Historie.

Pojmy pravice a levice pocházejí z konce 18. století, kdy byl ve Francii po Velké francouzské revoluci roku 1791 ustaveno Zákonodárné národní shromáždění, kdy zastánci revoluce (třetí stav) zasedali vlevo od předsedy, a zastánci minulého režimu (druhý stav – šlechta) zase vpravo. Nejznámějším členem tamní pravice byl Joseph de Maistre prosazující autoritářskou formu klasického konzervatismu. Během 19. století se francouzský politický systém vymezil na levo-pravou škálu, kdy za levici byli považováni republikáni a za pravici monarchisté. Na pravici se tak objevily skupiny, které se nazývaly Legitimisté a Ultra monarchisté, kteří chtěli kontrarevoluci, a pak také Orléanisté, chtějící utvoření konstituční monarchie, což vše vedlo k Červencové revoluci roku 1830.  Dle sborníku vytvořeného na Cambridge University prošla pravice pěti historickými vývojovými stupni:

Základní rysy pravicové politiky.

Za pravicové se považují konzervativní, ekonomicky liberální a monarchistické politické strany a uskupení.  Nacionalistické neseparatistické politické strany mívají velice podobné ideologie jako levice, a proto se někdy spojují s levicovými. Příkladem je například První vláda Roberta Fica, v které se sociálnědemokratický SMER-SD spojil s dvěma nacionalisticky-neseparatistickými stranami SNS, ĽS-HZDS.V Řecku se dokonce spojila demokraticky socialistická strana SYRIZA s nacionalisticky-neseparatistickými Nezávislými Řeky.I přes velice podobné ideologie s levicí se nacionalistické strany řadí mezi pravici.Obvykle bývájí do politického spektra řazeny jako radikálně pravicové. Zajímavostí je, že nacionalistické strany bývají,jak anti-komunistické, tak anti-nacistické, příkladem je Česká Suverenita.Mluvíme pouze o těch radikálně pravicových politických stranách, které nejsou ultranacionalistické. Ultranacionalistické strany a hnutí mají velice blízko k nacismu, tyto strany obvykle odmítají spolupracovat s levicovými.  Za krajní pravici se považují politické strany a uskupení (neo)fašistické a (neo)nacistické.

Pravicové postoje.

Antikomunismus.

Antikomunistický postoj byl s pravicí spojen při využití lineárního chápání politicky-ideologické škály, kdy socialismus byl vlevo, liberalismus uprostřed a konzervatismus vpravo. Avšak antikomunistický byl nejenom konzervatismus, ale i liberalismus a později také socialismus, třebaže snad méně radikálně. Takové vymezení je tedy nedostačující.  Po svém vydání roku 1848 byl Marxův Komunistický manifest zakázán ve třech největších evropských monarchiích té doby (Ruské impérium, Německé císařství a Rakousko-Uhersko). Propagace komunistických myšlenek byla postavena mimo zákon, a to zejména proto, že monarchisté tradičně chápali sociální nerovnost za přirozenou. První světová válka však znamenala pád monarchií a zrod liberálních či nacionálních republik anebo konstitučních monarchií. Během Říjnové revoluce se zhroutilo konzervativní ruské císařství a byla nastolena vláda komunistické strany. Tato revoluce podnítila další pokusy po celé Evropě. V listopadu 1918 se o ni komunisté pokusili i v Německu, ale byli poraženi nacionalisty a monarchisty, od té doby je nacionalismus řazen spíše k pravici.  Původní chápání bylo v 20. letech 20. století upraveno poté, co tuto hodnotu zastávaly ideově nesourodé skupiny evropských fašistů a amerických liberálních konzervatistů. Ve stejné době se komunismus začal šířit do světa a jeho odpůrcem se staly především koloniální velmoci, proto je s pravicí této doby spojován i kolonialismus. Druhá světová válka a její důsledky odstranila koloniální rozdělení světa, a proto se postoj pravice znovu změnil. Během Studené války byly USA a NATO hlavními propagátory antikomunismu (v USA např. Mccarthismus). Pravice v této době opustila své aristokratické a monarchistické kořeny a začala se identifikovat s patriotismem, nacionalismem a náboženskými hodnotami.

Ekonomika.

Původně ve Francii konce 18. století se klasická pravice (šlechta) stavěla proti zvyšování vlivu bohatých obchodníků, stála proti kapitalismu, osvícenství a individualismu. V 19. století se jejich postoj posunul. Nově podpořili kapitalisty a bohaté obchodníky proti dělníkům a chudým. Dodnes však existují drobná hnutí reakcionářské pravice (jako např. americký paleokonzervatismus).  V současnosti pravice zastává kapitalistický systém s laissez faire. Tzv. neoliberalisté (Ronald Reagan, Margaret Thatcherová) kombinují volný trh privatizaci a deregulaci. Pravicoví libertariáni podporují decentralizovanou a svobodnou ekonomiku, vlastnictví, volný obchod a svobodnou směnu.

Nacionalismus.

V porevoluční Francii byl nacionalismus spojen s levicí a republikány. Po éře boulangerismu a Dreyfusově aféře se však nacionalismus stal hodnotou vyznávanou i pravicí. Ti to pojali jako ochranu tradičních hodnot spojených s historickým dědictvím národa. Někteří dokonce podporovali etnický nacionalismus stavějící na idejích sociálního darwinismu o přežití nejsilnějších, které aplikovali na národ či rasu.

Náboženství.

Dle Josepha de Maistre bylo nutné zakládat stát na křesťanských hodnotách, jelikož racionalismus, který byl zaveden po francouzské revoluci, vedl k teroru.  I dnes je v „západním světě“ křesťanská pravice vlivnou složkou. Podporuje náboženské hodnoty a omezuje imigraci (především věřících mimokřesťanských vyznání). Často poté dochází ke konfliktu s vědou, kdy například odmítají vědecké pojetí evoluce a další postoje vyvracející jejich dogmata. Avšak nemusí jít jen o křesťanství, mnoho islamistických politických stran je také považováno za pravicové.

Pravice je poměrně vágní označení používané pro popis řady politických pozic a ideologií. Konzervativní pravice je používaná pro popis skupin podporujících zachování tradičních a kulturních hodnot či zvyklostí, a také zachování určité formy sociální hierarchie, liberální pravice pak podporuje ekonomickou svobodu člověka a minimální roli státu na společnosti. Pravice v současnosti také obecně zastává soukromou kontrolu výrobních prostředků, kapitalismus, volný trh a tržní hospodářství. Obsah pojmů "pravice" a "levice" se v různých společnostech a v různých dobách může různě vyvíjet, avšak konkrétní pravicové směry jsou stále téměř stejné.

Als politische Rechte wird ein Teil des politischen Spektrums bezeichnet. Sie geht von einer Verschiedenheit der Menschen aus und befürwortet oder akzeptiert daher eine gesellschaftliche Hierarchie. Ungleichheit wird deshalb von der politischen Rechten als unausweichlich, natürlich, normal und wünschenswert betrachtet. (Siehe auch: Egalitarismus) Hier ist zu unterscheiden zwischen der klassischen Rechten, welche die Ungleichheit durch Erbfolge und Familientradition gerechtfertigt sieht, und der liberalen Rechten, welche Ungleichheit nur dann für gerechtfertigt hält, wenn sie das Resultat eines fairen Wettbewerbs ohne Vorteilsweitergabe an Nachfahren ist. Rechte Politik kann sich sowohl auf die gesellschaftspolitische als auch auf die wirtschaftspolitische Ebene beziehen.


Historie.

Nejstarší zmínka o městě "Aldenburg" pochází z roku 1108. Prvním historicky doloženým vládcem Oldenburku je lerigavský hrabě Egilmar II. (zemřel roku 1108) a po něm nastoupil jeho syn Kristián I. Oldenburský.

Oldenburské hrabství.

