druhé patro je osvětleno dvěma střílnovými okny, ve třetím, čtvrtém a pátém patře následují menší, nepravidelně umístěná okna. V šestém patře jsou zvony kostela a tři vysoká okna, čtvrté okno v západní části je zazděné. V sedmém patře je umístěn hodinový stroj spojený se zvony. Je zde také použito jiné rozmístění oken, na jižní a severní straně jsou dvě okna, na západní a východní stěně vždy jen jedno. V osmém patře věže byl dříve byt věžného a byl z něj možný přístup na věžní ochoz, který byl po regotizačních úpravách zrušen. Přístup do krovu věže je možný po žebřících.

Okna.

Okna lodí jsou lomená, dvouosá. Každá část je nahoře zakončena jeptiškami (trojlisty) a nad nimi je vždy kružba. Ve vedlejších lodích má kružba většinou tvar čtyřlistu, v hlavní lodi je ovšem každá kružba jiná. V části presbytáře jsou okna trojosá. Jejich díly jsou také zakončeny jeptiškami, nad nimi jsou opět kružby s trojlisty. Okna do oratoře jsou obdélníková, dvoudílná s příčníkem, a jsou zdobena přetínavými profily.

Interiér.

Kostel je trojlodní bazilika se značně převýšenou hlavní lodí, která je od vedlejších lodí oddělena mezilodní arkádou s lomenými oblouky. Nad nimi je pás bazilikálních oken s vitrážemi. Přípory vítězného oblouku, oddělujícího kněžiště a hlavní loď kostela, jsou svedeny bez přerušení až na zem. Hlavní i vedlejší lodě jsou zaklenuty křížovými klenbami. Profilovaná (vyžlabená) žebra jsou v hlavní lodi svedena na zdobené konzoly. Na konzolách jsou vytesány erby donátorů. Na jedné se možná dokonce nachází „busta“ stavitele. Ve vedlejších lodích jsou konzoly daleko jednodušší a mají ostruhový tvar. Žebra jsou rozdílně profilovaná v kněžišti a v hlavní lodi, což ukazuje na jejich rozdílné stáří. Také svorníky jsou zdobeny, nejčastěji květinovými motivy.

Presbytář.

Presbytář je tvořen dvěma klenebními poli a je zakončen polygonálním pětibokým závěrem s pásem vysokých oken. Závěr je zaklenut paprsčitě a v každém poli je výseč pro vysoké okno. Přípory mezi jednotlivými okny jsou svedeny nepřerušovaně na podokenní římsu a zde končí. Pod presbytářem se nachází krypta. Vstup do ní je kryt kamennou deskou před hlavním oltářem.

Oratoř.

Na severní straně presbytáře se nachází obdélníková oratoř se dvěma vitrážovými okny směřujícími do kněžiště. Okna mají tvar lomeného oblouku, jsou zdobena přetínavými profily. Stejně jako chór je i podoba oratoře až z období regotizace.

Sakristie.

Na jižní straně presbyteria se nachází patrová sakristie. Oratoř i sakristie mají vlastní vstupy z ulice a vlastní vchody do presbyteria.

Kůr.

V západní části hlavní lodě je dvoupatrový kůr. První patro je určeno pro zpěváky, druhé je varhanní. První patro kůru je otevřeno do hlavní lodi obloukovou arkádou, která má pouze plasticky naznačen oslí hřbet. Jeho zábradlí je zdobeno slepými čtyřlisty. Zábradlí druhého varhanního patra je tvořeno slepými trojlisty.

Popis zařízení.

Interiéru kostela dominuje veliký barokní oltář s obrazem Nanebevzetí Panny Marie. Po stranách hlavního oltáře jsou sochy svatého Pavla a svatého Petra a na jeho nástavci jsou sochy tří archandělů. V kostele se také nacházely dva boční oltáře. Levý z nich, Panny Marie Utěšitelky (andělíčkovský, andělský) se ztratil. Pravý boční oltář je zasvěcen svatému Kříži. Je zdoben sochami svatého Jana Nepomuckého, svatého Antonína, svatého Josefa a svatého Františka Sarafinského. Všechny tři oltáře pocházejí z období oprav kostela po třicetileté válce.  Kazatelna se nachází na severní straně hlavní lodi. Je zdobena sochami čtyř evangelistů. Nad kazatelnou je obvyklý baldachýn, zakončený plastikou Nejsvětějšího Srdce Ježíšova. Po stranách hlavní lodi a v presbytáři je umístěno na konzolách deset soch českých zemských patronů. Sochy jsou ze dřeva a jsou polychromované. Světce zobrazují v životních velikostech. Na podstavcích soch jsou zobrazeny znaky donátorů. Sochy nechal postavit děkan a duchovní správce Tachova Johann Franz Franchimont mezi lety 1684 a 1695. Vyrobil je barokní řezbář a sochař Jan Brokoff. Během let došlo k přemisťování soch a možná i jejich podstavců. Například pod sochou sv. Víta se prokazatelně nacházel erb Jana Antonína Losi z Losyntálu a pod sochou sv. Václava erb manželky Jana Antonína Sofie Polyxeny von Krösig.

Arciděkanský kostel Nanebevzetí Panny Marie v Tachově se nachází na návrší blízko někdejších hradeb, severně od hlavního náměstí. Gotická trojlodní stavba s věží v průčelí vznikla za vlády Karla IV. Za své dlouhé existence byl kostel poničen mnoha požáry, po každém neštěstí byl ovšem znovu opraven. K výrazné přestavbě došlo při regotizaci v roce 1908. Od roku 1958 je kostel chráněn jako kulturní památka ČR.

Die Mariä-Himmelfahrt-Kirche in Tachov befindet sich auf einem Hügel unweit der ehemaligen Stadtbefestigung, ein paar Straßen vom Stadtplatz entfernt. Der Aufbau begann zur Regierungszeit Karls IV. Während ihrer langen Existenz wurde die Kirche häufig durch Feuer beschädigt. Sie wurde immer wieder rekonstruiert und im Jahre 1908 im Rahmen der Regotisierung umgebaut. Seit 1958 ist die Kirche als Kulturdenkmal geschützt.


Charakteristika.