V roce 1180 bylo Oldenbursko (pojmenované podle svého centra) ustanoveno jako hrabství. Hrabě Kristián I. Oldenburský, byl zbaven hrabství Oldenburského vévodou saským Jindřichem Lvem, avšak když vévoda byl vypověděn, hrabství bylo vráceno synům Kristiána, kteří dosáhli říšské bezprostřednosti. V roce 1334 se rozdělila panovnická rodina na větev "Oldenburskou" a "Delmenhorstskou", která však r. 1435 vymřela a tak se všechna území vrátila zpět starší linii "Oldenburské".  Nejdůležitější rok pro vládnoucí Oldenburky se stal rok 1448 kdy byl hrabě Kristián VI. zvolen za krále dánského, norského a švédského. Naproti tomu rodné země zůstaveny jeho dvěma bratrům, z nichž Gerhard získal Oldenbursko. Jeho syn Jan XIV. Oldenburský získal zemi Stedingnskou a Budjadingskou, naproti tomu ztratil Delmenhorst, jenž získalo biskupství Münsterské, a Jever, jenž byl postoupen Východnímu Frísku. Roku 1547 hrabě Antonín I. Oldenburský získal zpět Delmenhorst a stal se říšským hrabětem. Když opětovně založená vedlejší větev "Delmenhorstská" opět vymřela, byla opět spojena rodná území v jediný celek, k němuž připadlo v roce 1575 i panství Jever (dědictvím) a v roce 1624 panství Kniphausen (smlouvou).  Avšak již v roce 1667 vymřel původní hraběcí rod Oldenburků hrabětem Antonínem Vintířem a dědice těchto území se stal právě dánský král a vévoda šlesvicko-holštýnsko(-gottorpský). Proti tomuto dědickému pořízení protestoval bližší příbuzný Antonína Vintíře, vévoda šlesvicko-holštýnsko-plönský, jemuž byly také Oldenbursko a Delmenhorst přiřčeny. Ten tato území však odstoupil je v roce 1676 dánskému králi Kristiánovi V., kdežto Jever jako ženské léno připadl jeho sestře kněžně Magdaleně, jež byla "kněžnou Anhaltsko-Srbišťskou" a Kniphausen připadl říšskému hraběti Antonínovi z Aldenburku, nemanželskému synu Antonína Vintíře.  V letech 1667–1773 bylo tedy Oldenbursko včetně Delmenhorstu součástí Dánska. V roce 1773 však připadly ruskému velkoknížeti Pavlovi, jenž se za to zřekl se svého majetku ve Šlesvicko-Holštýnsku, ale ponechal si titul vévody Holštýnsko-Gottorpského. V roce 1774 připadlo území Oldenburska vedlejší větvi Holstein-Gottorp-Oldenburg a v roce 1777 bylo Oldenburské hrabství povýšeno na vévodství.

Oldenburské hrabství (něm. "Grafschaft Oldenburg") byl středověký stát Svaté říše římské. Vzniklo na sklonku 9. století a v roce 1774 bylo povýšeno na vévodství. Oldenbursko bylo během své existence až do roku 1918 monarchií, od roku 1918 až do svého zániku (kromě let nacismu) bylo svobodným státem Výmarské republiky.

Die Grafschaft Oldenburg (lat. "Oldenburgensis" oder "Oldenburgicus Comitatus") war ein Territorium im Heiligen Römischen Reich, das seit 1500 dem Niederrheinisch-Westfälischen Reichskreis und seit 1653 dem Westfälischen Reichsgrafenkollegium des Reichstages angehörte.


Život.

Před nástupem na trůn.

Diocletianus se narodil zřejmě poblíž města Salona (dnešní Solin) v Dalmácii někdy kolem roku 244. Jeho rodiče ho pojmenovali Diocles, případně Diocles Valerius. Podle některých názorů byl datem jeho narození 22. prosinec, ovšem většina moderních historiků tuto skutečnost nepovažuje za prokázanou. Diocles byl nízkého původu, přičemž kriticky hodnotící badatelé se domnívají, že jeho otec byl písař nebo propuštěnec senátora Anullina, či dokonce že sám Diocles byl propuštěncem. Podrobnosti o prvních čtyřiceti letech jeho života nejsou příliš známy. Byzantský kronikář Ioannes Zonaras udává, že působil jako "dux Moesiae", velitel vojenských sil na dolním Dunaji. Podle nespolehlivých údajů Historie Augusty sloužil Diocles v Galii, kde se mu mělo dostat znamení o jeho budoucí vládě, nicméně tato zmínka není podepřena jinými prameny. V

Uchopení moci.

Numerianova smrt.

Carovo úmrtí učinilo z jeho neoblíbených synů Numeriana a Carina nové vládce říše. Carinus ihned podnikl cestu z Říma do Galie, kam dorazil v lednu 284. Numerianus zatím prodléval na východě. Římský ústup z Persie probíhal spořádaně a bez odporu, protože perský velkokrál Bahrám II. se musel zabývat prosazením své autority. V březnu 284 dosáhl Numerianus Emesy (Homs) v Sýrii a v listopadu stanul v Malé Asii. V Emese byl nepochybně stále naživu a v dobré kondici, ačkoli zde svým jménem vydal pouze jediný reskript. Po opuštění Emesy rozhlásili příslušníci císařova velitelského sboru, včetně prefekta Apera,

Konflikt s Carinem.

Po svém nástupu na trůn se Diocletianus stal spolu s Luciem Caesoniem Bassem novým konzulem na místo Carina a Numeriana. Bassus byl členem senátorského rodu původem z Kampánie a za vlády Proba zastával konzulát a působil jako prokonzul Afriky, neboť oplýval mimořádně skvělou pověstí. Jednalo se tedy o muže dobře obeznámeného s vládnutím, v čemž Diocletianovi chyběly zkušenosti. Diocletianovo povýšení Bassa symbolizovalo jeho odmítnutí Carinovy vlády v Římě, stejně jako odmítnutí podřízeného postavení vůči jinému císaři. Dále tím dával najevo ochotu pokračovat v dlouhotrvající spolupráci mezi senátorskou aristokracií a vojskem a ucházel se tak o podporu senátu.  Diocletianus nebyl jediným Carinovým vyzyvatelem, jelikož uzurpátor Marcus Aurelius Julianus převzal kontrolu nad severní Itálií a Panonií nedlouho po Diocletianově ustavení císařem. Julianus nechal ve

Počátek vlády.

Po bitvě u Margu se Diocletianus zapojil do bojů proti Kvádům a Markomanům. Posléze odcestoval do severní Itálie, aby si zajistil svoji vládu, není ovšem jisté, zda při této příležitosti navštívil samotný Řím. Existují sice soudobé mince připomínající císařův příchod ("adventus") do města, někteří moderní badatelé však tvrdí, že Diocletianus se městu vyhnul, protože Řím a jeho senát již neurčovaly chod římské politiky. To je dobře patrné i ze skutečnosti, že Diocletianus datoval počátek své vlády od okamžiku svého provolání vojáky, jemuž dával přednost před svým potvrzením senátem. Pokud vůbec Diocletianus do Říma vstoupil, nesetrval zde příliš dlouho, neboť 2. listopadu 285 je doložena jeho přítomnost na Balkáně během tažení proti Sarmatům. Diocletianus nahradil římského prefekta svým kolegou v konzulátu Bassem. Nicméně většina hodnostářů sloužících Carinovi si podržela své úřady i za Diocletiana. Aurelius Victor to svém díle označil za neobvyklý akt mírnosti ("clementia"). Diocletianus nenechal popravit, ani sesadit Carinova věrolomného pretoriánského prefekta a konzula Aristobula, nýbrž ho potvrdil v obou funkcích a později ho ustavil prokonzulem Afriky a městským prefektem.

Maximianus spolucísařem.

Krize třetího století přesvědčivě prokázala jak nebezpečná může být pro stabilitu říše samovláda. Zavraždění Aureliana a Proba svědčila o reálnosti tohoto faktu. Takřka všechny provincie říše byla navíc vystaveny značným hrozbám, jejichž zvládnutí bylo nad síly jediné osoby, a Diocletianus proto potřeboval zástupce. V červenci 285 Diocletianus jmenoval v Mediolanu (Milán) svého přítele a důstojníka Maximiana svým spolucísařem v hodnosti caesara. Koncept dvojvládí nepředstavoval v římské říši neznámý jev. Už Augustus, první císař, sdílel moc se svými kolegy v úřadě. Formálnější podoba spoluvlády existovala od dob Marca Aurelia. Vláda Cara a jeho synů vycházela z týchž principů. Na rozdíl od většiny svých předchůdců měl Diocletianus pouze jedinou dceru Valerii a žádného syna. Jeho spoluvládce nemohl tedy

Sarmati a Peršané.

V průběhu podzimu 285 se Diocletianus setkal s vyslanci Sarmatů, žádajících císaře buď o pomoc při znovudobytí ztraceného území, nebo o dovolení usadit se na římském území. Diocletianus je odmítl a svedl s nimi bitvu, avšak nebyl schopen je rozhodně porazit, neboť tlak nomádů na hranice říše nepolevil. Nadcházející zimu strávil Diocletianus v Nikomédii. Ve východních provinciích mezitím vypuklo povstání, zapříčiněné Diocletianovou snahou odvést z Asie osadníky k zalidnění dřívějšími válkami zpustošené Thrákie. V roce 287 dosáhl Diocletianus diplomatického úspěchu, když Bahrám II. poskytl císaři vzácné dary, prohlásil se přítelem říše a vyzval Diocletiana, aby ho navštívil.

Maximianus augustem.

Maximianovo tažení se nevyvíjelo tak jednoduše, přestože bagaudové byli snadno potlačeni. Carausius, velitel obrany saského pobřeží ("litus Saxonicum") před saskými a franskými piráty, zpronevěřil kořist získanou od nájezdníků. Když se ho Maximianus pokusil zadržet, Carausius se prohlásil za císaře, čímž podnítil Británii a severozápadní Galii k odpadnutí od Maximiana a Diocletiana. Vzhledem k vzniklé krizi přijal Maximianus 1. dubna 286 titul augusta, čemuž Diocletianus nemohl být téměř jistě přítomen. Bylo proto vzneseno podezření, že Maximianus si tento titul uzurpoval a později byl Diocletianem uznán v naději na předejití hrozící občanské války. Jakkoli není tato domněnka považována za reálnou, je jasné, že Diocletianus ponechal Maximianovi určitou míru nezávislosti rozhodování. Maximianus seznal, že není schopen přemoci uzurpátora ihned a místo toho se po celý rok 287 věnoval boji s kmeny za Rýnem. Teprve následujícího jara zahájil výstavbu flotily k expedici do Británie. Diocletianus se zatím vrátil z východu a společně s Maximianem uspořádal tažení proti Alamanům. Diocletianus vpadl do Germánie přes Raetii, přičemž Maximianus postupoval proti barbarům od Moguntiaka (Mohuč).

Čtyřvládí.

Založení tetrarchie.

Někdy v období vymezeném schůzkou císařů v Mediolanu a rokem 293 svěřil Diocletianus velení ve válce s Carausiem Flaviu Constantiovi, který dříve vykonával správu Dalmácie a byl zkušeným vojákem, jelikož se účastnil už Aurelianova tažení proti Zenobii. V Galii působil Constantius jako Maximianův pretoriánský prefekt a navíc byl manželem Maximianovy dcery Theodory. 1. března 293 udělil Maximianus v Mediolanu hodnost caesara Constantiovi. Na jaře téhož roku učinil Diocletianus buď ve Philippopoli (Plovdiv), nebo v Sirmiu caesarem Galeria, manžela své dcery Valerie a snad i svého pretoriánského prefekta. Constantiovi byla

Konflikt na Balkáně a v Egyptě.

Na jaře 293 Diocletianus provázel Galeria na cestě ze Sirmia do Byzantia. Nato se odebral zpět do Sirmia, odkud se v následujícím roce vydal na výpravu proti Sarmatům, nad nimiž dosáhl vítězství. Tato porážka přiměla Sarmaty upustit od útoku na balkánské provincie, což císaři umožnilo postavit předsunuté pevnosti podél severního břehu Dunaje. Nová opevnění se stala součástí obranné linie nazvané "Ripa Sarmatica" („sarmatský břeh“). V letech 295 a 296 podnikl Diocletianus další tažení v tomto regionu a přivodil porážku kmeni Karpů. Ke konci své vlády Diocletianus spolehlivě zabezpečil dunajskou hranici v celé její délce, když ji opatřil pevnostmi, předmostími, silnicemi, opevnil okolní města a přikázal asi patnácti legiím střežit zdejší provincie. Opatření se ukázala jako velice nákladná, nicméně představovala významný přínos k ochraně místního

Válka s Persií.

V roce 293 se v Persii chopil moci Narsé, syn Šápúra I., který byl v otázce nástupnictví po dlouhou dobu opomíjen. Narsé odklidil Bahráma III., mladého krále dosazeného po smrti Bahráma II. v předchozím roce. Po vzoru Bahráma II. věnoval Narsé Diocletianovi dary, na což Diocletianus zareagoval vysláním emisarů. V samotné Persii však Narsé odstranil všechny zmínky odkazující na jeho bezprostřední předchůdce. Sám sebe ztotožňoval s bojovnými králi, jako byl Ardašír I. a především Šápúr I., jenž vydrancoval Antiochii a zajal císaře Valeriana.  Narsé v roce 295 nebo 296 vyhlásil Římanům válku a napadl Arménii, kde obsadil území odevzdaná podle dřívější mírové smlouvy Tiridatovi. Potom postoupil na jih do římské Mezopotámie. Někde v oblasti mezi městy Karrhy (Harran) a Callinicum (Ar-Raqqa) uštědřil perský král Galeriovi vážnou porážku. O Diocletianově přítomnosti v této bitvě panují pochybnosti, každopádně rychle ze sebe sejmul odpovědnost za prohru, jelikož při veřejném vystoupení v Antiochii byla všechna vina svržena na Galeria. Diocletianus Galeria otevřeně potupil, když ho přinutil kráčet oděného v císařském purpuru míli před císařským průvodem.  Galeriovy vojenské sbory byly na jaře 298 posíleny kontingenty rekrutů čerstvě odvedenými v podunajských provinciích. Protože Narsé nevyužil římské

Pronásledování křesťanů a manicheistů.

Počátky perzekucí.

Po sjednání míru s Persií se Diocletianus a Galerius vrátili zpět do syrské Antiochie. Podle Lactantia někdy v roce 299 během císařovy účasti při provádění žertev a následného věštění za účelem předurčení budoucích dějů se haruspikům nepodařilo vyčíst znamení z vnitřností obětovaných zvířat, z čehož vinili křesťany na císařském dvoře. Nato císařové nařídili všem členům dvora, aby vykonali očistnou oběť. Dále odeslali dopisy vojenským velitelům, jimž přikázali vyžadovat od všech vojáků obětování pod hrozbou propuštění z armády. Diocletianus byl v náboženských otázkách konzervativně založeným mužem, jenž věřil v tradiční římské bohy a považoval tedy očistu za nezbytnou. Eusebius, Lactantius a Konstantin přesto obviňovali především Galeria, nikoli Diocletina, jako hlavního iniciátora pronásledování a jeho největšího zastánce. Galerius,

Velké pronásledování.

Na podzim 302 při pobytu v Antiochii přikázal Diocletianus, aby byl jáhen Romanus z Caesareie zbaven jazyka, neboť se protivil dvorním nařízením a odmítal oficiální žertvy. Romanus byl uvržen do vězení a v listopadu dalšího roku popraven. Opovážlivost tohoto křesťana Diocletiana urážela. V doprovodu Galeria se potom Diocletianus vypravil do Nikomédie, kde podle vyjádření Lactantia v zimě roku 302 císařové debatovali o politice ve vztahů ke křesťanům. Diocletianus prý považoval zákaz přístupu křesťanů do správy a vojska za dostatečný k uspokojení bohů, avšak Galerius se zasazoval za jejich vyhlazení. Posléze proto položili dotaz Apollónově věštírně v Didymě. Z orákula se ale doneslo, že „spravedliví na zemi“ překážejí Apollónovi v nalezení odpovědi. Těmito „spravedlivými“, jak byl Diocletianus zpraven svými dvořany, mohli být myšleni pouze křesťané. Nato Diocletianus vyhověl výzvám svého dvora a přistoupil k zahájení všeobecného pronásledování.  23. února 303 Diocletianus nařídil srovnat se zemí nově vybudovaný kostel v Nikomédii. Nechal také spálit všechny posvátné knihy a přikázal zkonfiskovat majetek. Následujícího dne byl zveřejněn Diocletianův edikt proti křesťanům, podle něhož měly být v celé říši zničeny všechny křesťanské písemnosti a kostely. Křesťanům se dále zakazovalo

Závěr života.