Tato cesmína je stálezelený strom, který dorůstá výšky 6–30 metrů. Má vejčité, podlouhlé, podlouhle eliptické nebo kopinaté listy 7–22 cm dlouhé a 2,5–7 cm široké. Květy jsou malé a bílé, uspořádané do lat. Plody jsou kulaté a červené, v průměru mají 6–7 cm.  Strom pochází z hornoamazonských oblastí Ekvádoru, severovýchodního Peru a jihozápadní Kolumbie, kde roste v nadmořské výšce mezi 200–2000 metry. Nachází se ve stálezelených či opadavých lesích v podhůří, zejména tam, kde převládají palmy z čeledi arekovitých. Guayusa je známa převážně jako užitková rostlina, divoce se nachází jen zřídka.

Pěstování a využití.

Cesmína guayusa se pěstuje převážně ve východoekvádorských provinciích Napo a Pastaza, částečně však též v Peru a v Kolumbii. Po sklizni se její listy suší, aby se v nich vyvinulo aroma.  Někteří ekvádorští indiáni Kičua vaří listy guayusy ve vodě a tento odvar pak pijí pro jeho stimulační účinky. Kromě toho, že popíjejí šálky guayusy tak, jako mnozí Američané pijí kávu, užívají ji domorodí lovci pro zostření svých instinktů. Tento nápoj nazývají „noční hlídač“, neboť jim pomáhá zůstat celou noc vzhůru. K přípravě čaje se používají jak čerstvé, tak sušené listy guayusy. Ty se suší ve svitcích a váží se dohromady jako havajské girlandy "lei"

Chemické složení.

Guayusa obsahuje xantiny, jako je kofein. Další druhy cesmín s významným obsahem kofeinu jsou cesmína paraguayská ("Ilex paraguariensis") neboli maté a severoamerická "Ilex vomitoria".  Kromě kofeinu obsahuje guayusa také theobromin, obvykle se vyskytující v čokoládě a L-theanin, který se jinak vyskytuje v zeleném čaji a který dokáže účinně redukovat stres a duševní napětí.

Ilex guayusa je strom z rodu cesmína ("Ilex"), který pochází z amazonského pralesa. Z jeho listů se připravuje kofeinový nápoj zvaný "wayusa", který má stimulační účinky.

Ilex guayusa, die Guayusa-Pflanze (gesprochen Gwhy-You-Sa englisch), ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Stechpalmen ("Ilex"). Guayusa ist ein in Südamerika, hauptsächlich im nordwestlichen Amazonas-Regenwald beheimateter Baum. Guayusa ist eine von mehreren koffeinhaltigen Stechpalmen-Arten, deren Blätter von Quechua (Kichwa)-Ureinwohner in den Anden sowohl frisch als auch getrocknet zur Zubereitung eines Aufgussgetränks (Tee) verwendet werden.


Historie.

Přesné datum vzniku stavby je nejisté, v období Sanzan (1322–1429) už hrad stál a byl intenzivně užíván. Existuje domněnka, že byl postaven v období Gusuku stejně jako ostatní hrady na Okinawě. Když král "Šó Haši" sjednotil všechna tři okinawská knížectví a založil Království Rjúkjú, zvolil si hrad Šuri za své sídlo. Ve stejné době město Šuri, už jako hlavní město, zažilo období rozkvětu, které pokračovalo i během vlády druhé dynastie Šó.  Podle historických záznamů hrad Šuri několikrát vyhořel, ale vždy byl opraven. Před druhou světovou válkou byl hrad prohlášen za japonský "národní poklad", ale za války japonská 32. armáda umístila své velitelství právě do hradního podzemí. Proto se hrad stal během bitvy o Okinawu 25. až 27. května 1945 cílem ostřelování z bitevní lodě USS "Mississippi" a 27. května vyhořel do základů.  Po válce se Rjúkjúská univerzita přestěhovala na místo bývalého hradu. V roce 1958 byla obnovena brána Šureimon a v roce 1992 byla rekonstruována hlavní budova hradu. V současnosti tvoří oblast kolem hradu park hradu Šuri (首里城公園; "Šuridžó kóen"). V roce 2000, společně s dalšími památkami v prefektuře Okinawa, byl Šuri zapsán na Seznam světového dědictví UNESCO pod názvem "Gusuku a související památky na Království Rjúkjú".  Celých 450 let od počátku 15. století byl hrad Šuri sídlem královského dvora a administrativním centrem Království Rjúkjú. Byl nejen střediskem zahraničního obchodu, ale i politickým, ekonomickým a kulturním srdcem Rjúkjúského souostroví.

Požár 2019.

Dne 31. října 2019 (JST) v časných ranních hodinách vzplanul požár, který zničil Seiden, Hokuden a Nanden. Alarm se rozezněl ve 2:30 JST ráno, načež byly zavolány záchranné jednotky. Mezi zasažené budovy patří kromě již zmíněných ještě Bandokoro. Požár se podařilo úspěšně uhasit ve 13:30 JST.  Po následném vyšetřování byla jako příčina požáru stanovena vada na elektroinstalaci a jakékoliv cizí zavinění bylo vyloučeno. Jako důkaz posloužila výpověď strážného, který oznámil, že jakmile šel kontrolovat příčinu poplachu, tak musel odemknout dveře do Seiden, které byly stále zamčené a nebyly na nich stopy cizího vniknutí. Po jejich otevření byl již prostor zaplněný kouřem. Zároveň v severní části, kde stával Seiden byl nalezen spálený elektrický rozvaděč. Následně ovšem policejní vyšetřovatelé vydali oznámení, že po kontrole elektrického rozvaděče pro světelný obvod, nebyly nalezeny známky zkratu, navzdory tomu, že dohledová kamera zachytila blikající světlo v hlavní hale Seiden.  Je to již po páté, co byl hrad Šuri zničen. Neprodleně po požáru oznámil okinawský guvernér, Denny Tamaki, že hrad Šuri je symbolem království Rjúkjú a vyjádřením jeho historie a kultury a přislíbil jeho opravu. Japonská vláda shromažďuje prostředky na opravu. Pomoc přislíbila i organizace UNESCO. K 6. listopadu 2019, 12:00 JST obdržela sbírka založená městem Naha přes 3.2 mil. dolarů, tj. cca 73.5 mil. CZK (k 6. listopadu 2019).

Budovy Hradu Šuri.

Všechny budovy jsou rekonstruovány, původní byly zničeny roku 1945.  Komplex obsahuje spoustu dalších bran, chrámů a jiných objektů.

Hrad Šuri (okinawsky: "sui ugusiku"; : 首里城, "Šuri-džó") je gusuku (rjúkjúský hrad) ve městě Šuri (dnes součást Naha) na ostrově Okinawa v Japonsku. Byl sídlem Království Rjúkjú. V roce 1945, během bitvy o Okinawu, byl prakticky celý zničen, jen několik zdí (pár desítek centimetrů vysokých) zůstalo stát. V roce 1992 byl znovupostaven na původním místě podle fotografií, historických záznamů a „paměti“. 31. října 2019 vyhořel do základů a řeší se, zda a jak bude znovu obnoven.