Nemoc a vzdání se vlády.

Počátkem zimy roku 303 vstoupil Diocletianus do Říma a 20. listopadu tam spolu s Maximianem oslavil dvacáté výročí svého panování ("vicennalia"), desáté výročí tetrarchie ("decennalia") a triumf ve válce s Peršany. Diocletianus se začal brzy cítit nespokojený ve městě, v němž mu nebyla projevována patřičná úcta vzhledem k jeho nadřazenému postavení, neboť se zde od něho očekávalo, že bude vystupovat jako aristokratický vládce, nikoli jako absolutistický monarcha. V závěru prosince Diocletianus předčasně ukončil svůj pobyt v Římě a odešel na sever. Dokonce nevyčkal ani oficiálního uvedení do svého už devátého konzulátu a místo toho podstoupil tuto ceremonii v Ravenně. V díle "Panegyrici Latini" a v Lactantiově líčení se vyskytují určité náznaky Diocletianova chystaného budoucího vzdání se moci, jež měl uskutečnit v Římě spolu s Maximianem. Podle těchto pramenů měl Maximianus slíbit podporu Diocletianovu záměru při obřadu v chrámu Jova Nejlepšího a Největšího. Z Ravenny zamířil Diocletianus k Dunaji a patrně za účasti Galeria vedl tažení proti Karpům. Během kampaně lehce onemocněl, ovšem jeho zdravotní stav se zanedlouho zhoršil a musel být přenášen v nosítkách. Koncem léta se vydal do Nikomédie, kde v listopadu zkolaboval. Celou následující zimu strávil uvnitř paláce. Zvěsti o blížícím se Diocletianově úmrtí byly drženy v

Odchod do ústraní a smrt.

Diocletianus se po svém odchodu vrátil do rodné Dalmácie. Usadil se v rozlehlém paláci postaveném na pobřeží Jaderského moře poblíž Salony, administrativního centra provincie. Maximianus se uchýlil na statky v Kampánii nebo Lukánii. Třebaže se stáhli z veřejného života, oba udržovali stálý kontakt s ostatními císaři. Galerius se v roce 308 ujal úřadu konzula s Diocletianem jako svým kolegou. Na podzim téhož roku se Galerius a Diocletianus setkali na konferenci ve městě Carnuntum. Diocletianus i Maximianus zde byli přítomni, když Galerius ustavil v listopadu Licinia augustem na místo Severa, který přišel o

Reformy.

Tetrarchie a vládní ideologie.

Diocletianus chápal sám sebe jako obnovitele, ztělesnění autority, jehož povinností bylo navrátit říši mír, stabilitu a spravedlnost vážně poškozené invazemi barbarských hord. Proto zásadním způsobem systematicky reorganizoval a centralizoval politickou moc. V rámci své vlády nutil různorodé a leckdy neochotné skupiny provinciálního obyvatelstva, aby respektovaly císařskou ideologii. V soudobé císařské propagandě byla nedávná minulost překrucována a bagatelizována ve prospěch stylizování tetrarchů jako obnovitelů. Aurelianovy velkolepé činy byly přehlíženy, Carausiova revolta byla datována do vlády Galliena, čímž bylo naznačováno, že tetrarchové byli strůjci Aurelianova vítězství nad Palmýrou. Období mezi Gallienem a Diocletianem bylo tak účinně vymazáno z všeobecného povědomí. Dějiny říše před nastolením tetrarchie byly líčeny jako doba občanských válek, krutého despotismu a rozkladu státu. V nápisech, jež nesou jména tetrarchů, jsou Diocletianus a jeho druhové označováni za „obnovitele celého světa“,

Správa.

Administrativa byla přetvořena v souladu s posunem od ideologie zastřeného republikánství k otevřené autokracii. Diocletianův sbor rádců, jeho "consilium", se odlišoval od jakéhokoli obdobného orgánu jeho předchůdců, jelikož se odklonil od Augustem navozené iluze o císařské vládě jako předmětu spolupráce resp. konzultace mezi císařem, vojskem a senátem. Na místo toho zavedl Diocletianus efektivní autokratickou strukturu. Tato proměna byla symbolizována novým označením císařské poradní instituce, jež nadále nebyla nazývána consilium, nýbrž "consistorium" (podle místnosti, v níž se jeho členové scházeli). Diocletianus uspořádal svůj dvůr v rozličné oddělené rezorty ("scrina") pro výkon různých úkolů. Jejich vedení bylo svěřeno úředníkům nazývaným "magistri", například "magister officiorum" („představený úřadů“), a přidruženým tajemníkům. Tito muži se zabývali vyřizováním petic, žádostí, korespondence, přípravou návrhů zákonů a navazováním zahraničních styků. Na svém dvoře udržoval Diocletianus také stálý orgán právních poradců, majících význačný vliv na soudní záležitosti. Dva úředníci dále prováděli správu státní pokladny ("aerarium") a soukromého majetku císaře ("fiscus"). Nejdůležitější osobou celého dvora byl pretoriánský prefekt ("praefectus praetorio"). Diocletianus redukoval pretoriánskou gardu na úroveň městské posádky Říma a zmenšil kompetence prefekta v oblasti civilní správy, přesto si tento úřad podržel značnou moc. Prefektovi podléhal početný správní personál, jehož prostřednictvím určoval chod všech segmentů řízení státu: daňových

Zákonodárství.

Stejně jako u většiny ostatních císařů i Diocletianova denní činnost se z valné části týkala legislativy, reagování na výzvy a žádosti a sdělování rozhodnutí. Reskripty, závazné výklady, vydávané císařem v odpověď na dotazy účastníků veřejných nebo soukromých sporů, tvořily podstatnou část běžných povinností císařů druhého a třetího století. Diocletianus se potýkal s obrovským množstvím kancelářské práce a nedokázal patřičně delegovat své úkoly. Diocletianovi pretoriánští prefekti, Afranius Hannibalianus, Julius Asclepiodotus a Flavius Constantius, se snažili omezovat císařovo zahlcení úřední činností, avšak hluboký právní formalismus typický pro Římany činil jeho pracovní zatížení velice náročným. Císařové během čtyřiceti let před Diocletianovou vládou nevykonávali své právní povinnosti příliš svědomitě, o čemž svědčí i nízký počet reskriptů z tohoto období. Diocletianus se naproti tomu vyznačoval obdivuhodnou pílí, jelikož se dochovalo kolem 1200 reskriptů vyhlášených jeho jménem, jež byly patrně pouze menším dílem jím přijatých norem.  Pod dohledem právníků Gregoria, Aurelia Arcadia Charisia a Hermogeniana zahájila císařská vláda publikaci oficiálních soupisů precedentů, shromažďování a seřazování reskriptů, vydaných

Armáda.

Diocletianovy dalekosáhlé administrativní, hospodářské a vojenské reformy sledovaly zajištění potřebných lidských zdrojů a zásob pro vojsko. Patrně Diocletianus obnovil systematické každoroční odvody, k nimž za principátu docházelo jen výjimečně. Také se zdá, že byl autorem nařízení, poprvé zaznamenaného v roce 313, podle něhož synové vojáků nebo veteránů museli povinně vykonávat vojenskou službu. Pravděpodobně za Diocletiana došlo k více než dvojnásobnému navýšení počtu legií a jiných vojenských jednotek. Nicméně nově formované legie mívaly podstatně nižší stavy. Všichni tetrarchové měli k dispozici vlastní "comitatus", který byl původně nepříliš početným vojenským útvarem, závislým na posilách poskytovaných pohraničními sbory.  Lactantius kritizoval Diocletiana za nadměrné zvýšení velikosti vojska a prohlašoval, že každý z tetrarchů usiloval o to, aby měl více vojáků než císařové spravující stát sami. Naproti tomu pohan Zósimos velebil Diocletiana za to, že ponechal vojáky na hranicích, zatímco Konstantin podle něho velkou část vojsk stáhl a umístil do měst, čímž ohrozil bezpečnost. Oba tyto názory se zakládají na pravdivých skutečnostech, ačkoli vystihují i předsudky obou autorů. Diocletianus a tetrarchové výrazně navýšili množství vojáků, především v pohraničních

Daně.

Diocletianus vytvořil jednotný systém pozemkových daní, označovaný jako "capitatio-iugatio", jenž vycházel z množství půdy ("iuga") a lidí („hlav“, "capita") a byl spojen s obvyklým prováděním censu římské populace a majetku. Censem pověření úředníci se pohybovali po území říše a oceňovali pracovní sílu a půdu každého vlastníka polností. Zjištěné údaje následně zahrnovali do celkového součtu lidí a půdy v daném regionu. "Iugum" nepředstavovalo pevně danou výměru půdy, nýbrž záviselo na jejím charakteru, výnosu a pracovních silách nezbytných k jejímu obdělávání. Taktéž "caput" nemusel vždy vyjadřovat jednoho člověka, neboť třeba ženy byly často evidovány jako polovina jednoho caputu. Každá oblast říše měla obstarat určitý počet zvířat, peněz a rekrutů v poměru k jejímu počtu obyvatel a obdobně množství obilí v závislosti na hojnosti a kvalitě půdy. Povinnost poskytovat rekruty se nazývala "praebitio tironum" a postihovala určitý počet ze závislých rolníků ("coloni") každého velkostatkáře. Ti směli odškodnit svého souseda, který případně dodal rekruty i za ně. Velkostatkářům bylo záhy umožněno odevzdávat státu místo rekrutů náhradní finanční plnění ("aurum tironicum").  Většina daní byla splatná každoročně 1. září a jejich vymáhání byl

Měna a inflace.

Počátkem osmdesátých let 3. století se víceméně ustálila cenová hladina zboží. Hlavním prostředkem směny byl tehdy "antoninianus", původně stříbrná mince, jež však byla už značně znehodnocená. Navzdory úsilí o nahrazení užívání kovové měny při odvádění daní a v platech úředníků placením v naturáliích zůstávaly mince nadále v širokém oběhu. Opětný vzrůst inflace přiměl Diocletiana v roce 293 k přikročení k celkové měnové reformě. Nová měnová soustava se skládala z pěti mincí: zlatý "aureus"/"solidus" odpovídal jedné šedesátině římské libry; "argenteus", vážící jednu šestadevadesátinu libry a

Odkaz.

Historik A.H.M. Jones považoval za „snad největší Diocletianův počin, že panoval dvacet jedna let, poté dobrovolně abdikoval a strávil zbylá léta svého života v klidném soukromí.“ Diocletianus patřil mezi jedny z mála císařů třetího a čtvrtého století, kteří zemřeli přirozenou smrtí. Krom toho byl prvním, kdo se sám o své vůli rozhodl vzdát moci. Jakmile však odešel z veřejného života, jím stvořený systém vlády vzal za své, protože bez Diocletianovy autority říše znovu propadla chaosu občanských válek. Stabilita byla navrácena teprve v roce 324, když triumfující Konstantin porazil svého posledního soka. Za vlády křesťana Konstantina byl Diocletianus vnímán veskrze negativně. Konstantin přesto ponechal v platnosti většinu Diocletianem zavedených změn, včetně autokratického charakteru řízení státu. Hranice říše zůstaly bezpečné, ačkoli Konstantin zapojil značné vojenské síly do boje v občanských válkách. Byrokratická transformace římského vládnutí byla završena. Diocletianovu dvorní obřadnost učinil Konstantin ještě pompéznější.  Konstantin zanechal Diocletianových bezvýsledných snah o dosažení stabilní stříbrné mince a zaměřil se na ražbu nové zlaté mince, nazývané solidus. Jeho pokusy o regulaci cen Konstantin ignoroval. Diocletianovo pohanství bylo zavrženo a pozici upřednostňovaného náboženství zaujalo křesťanství. Nicméně i církev byla spoutána se strukturami římského státu autokratickým způsobem. Konstantin se pro sebe domáhal stejně blízkého vztahu ke křesťanskému Bohu, jaký si Diocletianus nárokoval vůči Jovovi. Co je nejpodstatnější, Diocletianova daňová soustava byla zachována a dále zdokonalována. S pomocí nového mechanismu fungování státu zavedeného Diocletianem přetrvala východořímská říše po více než tisíc let od jeho smrti.

Gaius Aurelius Valerius Diocletianus (kolem 244 v Dalmácii – 3. prosince 312 nebo 316 ve Spalatu, dnešní Split), rodným jménem "Diocles", obvykle známý jako Diocletianus (česky Dioklecián) byl římský císař od 20. listopadu 284 až do 1. května 305. Přestože byl prostého původu, stanovil úspěšnou vojenskou kariéru a za císaře Cara se stal velitelem jezdectva. Po smrti Cara a jeho syna Numeriana byl Diocletianus prohlášen vojskem za císaře, načež v krátkém střetnutí porazil Carova druhého syna Carina. Diocletianův nástup na trůn je pokládán za okamžik konce krize třetího století a současně počátku etapy pozdní antiky. V roce 285 učinil Diocletianus svého přítele a důstojníka Maximiana svým spolucísařem v hodnosti augusta. 1. března 293 byli pak Galerius a Constantius Chlorus ustaveni za mladší spolucísaře s tituly caesarů. V tomto systému „vlády čtyř“, nazývaném tetrarchie, vykonával každý z císařů správu nad čtvrtinou říše. Diocletianus upevnil hranice státu v kampaních proti sarmatským kmenům v letech 285 až 290, válkou s Alamany v roce 288 a potlačením uzurpátorů v Egyptě v letech 297 až 298. Vedl rovněž vyjednávání se sásánovskou perskou říší, tradičním nepřítelem Římanů, s níž dosáhl příznivého míru.

Diokletian (eigentlich "Diocles", ; vollständiger Name Gaius Aurelius Valerius Diocletianus; * zwischen 236 und 245 in Dalmatia; † um 312 in Spalatum) war von 284 bis 305 römischer Kaiser. Mit seiner Thronbesteigung beginnt die Diokletianische Ära.


Historie.

Do 13. století se jako Pohradie - Schlossgrund (doslova hradní pozemky) označoval prostě celý široký hradní kopec, protože tehdy celý patřil hradu. Až v 13. století se území hradu zredukovalo na oblasti těsně přilehlé k hradu.  Původně ve středověku se od 13. století za vlastní Podhradie - Suburbium považovala Osada svatého Mikuláše; tato osada po roce 1291, kdy město na východ od ní získalo městská práva, zůstala vlastnictvím hradu. Kromě toho se však latinský výraz "Suburbium" ve vztahu k Bratislavě ve středověku používal i ve významech:  V roce 1423 král Zikmund Lucemburský obnovil městu Podhradie jeho stará privilegia.  V novověku se nakonec Schlossgrund (ať Schlossgrund-Zuckermantel) skládal z osad:  Zuckermandel byl v 19. století (až do druhé světové války) známý také prostitucí. Celé Podhradie bylo v roce 1848/1851 připojeno k městu Bratislava.  V 50. a 60. letech 20. století byl téměř celý Zuckermandel (spolu s celou Vydricou) zničen kvůli rozšiřování silnice na dunajském nábřeží a výstavbě mostu SNP.

Výzkum a dokumentace Podhradí.