Die Burg Shuri (, "Shuri-jō", okinawaisch: "Sui Gushiku") befindet sich im Stadtteil Shuri der Stadt Naha auf der Insel Okinawa, Präfektur Okinawa. In der Edo-Zeit residierten dort die Shō, Herrscher über das Königreich Ryūkyū, das heutige Okinawa.


Život.

Narodil se v Praze v rodině kloboučníka. Studoval od roku 1851 v přípravce pražské Akademie a v letech 1854–1855 v krajinářské škole Maxe Haushofera. Roku 1864 se odstěhoval do Vídně. Zde se roku 1871 oženil s Josefou Procházkovou a měl s ní osm dětí. Z nich syn Fritz a dcera Leopoldina projevili výtvarný talent a učili se v ateliéru svého otce, Fritz později vystudoval Vídeňskou Akademii.  Během života Chwala cestoval mezi Čechami, kde žili jeho rodiče, Moravou, Rakouskem a Bavorskem. V letech 1885–1898 byl členem Wiener Künstlerhaus. Vystavoval v Praze s Krasoumnou jednotou (1856–1862, 1888–1889) a od roku 1876 na výročních výstavách Künstlerhaus ve Vídni, v letech 1881–1896 na výstavách Österreichische Kunstverein. Zúčastnil se Zemské výstavy roku 1891.

Dílo.

Chwala získal u Maxe Haushofera výborné základy malířské techniky a naučil se pořizovat skici k obrazům v plenéru. Kvalita jeho obrazů ho řadí k nejvýznamnějším absolventům Haushoferovy krajinářské školy. Od romantických krajin postupně směřoval k realistické malbě, ale koncem století si již neosvojil nové tendence v malbě a setrval u pozdního romantismu. V 60. letech se v některých motivech lesních zátiší pokusil o obrazovou stylizaci se sumárnějším podáním celku a delšími údery štětce, ale pak se vrátil k realistickému zobrazení.  Převažujícím motivem Chwalových obrazů jsou řeky a jezera. V Čechách navštěvoval povodí Vltavy, Sázavy, Otavy a Moravy u Břeclavi, v Bavorsku často pobýval u Dunaje v Pöchlarn. Po odchodu do Rakouska ho v 70. letech zaujaly Alpy. Často maloval v údolí řeky Enns s výhledem na horu Planspitze. V Bavorsku vytvořil množství obrazů s jezerem Königsee a sousedním Krottensee. Stal se vyhledávaným a ceněným specialistou na nokturna a namaloval množství obrazů s jezerní krajinou a loďmi osvícenými měsícem.

Adolf Chwala (Chvála) (4. dubna 1836 Praha – 14. března 1900 Vídeň) byl český malíř, žijící po roce 1864 ve Vídni. Na Akademii bylo jeho jméno omylem zapsáno jako Anton Chwala, v pasu uvedeno jméno Adolf Chwala zvaný Faltus.

Adolf Chwala (* 4. April 1836 in Prag; † 14. März 1900 in Wien) war ein tschechischer Landschaftsmaler. Geboren als Sohn eines Hutmachers, studierte Chwala seit 1851 Malerei an der Akademie der Bildenden Künste Prag. Danach studierte er in den Jahren 1854–1855 in der Schule der Landschaftsmalerei bei Maximilian Joseph Haushofer. Im Jahr 1864 zog er nach Wien, wo er 1871 Josefa Procházková heiratete. Er wurde Vater von acht Kindern, wovon Fritz und Leopoldine Emilie eine malerische Begabung zeigten und in seinem Atelier den ersten Malunterricht erhielten. In den Jahren 1885–1898 war Chwala Mitglied des Wiener Künstlerhauses.


Historie.

Založení.

Roku 1929 přijal Sovět práce a obrany SSSR rozhodnutí o vybudování "leteckého závodu č. 21" v Nižném Novogorodu. Ten byl vystavěn v prostředí bažin a lesů na pustém místě mezi řekami Levinka a jejím přítokem Berjozovka. Toto místo nebylo vybráno náhodně. Celý projekt byl totiž tajný a poloha v hustých lesích umožňovala objekty skrýt před případnými cizinci. V novinách o stavbě nepadla ani zmínka a dokonce ani dělníci netušili, co přesně budují. Projekt počítal s výrobou jednomístného stíhacího letounu Polikarpov I-3, bombardovacího a průzkumného dvouplošníku Polikarpov R-5 a dopravního letadla Kalinin K-5.  Stavba začala v květnu 1930 a továrna oficiálně rozjela výrobu 1. února 1932, i když tehdy ještě nebyly zdaleka všechny práce dokončeny. Kvalita spěšně zbudovaných objektů byla nízká, o čemž svědčí pád střechy dřevozpracující dílny již v roce 1934 (2 mrtví, 10 raněných). Jako tovární letiště začalo být využíváno bývalé městské letiště, které bylo kvůli utajení přejmenováno na "Učební letiště Osoaviachimu".  Prvním strojem vyráběným v leteckém závodu č. 21 byl stíhací dvouplošník Polikarpov I-5. Mezi lety 1932-1934 jich zde zhotovili 661 a k tomu ještě 20 dvoumístných cvičných verzí. Ve srovnání s jinými továrnami to nebylo příliš mnoho, roku 1933 zde vyrobili 312 letadel, což představovalo pouze necelých 8 % všech letounů vyrobených v SSSR. Kvalita výrobků byla zároveň nízká kvůli nekvalitnímu materiálu a nedostatku kvalifikované pracovní síly.

Sovětská éra.