Architekt Alfréd Piffl, tehdejší profesor fakulty architektúry STU, začal roku 1949 spolu se svými studenty zpracovávat dokumentaci pohradských domů, které byly později zbourány. K této práci se na zbytku Podhradí vrátil jako vedoucí výzkumu Archeologického ústavu SAV v letech 1967–1970, v době přípravy stavby Mostu SNP.  Dne 10. října 1970 si Alfréd Piffl zaznamenal do svého deníku: "... Zpráva o nábřeží je hotová. Opírá se o jednadvacet let práce – v roce 1949 jsem zadával studentům domy na zakreslení a zaměření, mnohem dříve, než sem přišli bourací mechanismy. Nikdo mi to nepřikázal. Dnes je materiál hotový, použije se, když přijde čas na rekonstrukci Zuckermandlu. Toho se asi nedožiju. Současné priority jsou jinde. Funkcionalismus vítězí nad památkami i tam, kde by bylo možné najít přijatelný kompromis."

Obnova Podhradí.

V současnosti (2007) se uvažuje znovu zastavění pozemků Podhradí, přičemž obecně převládají ve veřejnosti dva proudy, jeden (většinový, tvořený širokou veřejností) prosazuje zástavbu v historizujícím stylu a co nejvěrnější repliky původních budov, druhý proud (menšinový, tvořený především odborníky) prosazuje současnou moderní architekturu, přičemž argumentuje chybějící podrobnou dokumentací, nemožností přesně postavit původní stavby, především kvůli skutečnosti, že vznikaly v různých obdobích, dalším argumentem je otázka, v jakém stylu, resp. stylem jakého století obnovit původní stavby.

Podhradie (lat. "Suburbium", něm. "Schlossgrund" a / nebo "Zuckermantel / Zuckermandel", Maď. "Pozsony-Várallya") byla od roku 1848 čtvrť Bratislavy, předtím samostatné sídlo, které se kolem roku 1800 rozkládalo východně od hradu (mezi hradem a městem), jižně od hradu (mezi hradem a Dunajem) a zčásti i západně od hradu (po Mlýnskou dolinu).

Schlossgrund bzw. Schlossgrund-Zuckermantel () ist ein (heute nur noch inoffizielles) Stadtviertel von Bratislava im Stadtteil Staré Mesto (Altstadt), das bis 1848 ein selbständiger Ort war. Obwohl rechtlich bei Bratislava, fand die De-facto-Eingemeindung erst 1851 statt.


Název.

Název se vyvíjel od varianty Zhorz (1392), Zhorz Zhausetijna (1556), ze Zhorže Hausetiny (1571), ze Zhoři (1597), Zhorž (1679, 1718), Zhoř (1720), Zhorž (1751), Zhoř (1846), Zhorz a Zhoř (1872) až k podobě Zhoř v letech 1881, 1893 a 1924. Místní jméno zhoř znamenalo vypálená půda (odvozeno od slova shořeti). Nazývaly se tak vsi, které vznikly na půdě získané vypálením lesa či křovin. V 16. století nesla přívlastek Housetina Zhoř, což vzniklo přidáním přivlastňovací přípony -ina k staročeskému osobnímu jménu Húsata.

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1339 v zápisu sporů o patronátní právo, ale Zhoř pravděpodobně vznikla daleko dříve, a to v souvislosti s kolonizací kraje benediktinským klášterem v Třebíči, který založili moravská knížata Oldřich a Litold v roce 1101. Podle Ottova slovníku naučného se poprvé uvádí v roce 1175, kdy náležela právě třebíčskému klášteru. Vesnice vznikla, jak napovídá název, vypálením části hustého, pro středověkou Českomoravskou vrchovinu typického, lesu. Jednalo se o lesní lánovou ves s kostelem a farou. Původně již před rokem 1393 patřila Zhoř třebíčskému klášteru. V blízkosti se nacházela menší tvrz domácích vladyků „ze Zhoře“, kteří dříve bývali klášterními many a postupně se osamostatnili. Zhoř se tak rozdělila na dva hospodářské celky. Dolní část zůstává pod správou třebíčského kláštera (od roku 1298 jeho měřínského proboštství) a horní část ovládá místní šlechta. V roce 1425 se ves dostává do držení Vaňka Husseho a proto se v té době nazývala „Housecí“, „Černická“ nebo „Malá Zhoř“. Poté vesnici převzali v roce 1455 Mikuláš Žídek, 1470 Vilém z Pernštejna, 1480 Jan z Vranova, 1605 Pavel Mošovský z Moravčína. V roce 1615 přešla Zhoř pod panství rudoleckých pánů Chroustenských z Malovar a jeho majitelem se stal Hanuš Rafael Chroustenský z Malovar, jenž byl posledním mužským potomkem tohoto rodu a zemřel ve švédských službách jako generál během třicetileté války. Panství jim bylo zkonfiskováno a prodáno italskému hraběti Rombaldovi z Collalta, který sídlil v Brtnici. V roce 1919 zde proběhla pozemková reforma a majetek Collaltů včetně zámků Černé a Rudolci získali čeští zájemci.

Násilná kolektivizace v zemědělství.

5. srpna 1951 se v místním kinosále uskutečnil protiprávní a vykonstruovaný veřejný soudní proces. Bylo zde souzeno několik zdejších zemědělců kvůli odmítání tzv. „hospodářsko-technických úprav“ půdy. Následně lidoví soudci zlikvidovali jeden z nejstarších gruntů obci, jehož majitel Libert Suk byl 30. ledna 1953 odsouzen do vězení a zbytek rodiny byl násilně vystěhován z vlastního domu na samotu do jiného kraje. V roce 1953 tak mohlo být založeno Jednotné zemědělské družstvo I. typu, to se však brzy rozpadlo a obnova nastala až v roce 1956.

Přírodní poměry.

Zhoř leží v okrese Jihlava v Kraji Vysočina. Nachází se 3 km jihozápadně od Stáje, 2,5 km severně od Nadějova, 4 km severovýchodně od Jamného a 7,5 km jihovýchodně od Polné. Geomorfologicky je oblast součástí Česko-moravské subprovincie, konkrétně Křižanovské vrchoviny a jejího podcelku Brtnická vrchovina, v jejíž rámci spadá pod geomorfologický okrsek Řehořovská pahorkatina. Průměrná nadmořská výška činí 592 metrů. Území vesnice je ohraničeno evropským rozvodím Labe–Dunaj z jižní strany. Zhořský potok pramení v místě zvaném „Heřmanec“ a poté společně s Chmelským potokem protéká Dobroutovem a následně se vlévá do polenského rybníka Peklo. V katastru vsi se nachází 15 rybníků, mezi největší patří Chmelský (zvaný též „Za Dvorem“) a Kněžský.

Obyvatelstvo.

V roce 1900 měla obec 359 obyvatel, z toho 357 Čechů a 2 Němce. Podle sčítání 1930 zde žilo v 65 domech 365 obyvatel. 360 obyvatel se hlásilo k československé národnosti. Žilo zde 364 římských katolíků.

Náboženský život.

Obec Zhoř je sídlem římskokatolické farnosti Zhoř u Jihlavy náležící do jihlavského děkanství a brněnské diecéze. Farnost v současnosti nemá kněze, dojíždí sem administrátor a farář z Luk nad Jihlavou. Pod zdejší farnost spadají obce Arnolec, Nadějov, Stáj a místní část Jamného Lipina. Farním kostelem je místní kostel svaté Markéty. Podle cenzu z roku 2001 se k víře hlásí z 385 osob 244, z toho se 231 lidí hlásilo k římskokatolické církvi a 1 k Českobratrské církvi evangelické. 92 osob bylo bez vyznání a 49 osob své vyznání neuvedlo. Podle sčítání obyvatelstva 1930 tu žilo 364 katolíků a jeden člověk jiného vyznání.

Obecní správa a politika.

Obec leží na katastrálním území Zhoř u Jihlavy. K obci náleží i izolovaný dům s č. p. 44 nacházející se v blízkosti osady Lipina. Zhoř je členem Dobrovolného svazku obcí Mikroregionu Polensko a místní akční skupiny Českomoravské pomezí.  Obec má 7členné zastupitelstvo, v jehož čele stojí starosta Vladimír Čížek

Hospodářství a doprava.