V roce 1934 byl podnik nazván podle sekretáře Prezidia Centrálního výkonného komitétu SSSR Avela Safronoviče Jenukidze. Ten byl však o rok později vyloučen ze strany a v roce 1937 popraven - závod se tak musel ve spěchu přejmenovat. Roku 1936 tak získal název "Závod Ordžonikidze" podle Stalinova blízkého spolupracovníka Grigorije Konstantinoviče Ordžonikidze.  Byl to právě lidový komisař pro těžký průmysl Ordžonikidze, který roku 1934 nařídil spustit zde výrobu stíhacího jednoplošníku Polikarpov I-16. První kusy se podařilo zkompletovat ještě téhož roku. Testoval je slavný letec Valerij Pavlovič Čkalov, který zde působil v letech 1934-1938 jako hlavní pilot.  V listopadu 1940 byla při závodě zřízena konstrukční kancelář OKB-21, v jejímž čele stanul konstruktér Semjon Alexejevič Lavočkin. Pod jeho vedením zde byl zdokonalen a zaveden do výroby stíhací letoun Lavočkin LaGG-3. Vyvinul zde také stíhačky Lavočkin La-5, La-5FN a La-7, které zde byly vyráběny během 2. světové války. V letech 1941-1945 dodal podnik na frontu 17 691 letadel, asi čtvrtinu všech stíhacích letounů, které tehdy vyrobily sovětské závody.  V říjnu 1945 byl Lavočkin jmenován ředitelem OKB-301 v Chimkách u Moskvy. Do čela OKB-21 byl jmenován jeho zástupce Semjon Michajlovič Alexejev, avšak o 3 roky později byla gorkovská konstrukční kancelář zrušena.  V letech 1947 až 1951 zde vyráběli Lavočkin La-11, mezi lety 1948-1949 proudovou stíhačku La-15 (celkem 189 kusů).  Přelomovým se stal rok 1949, kdy závod navázal spolupráci s konstrukční kanceláří OKB-155 (dnes MiG). Na její projekty se továrna specializuje dodnes.  Prvním MiGem vyráběným v Gorkém byl stíhací letoun MiG-15bis (1784 kusů) a jeho výzvědná varianta MiG-15Rbis (364 kusů), které se zde vyráběly v letech 1949-1952. Následoval MiG-17 (do r. 1954) a MiG-19 (1955-1957). Od roku 1959 zde vyráběli nadzvukový stíhací letoun MiG-21, jehož bylo vyrobeno v různých závodech celkem asi 14 tisíc kusů. Později následovaly MiG-25 (1969-1985), MiG-31 (od r. 1979) a MiG-29UB (od r. 1984).

Současnost.

Roku 1994 proběhla privatizace a vznikla tak akciová společnost "Nižněnovgorodský letecký závod Sokol". Roku 2009 však proběhla výměna akcií Sokolu za akcie Sjednocené letecké korporace v poměru 1:157, dnes je tak podnik z 99,65 % v rukou Sjednocené letecké korporace.  Na přelomu let 2009 a 2010 se stal Sokol jediným výrobcem nového stíhacího letounu MiG-35. Původně se zde vyráběl i Jakovlev Jak-130, jeho výroba však nakonec byla přesunuta do Irkutského leteckého závodu.

Nižněnovgorodský letecký závod Sokol () je letecká továrna Sjednocené letecké korporace v ruském Nižném Novgorodu. Dlouhodobě se zaměřuje na výrobu stíhacích letounů konstrukční kanceláře MiG.

Die Sokol-Flugzeugfabrik (, früher Flugzeugwerk Nr. 21, ) ist ein 1932 gegründetes Flugzeugwerk in der russischen Stadt Nischni Nowgorod. In der Fabrik werden Flugzeuge von MiG produziert. Unmittelbar westlich davon liegt der werkseigene Flugplatz Sormowo.


Polohopis.

Obec Nový Ruskov se nachází v Košickém kraji, v západní části Východoslovenské nížiny. Katastr obce sousedí s městy Trebišov, Sečovce a obcemi Hriadky, Vojčice, Milhostov, Plechotice, Velké Ozorovce a Malé Ozorovce. Nadmořská výška nejnižšího místa v obci je 109.8 m n. m. a nachází se na východě velkoruskovského katastru. Nejvýše položené místo je v nadmořské výšce 165.8 m n. m. a je v lokalitě "les". Střed obce Velký Ruskov se nachází ve výšce 132 m n. m.. Výměra obou katastrálních území je celkem 1101 ha, z toho výměra velkoruskovského katastru je 705 ha, maloruskovského představuje 395 ha.

Podnebí.

Obec a její okolí mají znaky kontinentálního podnebí. Teplota v lednu se pohybuje od -1,5 do -4 ° C a v červenci od 18,5 do 19,5 ° C. Roční srážky představují 650 – 700 mm. Trvání slunečního svitu ve vegetačním období je nad 1 500 hodin. Převládajícím směrem proudění vzdušných mas je S proudění, toto proudění dosahuje i největší rychlosti. Zimy jsou stále častěji bez souvislé sněhové pokrývky. V průměru jednou za desetiletí se na odkryté jihovýchodní části katastru vytvoří až třímetrové sněhové závěje.

Vodní toky a vodní plochy.

Územím Malého Ruskova protéká jeden malý vodní tok s upraveným korytem s názvem Drienovec (Drahňovec), který napájí vodní nádrž Malý Ruskov. Tato leží na jihovýchodní hranici území. Zmíněný vodní tok odvodňuje celé území a protéká od západu na východ, přičemž přibírá jeden stálý, jeden občasný a jeden kanálový přítok po levé straně toku a dva občasné pravostranné přítoky.

Symboly obce.

Obec má vlastní obecní symboly, a to obecní zástavu, obecní znak, obecní pečeť i obecní hymnu.

Znak.

Znak obce byl schválen teprve nedávno. Vycházel z historické pečeti obce Malý Ruskov, která se sporadicky objevovala na listinách ze začátku 20. století. Odráží zemědělský charakter obce.

Zajímavosti.

Před kovárnou jsou zmenšeniny různých staveb, například šikmé věže v Pise, Eiffelovy věže a Sochy svobody. Eiffelova věž se již v obci nenachází, ale přibyl Big Ben i holandský větrný mlýn.<ref name="http://korzar.sme.sk/c/5038262/pred-kovacskou-dielnou-sa-tyci-eiffelovka-i-sikma-veza.html">Pred kováčskou dielňou sa týči Eiffelovka i šikmá veža.

Nový Ruskov je obec na Slovensku v okrese Trebišov. Obec vznikla v roce 1964 spojením obcí Velký a Malý Ruskov. V obci se nachází národní kulturní památka, řeckokatolický kostel panny Marie Ochránkyně.

Nový Ruskov ist eine Gemeinde im Osten der Slowakei mit Einwohnern (Stand ), die zum Okres Trebišov, einem Kreis des Košický kraj, gehört. Sie ist Teil der traditionellen Landschaft Zemplín.


Děj.

Kýros Mladší z rodu Achaimenovců se chce zmocnit trůnu, na který usedl jeho starší bratr Artaxerxés II. Začne proto sbírat armádu, přičemž navenek se tváří, že má sloužit jen k boji se satrapou Tissafernem. Významnou součástí armády se stává „deset tisíc“ řeckých žoldnéřů a ti jsou také jedinou součástí Kýrovy armády, které se později daří v klíčové bitvě u Kunax, kde obrací protivníkovo křídlo k ústupu. Ve stejné bitvě ovšem Kýros zahyne, většina jeho armády ustoupí a do moci jeho nepřítele padne i zázemí se zásobami. Řečtí žoldnéři se tak ocitají bez cíle, bez spojenců a bez zásob v nitru rozsáhlé a spíše nepřátelské říše. Pro Perskou říši dále zastoupenou zejména Tissafernem ovšem představují také významný problém, protože zůstávají kvalitní disciplinovanou a bojeschopnou armádou, která se dokáže ubránit případnému nepřátelskému útoku. Kýrův zástupce Ariaeus, který se stáhl v čele zbytku Peršanů, sám o trůn usilovat nehodlá a o služby Řeků nemá zájem, nicméně jinak se k nim tváří přátelsky. Tissafernés, který od Řeků požaduje složení zbraní, na které oni odmítají přistoupit, ovšem nabídne Ariaesovi smír s králem pod podmínkou pomoci se zradou Řeků. Ariaeus souhlasí a společně se jim podaří nalákat řecké vedení jen s malou ostrahou na údajnou smírnou hostinu. Následně jsou řečtí vůdci pozabíjeni a Řekům je jako možnost opět nabídnuta kapitulace. Ti však odmítnou a vydají se na pochod na sever k Černému moři. Přestože musí bojovat s nepříznivými okolnostmi, nakonec se jim podaří dorazit do Trapezu mezi Řeky a v rámci angažmá pod vedením thráckého krále Seutha a pak pod vedením spartského generála Thimbróna se dostávají domů.  Jako postava se v díle mihne i Sókratés, s kterým se Xenofón radí, zda se přidat k výpravě.

Vliv.

Na dílo existuje mnoho odkazů v novější literatuře. Kromě toho ovlivnilo i vojevůdce: Předpokládá se, že popisovaný úspěch disciplinovaného řeckého vojska v Persii mohl mít o dvě generace později vliv na plány Filipa II. Makedonského. A inspiraci Anabází přiznal Thomas Edward Lawrence, organizátor arabského odboje proti turecké nadvládě.  Jako anabasis se také označuje ústup československých legií v letech 1917-1920 z důvodu změny vlády jejich spojence, carského Ruska, kam dezertovaly, aby bojovaly proti Rakousku-Uhersku a Německu. V tomto okamžiku (roku 1917) se totiž mění priority československých legií, když propukla ruská revoluce a když jsou zataženy do občanské války mezi Rudoarmějci (stoupenci nové komunistické vlády) a Bělogvardějci (stoupenci cara, na jejich straně se ocitly i československé legie). Ústup probíhal přes Transsibiřskou magistrálu, hlavní dopravní trasu napříč Ruskem a s železnicí, kterou bylo nutné bránit, aby se československé legie dostaly na východ - k přístavu Vladivostok, odkud se plavily po oceánech a do roku 1920 dorazily domů do nově vzniklého Českoslovenka.

Anabasis ( – "pochod vzhůru", t.j. od pobřeží) je nejznámější dílo starořeckého vojáka a spisovatele Xenofonta. Popisuje výpravu řeckých žoldnéřů ve službách Kýra Mladšího do Malé Asie a zejména jejich strastiplný návrat zpět po Kýrově smrti. Xenofón se výpravy osobně účastnil a v ústupové části byl zvolen jedním z velitelů.

Die Anabasis ist das bekannteste Geschichtswerk des antiken griechischen Schriftstellers Xenophon, das um 370 v. Chr. verfasst wurde. Es behandelt hauptsächlich den sogenannten „Zug der Zehntausend“, den Rückzug der griechischen Söldner, die der achämenidische Prinz Kyros der Jüngere für den (letztlich erfolglosen) Aufstand gegen seinen älteren Bruder Artaxerxes II. angeworben und nach Mesopotamien geführt hatte. Von diesem „Hinaufmarsch“ (alt griechisch ἀνάβασις „Anabasis“) der Griechen nach Asien leitet sich der Titel des Werkes her.


Nauru na Letních olympijských hrách 2016

Olympische Sommerspiele 2016/Teilnehmer (Nauru)

Pozadí.

Olympijský výbor Nauru byl Mezinárodním olympijským výborem uznán 1. ledna 1994. Na základě toho se v roce 1996 mohlo Nauru zúčastnit prvních olympijských her, v daném roce konaných v Atlantě. V roce 2016 v Rio de Janeiru tedy Nauru startovalo již na svých šestých olympijských hrách. Na předchozích hrách se však nikomu z reprezentantů nepodařilo pro Nauru získat medaili.

Disciplíny.

Judo.

V judu zemi reprezentoval Ovini Uera, který s judem začal až v roce 2012, a účastnil se tak svých prvních olympijských her. Na hry se kvalifikoval díky kontinentální kvótě pro oblast Oceánie jako nejvýše postavený nauruský judista podle světového žebříčku aktuálního ke dni 30. května 2016.  Na olympijských hrách startoval ve váhové kategorii mužů do 90 kg. V úvodním kole se postavil reprezentantovi Belize Renicku Jamesovi, kterého během boje dostal dvakrát na waziri technikou "soto-makikomi" a postoupil tak do dalšího kola. V něm se postavil favorizovanému Varlamu Lipartelijanimu z Gruzie, se kterým prohrál a skončil tak na děleném 9. místě.

Vzpírání.

Nauru od Mezinárodní vzpěračské federace obdrželo možnost poslat na olympijské hry svého reprezentanta do mužské soutěže ve vzpírání na základě nevyužitého kvalifikačního místa. Historie účasti nauruských vzpěračů na olympijských hrách sahá až do roku 1996, kdy se země her účastnila poprvé. Bývalý reprezentant v této disciplíně, Marcus Stephen, se po ukončení sportovní kariéry dokonce stal prezidentem Nauru.  Na olympijských hrách v Rio de Janeiru reprezentoval zemi Elson Brechtfeld ve váhové kategorii mužů do 56 kg. Celkem dosáhl výsledku 223 kg a umístil se tak na 15. místě z 19 startujících vzpěračů (3 však závod nedokončili a 1 byl diskvalifikován).