Působí tu Zemědělská společnost Zhoř, a.s, která se stala následnicí místního JZD. Obhospodařuje pozemky ve výměře 1700 ha. Sídlí tu firma, která se zabývá odchovem selat pro další výkrm jatečných prasat SELMA a.s. Služby poskytuje i místní čalouník. Dále zde sídlí firmy CATENA CZ s.r.o. a Truhlářství Morava s.r.o. Nachází se zde prodejna se smíšeným zbožím firmy LAPEK, a.s., hostinec a úřadovna České pošty, kterou zde zřídili v srpnu 1869.  Od roku 1870 tady fungovala četnická stanice, v 60. letech byla tehdejší služebna SNB zrušena, poté obec spadala pod Luka nad Jihlavou a v současnosti je přidělena pod obvodní oddělení policie v Polné. Po několika požárech místní občané v roce 1894 založili Sbor dobrovolných hasičů. V roce 1898 tu vznikl spořitelní a záloženský spolek (tzv. „Raiffeisenka“), díky níž si řada chudších občanů mohla pořídit vlastní rodinné domky. Vlastní vodovod byl v obci zaveden v roce 1963. Plynofikaci zde dokončili v roce 2002. V letech 2001–2002 zde vzniklo „Středisko tréninku a chovu dostihových koní DS Pegas“ s výcvikovými drahami a areálem hospodářských a bytových budov. V sezóně odtud realizační týmy vyráží do Prahy, Pardubic, Karlových Varů či Lysé nad Labem nebo do zahraničí (Slovensko, Rakousko, Itálie, Polsko či Francie).  Obcí prochází silnice II. třídy č. 353 z Velkého Beranova do Žďáru nad Sázavou a komunikace III. třídy č. 3534 do Nadějova. Dopravní obslužnost zajišťují dopravci ICOM transport a ZDAR. Autobusy jezdí ve směrech Jihlava, Arnolec, Jamné, Nadějov, Polná, Měřín, Bohdalov a Žďár nad Sázavou.

Školství, kultura a sport.

Sídlí tu základní škola se školní jídelnou, školní družinou a mateřskou školou, chodí do ní i žáci z okolních obcí. První škola byla patrně zřízena již před rokem 1772, kdy podle matriky zemřel první známý zdejší učitel Antonín Hedvábný. Původní školní budova ze dřeva stála u kostela (na místě zaniklé tvrze), učily se zde děti ze všech farních obcí. Půdorys budovy měřil 15×8 m, v pravé části se nacházela tzv. učírna – velká třída, za hlavním vchodem stála síň s černou kuchyní, levá polovina sloužila jako učitelský byt. Koncem 18. století dřevěnou budovu zbořili a na tomtéž místě postavili zděnou budovu s čp. 9. V roce 1984 ji zbořili a na jejím místě postavili hasičskou zbrojnici. V roce 1882 obec od Františka Klementa odkoupila dům čp. 39 v severní části obce u silnice z Jihlavy do Žďáru nad Sázavou za 2400 zlatých včetně hospodářských stavení. Při bourání se našla památná kamenná deska. Budova byla dostavěna v roce 1883 za 5312 zlatých a 28. listopadu téhož roku slavnostně vysvěcena. Vznikla jedna třída s komorou a z původní podsklepené budovy se stal byt učitele. Tato budova se až do roku 1984 používala k vyučování, v roce 1997 ji obec prodala do soukromého vlastnictví. 1. září 1948 byla otevřena tzv. Expozitura střední školy Velký Beranov ve Zhoři s 1. a 2. třídou, výuka probíhala v budově národní školy čp. 39, ta se totiž přestěhovala do budovy čp. 9. V roce 1949 Okresní národní výbor v Jihlavě povolil zřízení Osmileté střední školy ve Zhoři. Budova byla postavena za několik týdnů z dřevěného domu po bývalé německé lesnické škole v Březinových sadech v Jihlavě. Budova byla zdemolována v roce 1978. V roce 1984 na jejím místě vznikla nová školní budova čp. 119. Roku 1993 přibyla nová tělocvična a rovná střecha zrekonstruována na sedlovou. Do zdejší školy původně dojížděly děti z Nadějova, Jersína, Arnolce a Stáje, po roce 1989 se část žáků přesunula do jiných okolních škol. Průměrný počet žáků klesá vlivem menšího počtu narozených dětí ale i přesunem do okolních škol. Některé ročníky musí být slučovány, neboť došlo ke snížení počtu žáků pod zákonem stanovenou hranici 17 žáků na třídu.

Sport.

Zhoř na Jihlavsku vešla v povědomí díky opakovanému úspěch klisny Orphee des Blins ve Velké Pardubické. Ve Zhoři sídlí tréninková centrála dostihových koní Pegas. Sport v obci však nejsou jen tito čtyřnozí atleti, ale jsou zde provozovány i různé „lidské“ sporty. Zdroj nové krve jednotlivé oddíly spatřují v žácích základní školy, která má v místě sídlo. Tyto druhy sportů nejsou právě obvyklé na obcích této velikosti. Tak se naše mužstva ve svých soutěžích zpravidla setkávají s týmy z menších měst či zálohami z těch větších. Příkladem může být florbal, kde mužstvo se setkává v krajském přeboru utkávají např. s Pacovem, Moravskými Budějovicemi a Přibyslaví, ale i s B týmy Třebíče či Žďáru nad Sáz.  Obdobné je to např. u oddílu orientačního běhu, kde jsou nejbližší sesterské (ale mnohonásobně větší) oddíly v Jihlavě, Havlíčkově Brodě, Třebíči a Žďáře nad Sázavou. Každoročně je pořádán turnaj v tenisu s asi čtyřicítkou aktivních hráčů nejen místních, ale i z okolí (mnohdy i vzdáleného). Smíšený tým volejbalistů se ve své pravidelné, amatérské soutěži utkává s se stejnými družstvy z Luk nad Jihlavou či přímo z Jihlavy. Ve Zhoři působí v různých okresních soutěžích také dvě družstva ve stolním tenisu oficiální nejnižší okresní soutěž hraje družstvo ledních hokejistů.  Kromě těchto pravidelných soutěží se ve Zhoři konají sportovní akce, které místní TJ, pořádá nebo při nejmenším spolupořádá. Zde lze jmenovat např. "Novoroční vyběhnutí", která bylo na Nový rok 2014 nepřetržitě po 27. Ve spolupráci s hasiči v červnu Dětský den či dvakrát ročně se opakující turnaj v šipkách. V roce 2016 se uskutečnil 1. ročník míčového sedmiboje. Mezi novinky zařadit i turnaj ve stolním tenisu pro registrované i příchozí.

Tradice.

Každoročně na masopustní úterý se zde koná masopustní průvod maškar, který je ukončen večerní taneční zábavou. Na Zelený čtvrtek místní mládež pořádá průvod s hrkačkami po vsi až do Bílé soboty a v tyto dny plní funkci mlčících zvonů.  Mezi tradice lze zařadit i Novoroční vyběhnutí, jehož 30. ročník proběhl 1. 1. 2017 za účasti 87 přítomných.

Ochotnické divadlo.

První zachované zmínky o divadelní aktivitě ve Zhoři jsou ze samého počátku 20. století, kdy společensko-mládežnická organizace „Národní jednota“, založená v roce 1906, měla mezi svými akcemi mj. pořádání veřejných oslav, divadelních představení a také provozování knihovny. Po vzniku samostatné Československé republiky jsou zakládány četné organizace a spolky. Od roku 1921 působí ve Zhoři „Sdružení venkovské omladiny“, které bylo v roce 1931 přejmenováno na „Sdružení omladiny katolické“. Do roku 1941, kdy byla činnost Sdružení okupačními úřady zakázána, bylo ve Zhoři nacvičeno a sehráno přes čtyřicet divadelních her, uspořádáno množství tanečních besed a společenských oslav.

Ochotnický spolek Zhoř.