Nauru se účastnilo Letních olympijských her 2016 a zastupovali ho 2 sportovci ve 2 sportech (2 muži). Jednalo se o šestý start tohoto státu na letních olympijských hrách. Vlajkonošem výpravy během zahajovacího ceremoniálu byl vzpěrač Elson Brechtefeld. Během ukončení her byl vlajkonošem judista Ovini Uera. Nejmladší z týmu byl Elson Brechtefeld, kterému v době konání her bylo 22 let. Nejstarší z týmu byl Ovini Uera, kterému bylo v době konání her 28 let. Nikomu z výpravy se během her nepodařilo získat medaili.

Nauru nahm in Rio de Janeiro an den Olympischen Spielen 2016 teil. Es war die insgesamt sechste Teilnahme an Olympischen Sommerspielen. Das Nauru Olympic Committee nominierte zwei Athleten in zwei Sportarten.


Život a dílo.

Narodil se v chudé rolnické rodině. Studoval na Vysokém učení technickém v Kyjevě a na Vysoké škole veterinární v Charkově. V roce 1919 emigroval do Budapešti, později do Vídně a nakonec do Prahy, kde prožil největší část z 25 let svého pobytu v emigraci. Jako jeden z prvních ukrajinských literátů psal o nespravedlnostech a zlu páchaným stalinským režimem. Celý svůj život v emigraci toužil po návratu do rodné vlasti, kterého se ale nedočkal. Byl roku 1944 pohřben a později i jeho manželka na Olšanských hřbitovech. Jejich ostatky byly v lednu roku 2017 exhumovány a převezeny do Kyjeva. Dne 29. ledna byly slavnostně znovu uloženy na tamním Lukjanivském hřbitově.  K přednostem jeho děl patřila především jemnost lyriky, celou jeho tvorbou prostupuje jasně hmatatelný smutek. Do povědomí čtenářů se dostal hned svou první sbírkou "Z žurboju radistť obňalas" (1907, Se smutkem se radost objala). Vydal ještě několik dalších básnických sbírek: Poeziji. Knyha II (1909, Poezie. Kniha II), Poeziji. Knyha III (1911, Poezie. Knyha III), Dramatyčni etjudy. Knyha IV (1914, Dramatické etudy. Knyha IV), Poeziji. Knyha V (1917, Poezie. Kniha V). O své touze návratu domů píše ve sbírce Komu povim pečal moju (Komu povím o svém smutku) nebo Perezva (1921). Je také autorem mnoha dramatických děl a umělecké prózy: Po dorozi v kazku (Cestou k pohádce), Nad Dniprom (Nad Dněprem), Ostriv Ljubovi (Ostrov lásky), Natchnenňa (Nadšení) aj.  Dne 3. ledna 2017 byly ostatky spisovatele a jeho manželky exhumovány. Podle českého práva musí pozůstalí po zemřelých platit po jejich pohřbu nájemné za místo na hřbitově. Až do nedávné doby platil za Olesův hrob nájem rodák z Ukrajiny Volodymyr Mychajlyšyn, občan České republiky. Po jeho smrti se syn (Mychajlyšyna), trvale žijící ve Švýcarsku, rozhodl svého otce pohřbít v Olesově hrobě.

Oleksandr Oles (ukrajinsky "Олександр Олесь", vlastním jménem Olexandr Ivanovyč Kandyba ("Олександр Іванович Кандиба"); 5. prosince 1878 Kryha, Sumská oblast (Rusko)) – 22. července 1944 Praha) byl ukrajinský básník.

Oleksandr Oles (; * in Bilopillja, Gouvernement Charkow, Russisches Kaiserreich; † 22. Juli 1944 in Prag, Protektorat Böhmen und Mähren) war als ukrainischer Schriftsteller und Dramatiker ein Vertreter des Symbolismus.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 202 metrů v pahorkatině Šefela. Jižně od vesnice protéká potok Nachal Guvrin.  Obec se nachází 27 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 50 kilometrů jihojihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 40 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 8 kilometrů severovýchodně od města Kirjat Gat. Gal On obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Gal On je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 353. Západně od vesnice probíhá dálnice číslo 6 ("Transizraelská dálnice").

Dějiny.

Gal On byl založen v roce 1946. K jeho vzniku došlo během svátků Jom kipur, 6. října 1946. Kibuc byl zřízen na pozemcích Židovského národního fondu. Šlo o jednu ze součástí osidlovací vlny 11 bodů v Negevu, jejímž cílem bylo rozšířit židovské pozice i do polopouštní krajiny na severním okraji pouště Negev. Zakladateli vesnice byla skupina Židů z Polska, napojených na hnutí ha-Šomer ha-Ca'ir, kteří do tehdejší mandátní Palestiny přišli ve 30. letech 20. století a původně se usídlili v osadě Nes Cijona. Během války za nezávislost v roce 1948 byl kibuc napaden egyptskou invazní armádou, ale nakonec tuto oblast ovládla izraelská armáda. V roce 1948 došlo také k vysídlení arabské populace z okolní krajiny.  Koncem 40. let měl kibuc rozlohu katastrálního území 3 000 dunamů (3 kilometry čtvereční). Po vzniku státu Izrael posílila populaci vesnice skupina židovských imigrantů, kteří se předtím plavili na lodi Exodus. Přišli také další členové ha-Šomer ha-Ca'ir z jiných zemí.  Rozmach zemědělství dlouhodobě komplikoval nedostatek vody. Místní studna měla kapacitu jen 60 000 kubických metrů ročně. Situace se zlepšila až po dobudování Národního rozvaděče vody. V roce 2000 prošel kibuc, postižený v té době ekonomickou a demografickou krizí, privatizací a zbavil se prvků kolektivismu v hospodaření. Místní ekonomika je založena na zemědělství, část populace za prací dojíždí mimo obec, rozvíjí se turistický ruch (ubytování pro turisty). Poblíž kibucu probíhají v lokalitě Tel Zejta archeologické vykopávky.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel ve Gal On Židé - cca 300 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 400 osob).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 368 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 7,0 %.

Gal On ( גַּלְ אוֹן nebo psáno dohromady גַּלְאוֹן, doslova „"Vlna síly"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Gal'on) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Jo'av.

Gal-On () ist ein Kibbuz in Israel welcher sich in der Schefela befindet. Der Kibbuz befindet sich etwa zehn Kilometer nordöstlich von Kiryat Gat und zwei Kilometer östlich von Beit Guvrin. Gal-On wurde 1946 im Rahmen der Elf-Punkte-Operation gegründet. Der Kibbuz hatte Einwohner.


Filmy.

Všech 6 filmů vydělalo celosvětově přibližně $1,228,177,290 (29,12 miliard českých korun).  První trilogie: Druhá trilogie:

Filmová série od Capcom.

Kromě hrané série je tu i animovaná série, která je vázaná na původní příběh podle her.  Po premiéře filmu Resident Evil: Afterlife režisér Paul W. S. Anderson v diskuzi se Screen Gems řekl, že se chystá natáčet pátý a šestý díl série, ale později se Anderson soustředil jen na "Resident Evil:" "Odveta". Paul se vrátil jako režisér a scenárista, Glen McPherson jako kameraman, Kevin Phipps jako výtvarník pro film "Resident Evil: Odveta".

Produkce a vývoj.

Vývoj.

Šestý díl režíruje Paul W. S. Anderson, který oznámil datum premiéry 12. září 2014, ale v rozhovoru o filmu Pompeje oznámil, že šestý Resident Evil má zpoždění. Na plátnech kin se měl promítat od září 2014, toto vyvrátila Milla Jovovich na svém Twitteru a oznámila odložení premiéry filmu na začátek roku 2015. V srpnu 2014 oznámila Milla Jovovich své těhotenství a také odložení natáčení na červen 2015. V prosinci se Jovovich ozvala s další zprávou o šestém Resident Evil ve které oznámila, že datum premiéry byl posunut na rok 2016. V lednu 2015 Jovovich prozradila další posunutí data natáčení na září 2015.  V srpnu 2014 zveřejnila Flora Moody na svém instagramu fotku se scénářem s názvem "Resident Evil: The Last Days", který vyvolal dojem, že poslední Resident Evil je rozdělen na dvě části (nebylo vyvráceno). V srpnu 2015 potvrdil Johann Urb, že se neúčastní natáčení tohoto filmu.

Vlivy.

V květnu 2005 se výrobci zmínili, že po Zániku by mohlo být pokračování s názvem Afterlife. V prosinci 2008 začal Anderson pracovat na scénáři a v roce 2009 bylo oznámeno, že Sony povolil natočit Afterlife.  Alice a Ada se navzájem setkali, když poprvé vytvořil scénu krátkého boje z Resident Evil 4.  Ve filmu "Resident Evil: Odveta" se objevil prvek ze hry Resident Evil 4 s názvem Las Plagas, který umožňuje mrtvým jezdit na motorce, střílet a mnoho dalších možností. Scéna simulace Moskvy, kde jezdili nemrtvý v autě byla inspirována ze hry Resident Evil 5, kde nemrtvý jezdili na motorkách, autě a Chris s Shevou proti nim. Anderson použil pro film Rolls Royce Phantom.  Největší problémy nastaly tehdy, když se natáčela bitevní scéna s Alice, Jill, Lutherem, Leonem a Rainovou. V této části bylo velice obtížné udělat 3D, protože v tomto formátu poznáte falešně falešné údery (vzdálenost mezi obličejem a pěstí). Producenti a režisér se dívali na Asijské filmy ve kterých se inspirovali bojem. Tento druh thajského boje má navázat kontakt mnohem silnější.  Soustům fanouškům této série dělá problém vyrovnat se s tím, že Paul W. S. Anderson zabije na konci šestého filmu všechny postavy. Po premiéře Odvety se zmínil, že má námět na další pokračování, ale rozhodl se udělat velký krok, krok který si zvolí fanoušci. Resident Evil: Afterlife vydělal 296 milionů dolarů, avšak pátý díl 240 milionů. Jelikož tržby posledního dílu byly menší než očekával řekl "Jestli tržby šestého pokračování budou menší než pátého, nemá cenu natáčet další díl". V květnu 2014 Anderson oznámil, že šestý díl je zároveň posledním dílem série.  Díl co díl je horší hodnocení a mnoho lidí mluví o tom že za to může režisér. Paul W. S. Anderson natočil nejlepší díl série a to ten první, ale čtvrtý a pátý se mu moc nepovedli. Jak se říká do třetice všeho nejlepšího, ale bude ten šestý díl o něčem nebo o ničem? Spousta recenzí na internetu více mluví o tom, že nejhorší díl této série nebyl pátý, ale ten čtvrtý.

Štáb a ostatní.

Hudba.

Charlie Clouser vytvořil hudbu pro třetí díl série s názvem. Hudební skupina Tomandandy, která pracovala na hudbě pro, se vrátila pro.  Pro složil hudbu Paul Haslinger, který složil hudbu pro Tři mušketýři (2011), sérii Underworld a Rallye smrti.

Budoucnost filmů Resident Evil.

Režisér Paul W.S. Anderson uvedl v rozhovoru, že původní záměr těchto filmů bylo vytvořit Odvetu a šestý díl, ale později se rozhodl zaměřit se jen na pátý film nejúspěšnější série filmů podle herní předlohy. Ve stejném rozhovoru, Anderson řekl, že pokud Odveta vydělá hodně financí, pak by měl být natočen i šestý film. Milla Jovovich v létě 2013 napsala na svém Twitter profilu, že se chystá hrát v šestém díle.  Šestý film byl potvrzen hlavou distribucí Sony, Rory Bruerem. V rozhovoru pro Forbes, producent Samuel Hadida uvedl, že šestý díl je naplánovaný a následný restart série je možný. Sony Pictures oficiálně naplánovalo premiéru šestého dílu na 12. září 2014. Režisérem šestého dílu bude Paul W. S. Anderson a také řekl, že by to měl být poslední díl série. Milla Jovovich si myslí, že film tento rok ještě nebude a tak by měl být až v roce 2015. Anderson odhalil v rozhovoru, že začne natáčení filmu na podzim 2013, ale natáčení začalo až na podzim roku 2015. Ali Larter v rozhovoru pro IGN oznámila, že "The Final Chapter" je poslední Resident Evil film.

Filmová série Resident Evil je natočena podle herní předlohy Resident Evil. Režisér Paul W. S. Anderson natočil první, čtvrtý a pátý díl série. Druhý a třetí díl režírovali Alexander Witt a Russell Mulcahy. Poslední dva díly této série byly vytvořeny ve formátu 3D.

Resident Evil () ist eine Science-Fiction-Action-Horror-Realfilmreihe, die auf der gleichnamigen Videospielreihe basiert. Die Reihe enthält sechs Teile, von denen der erste 2002 und der letzte 2016 erschien. Ein Neustart der Reihe wurde im Mai 2017 angekündigt.


Vývoj.

SCS Software oznámil práci na hře 6. září 2013. Odhalení se konalo na výstavě E3 17. června 2015.  11. dubna 2014 vývojáři z SCS Software oznámili, že ve hře bude přes 100 měst a zveřejnili několik obrázků. Zpočátku budou v "American Truck Simulator"u k dispozici dvě značky licencovaných nákladních vozů a to Kenworth a Peterbilt, ale další včetně Freightlineru a Volva budou následovat po získání licence. První dva státy jsou Kalifornie a Nevada, čtyři měsíce po vydání byla do hry přidána Arizona jako DLC zdarma. SCS plánuje postupně pokrýt celou Severní Ameriku včetně Kanady a Mexika. 26. ledna 2015 SCS Software zveřejnil na YouTube video z rozpracované hry. 18. prosince 2015 SCS Software na jejich blogu oznámil datum vydání American Truck Simulatoru, bylo stanoveno na 3. února 2016.

Licencované nákladní vozy.

SCS Software na svém blogu potvrdil, že Peterbilt 579 a Kenworth T680 budou první dva nákladní vozy dostupné v den vydání. Potvrdili také jednání se společností PACCAR o získání dalších vozů jimiž jsou Kenworth W900 a Peterbilt 379. Volvo VNL 780 je jedním z dalších kamionů, které budou později přidány do hry po boku Freightlineru Cascadia.  Kenworth W900 byl přidán do hry 15. února 2016, Peterbilt 379 byl přidán do hry 3. listopadu 2016 a Volvo VNL ke konci roku 2018. Dalším tahačem který do hry přibyl, byl v závěru roku 2019 tahač International LoneStar. Aktualizace hry z 28. dubna 2020 pak obsahuje tahač Mack Anthem.

Státy.

V den vydání byly dostupné první dva státy Kalifornie a Nevada. Arizona byla přidána krátce po vydání hry v podobě DLC zdarma (6. května 2016). Podle SCS však budou další DLC, které přidají budou další státy placené. Nové Mexiko vyšlo jako placené DLC 9. listopadu 2017, Oregon vyšel 4. října 2018, Washington vyšel 11. června 2019, Utah vyšel 7. listopadu 2019. V lednu 2020 bylo oznámeno Idaho, jež má vyjít v průběhu roku 2020. V březnu 2020, ještě před vydáním Idaha, bylo oznámeno rozšíření o stát Colorado, jež má vyjít v závěru roku 2020.

American Truck Simulator je simulátor nákladní dopravy na území Severní Ameriky. Hru vytvořila česká společnost SCS Software, která stojí za úspěšnou hrou "Euro Truck Simulator 2".

American Truck Simulator (ATS) ist ein Computerspiel des Prager Entwicklerstudios SCS Software und ein Ableger des "Euro Truck Simulator 2". Wie bei diesem handelt es sich beim "American Truck Simulator" um eine LKW-Simulation, jedoch stellt das Spiel den Fernfahrer-Alltag in den USA anstatt in Europa dar.


Doprava.

Dopravní spojení této městské části s centrem Prahy zajišťuje vlaková, tramvajová i autobusová doprava. Vlaková doprava je zajištěna zejména pro oblasti Prahy ležící u břehu řeky, kde probíhá i trať Dobříš–Praha hl.n. Leží zde dvě zastávky, Praha–Komořany a Praha–Modřany zastávka. V zastávce Modřany je napojena na tramvajovou a autobusovou dopravu a tvoří tak významný dopravní uzel oblasti. Trať je dobrým spojem např. do Vršovic (Praha–Vršovice), kam je jinak složité se z Prahy 12 dostat.  Tramvajová doprava je na Praze 12 zajištěna tratí směr Levského, která obsluhuje zejména sídliště městské části, vznik až 1995. Na této trati jezdí především linka č. 17 ve směru Palackého náměstí přes Výstaviště Holešovice – Vozovna Kobylisy a polovina spojů linky č. 3 ve směru Palackého náměstí – Florenc – Kobylisy. Jezdí zde také linka 21, která jezdí na trase Levského – Palackého náměstí – Anděl – Radlická. Významnými dopravními uzly tratě je zastávka nádraží Modřany, kde je přestup na vlakovou a autobusovou dopravu, a zastávka nádraží Braník, kde je přestup na vlakovou dopravu. S frekvencí spojů na trati více jak 12 x do hodiny a s rozsahem téměř po celé Praze 12 je tramvajová doprava nejdůležitější.  Autobusová doprava má nejvíce linek ze všech typů dopravy. V podstatě by se dala rozdělit na tři skupiny. Za prvé linky s napojením na metro: 117 (Čechova čtvrť – Poliklinika Budějovická), 139 (Komořany –Kačerov – Želivského), 150 (Na Beránku – Kačerov – Želivského), 157 (Násirovo náměstí – Kačerov; jezdí ve špičkách), 190 (Na Beránku – Smíchovské nádraží; jediný spoj na metro B a na druhý břeh Vltavy) a 910 (Na Beránku – I.P.Pavlova – Letiště). Za druhé linky příměstské: 341 (ve směru Obchodní – Nádraží Modřany – Jílové u Prahy/Jesenice) a 960 (ve směru Obchodní náměstí – Nádraží Modřany – Zlatníky Hodkovice). Dále linka 165 (linka přijíždějící ze Zbraslavi pokračuje přes Komořany – Nádraží Modřany – Levského až směrem na Háje).  Největšími nedostatky dopravy na Praze 12 jsou izolovanost od vnějšího pražského okruhu a kolabující autobusová doprava z důvodu neudržitelné situace v oblasti Prahy 4 – Novodvorská – Krč – Kačerov. V budoucnu se uvažuje o dostavbě tramvajové tratě až na Libuš, a dále o větvi metra D do Modřan.

Radnice.

Od vzniku městské části v roce 1994 neměla tato městská část jednu budovu, ve které jsou sjednoceny všechny úřady. Proto jsou úřady rozmístěny v sedmi různých budovách v Kamýku a Modřanech. Od roku 2019 probíhá výstavba Nové radnice u ulice Generála Šišky, do které se všechny úřady přesunou a vznikne tak nové centrum městské části.

Praha 12 je městská část na jihu hlavního města Prahy, o rozloze 2333 ha, rozkládající se na pravém břehu Vltavy. Tvoří ji celá katastrální území Cholupice, Kamýk, Komořany, Modřany a Točná. Praha 12 vznikla v listopadu 1994 přejmenováním městské části Praha-Modřany (1990–1994).

Prag 12 ist ein Verwaltungsbezirk sowie ein Stadtteil der tschechischen Hauptstadt Prag. Der Bezirk liegt am rechten Ufer der Moldau am südlichen Rand der Stadt.