Po roce 1945 je nositelem kulturní činnosti především Sbor dobrovolných hasičů. V roce 1948 Leopold Matějíček a učitelé Dobromil Horák a Jaroslav Zadražil podávají žádost k Zemskému národnímu výboru v Brně o povolení činnosti „Ochotnického spolku ve Zhoři“. Jako první byla vybrána hra Marie Příleské „I člověk spravedlivý“, kterou ochotníci nacvičili jako „Dramatický odbor místní Osvětové besedy“. Protože ještě nebyla dokončena přestavba sálu p. Vítka, byla hra sehrána, 5. prosince 1948 v Arnolci. Ve Zhoři byla hra uvedena poprvé 6. ledna 1949. Toto divadelní představení bylo začátkem činnosti ochotnického divadla, ale i hrou, v níž se mnozí poprvé postavili na jeviště.  Dne 7. května 1949 byl „Ochotnický spolek Zhoř“ oficiálně povolen Zemským národním výborem. 16. května 1949 se konala první valná hromada, na které byl zvolen patnáctičlenný výbor, přihlášených členů bylo 44 a spolek byl přihlášen do Ústřední matice divadelního ochotnictva českého v Praze (ÚMDOČ). V tomto období své existence sehrál ochotnický spolek hry Veverče, Paličova dcera, Lucerna a Zlý jelen.  V roce 1951 byla ÚMDOČ rozpuštěna a tím byla zrušena činnost všech divadelních ochotnických spolků. Zhořští divadelníci se začlenili pod ROH Lesního družstva ve Zhoři jako „Závodní klub ROH – Lesní družstvo Zhoř“. Byly uvedeny hry Vojnarka a Strakonický dudák. Poslední hrou byla pohádková hra Radúz a Mahulena, v režii učitelky Marie Kratochvílové. Na uvedení této hry přijela v březnu 1955 do Zhoře okresní komise, která vyjádřila nespokojenost s výběrem hry, neboť tato neinspirovala diváka k budování nové lidově-demokratické společnosti. Po této kritice a s ohledem na to, že zhořští divadelníci odmítli hrát doporučené budovatelské hry, se celý ochotnický spolek dohodl na ukončení činnosti. Divadelnictví ve Zhoři pak umlká.  V roce 1968 byl učiněn pokus o obnovení tradice ochotnického divadla a z iniciativy tehdejšího administrátora zhořské farnosti p. Stanislava Česlíka byla nacvičena a sehrána hra J. Patricka „Opalu má každý rád“. Byl to ale pokus ojedinělý a divadelní ochotnictví ve Zhoři opět zaniká.  Na konci 80. a v 90. letech 20. století secvičilo a úspěšně uvedlo Školní divadýlko hry (jejichž názvy jsou uvedeny dále) převážně pod vedením p. učitelky Marie Urbanové: O Kubovi, Jak květinky přezimovaly, Včelka Linda, Lotrando a Zubejda, Doktorská pohádka, Princové jsou na draka, Co takhle svatba, princi, Čertova nevěsta, Taneček přes dvě pekla.

Současnost – Ochotnický spolek Včelinec Zhoř.

V březnu 2011 se dala dohromady skupina zájemců o ochotnické divadlo, pod vedení Jiřího Kučery, která se rozhodla navázat na tradici divadelnictví ve Zhoři. Jako první představení byla vybrána hra současného autora Lumíra Kubátka „Podhorský penzion“. Divadelní soubor působí pod názvem „Ochotnický spolek Včelinec Zhoř“. Místní věří, že hra Podhorský penzion bude znovuobnovením a pokračováním tradice ochotnického divadla ve Zhoři. Hra byla sehrána 14x, v bližším i vzdálenějším okolí. V roce 2014 měl premiéru trampský muzikál "OREGON". Zjara i na podzim 2016 byla v celém okolí k vidění hra Šmejdi, premiéry se zúčastnil autor s amatérským souborem (Koloveč na Domažlicku). Poslední den měsíce března 2017 se uskutečnila v sále u Vítků premiéra pohádky "O chamtivém strašidle".

Osobnosti.

Narodil se tady katolický vlastenecký kněz a spisovatel, ThDr. František X. Škorpík (1814–1890), který působil v církevní správě na Vyškovsku. Žil tu akademický sochař Josef Vítek (1914–1996), jehož otec Karel byl dlouholetý starostou vsi a lidovým řezbářem. Své dětství ve Zhoři prožil legionář a brigádní generál československé armády Jaroslav Malec (1889–1959).

Obec Zhoř () se nachází v okrese Jihlava v kraji Vysočina na moravské straně historické zemské hranice Čech a Moravy. Žije zde obyvatel. Nachází se zde nová dráha pro koně. Přímo na zemské hranici se nachází sportovní letiště Zhoř u Polné.

Zhoř (deutsch "Shorsch", auch "Zhorz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer südöstlich von Polná und gehört zum Okres Jihlava.


Zavraždění Romanovců.

Po únorové revoluci, byl car se svou rodinou zatčen a držen jako vězeň. Car a jeho rodina byli drženi nejprve v Alexandrovském paláci v Carském Selu poblíž Petrohradu. Alexandr Kerenskij, předseda prozatímní vlády měl obavy o jejich bezpečnost a nechal je přestěhovat do bývalého gubernátorského sídla v Tobolsku. Později byli převezeni do Ipaťjevova domu v Jekatěrinburgu.  S postupem Československé legie k Jekatěrinburgu, a ze strachu z možného pokusu o osvobození carské rodiny, místní vůdci bolševiků se po poradě s kremelským vedením v Moskvě rozhodli někdejší carskou rodinu odpravit. V časných ranních hodinách 17. července 1918, byla carská rodina, car Mikuláš Alexandrovič, carevna Alexandra Fjodorovna, velkokněžny Olga, Taťána, Marie, Anastázie a nejmladší carevič Alexej Nikolajevič odvedena do sklepa domu. Po zinscenovaném přečtení rozsudku byli všichni členové carské rodiny zastřeleni a spolu s nimi také několik členů služebnictva. Československé legie obsadily město necelý týden poté.

Ipaťjevův dům.

Ipaťjevův dům, postavený v 80. letech 19. století, byl poměrně rozsáhlou a moderní rezidencí, kterou vlastnil Nikolaj Nikolajevič Ipaťjev. Uralský sovět mu dal dva dny na vyklizení domu. Poté, co byla budova vyklizena, sovět nechal dům obehnat vysokým dřevěným plotem. Mezi prvními do domu přijel Mikuláš, Alexandra Fjodorovna a jejich dcera Marie. Později je následovali Olga, Taťána, Anastasia a Alexej. Romanovovi poté byli drženi v domě 78 dnů. V roce 1974, byla budova označena za „národní památník“, ovšem o tři roky později, 22. září 1977, na základě nařízení politbyra, nechal dům zdemolovat sverdlovský tehejší první tajemník sovětské komunistické strany Boris Jelcin.

Chrám.

7. září, resp. 20. září 1990 sverdlovský sovět předal výzvu Ruské pravoslavné církvi k výstavbě vzpomínkové kaple. Po kanonizaci cara a jeho rodiny (stupeň strastotěrpěc), měla církev v plánu vystavět velkolepý památník věnovaný rodině Romanovových. Byl sestaven státní a architektonický výbor a byl vytvořen návrh na výstavbu, která započala v roce 2000.  Výsledný stavební komplex zahrnuje dva chrámy, zvonici, a křídlo patriarchy, a také expozici věnovanou carské rodině. Oltář hlavního chrámu se nachází přímo nad místem, kde byli Romanovovi zavražděni. Komplex zaujímá celkovou rozlohu 2 760 m2.  16. června 2003 (j.k. 3. června), 85 let po zavraždění carské rodiny, byl vysvěcen hlavní chrám metropolitou Juvenalijem, pověřeným ruským patriarchou Alexijem II. (který byl v té době nemocen) za asistence pravoslavných duchovních z celé Ruské federace. Ve stejném roce se zde sešli prezident Vladimir Putin a německý kancléř Gerhard Schröder a navštívili kostel.

Chrám na krvi k poctě Všech svatých působících na Rusi (: "Храм-на-Крови́ во и́мя Всех святы́х, в земле́ Росси́йской просия́вших") je ruský pravoslavný chrám vystavěný na místě někdejšího Ipaťjevova domu v Jekatěrinburgu, místě, kde byli zavražděni členové ruské carské rodiny bolševiky v době občanské války v Rusku. Chrám je zároveň připomínkou blahořečení Romanovců.

Die Kathedrale auf dem Blut (; gelegentlich auf deutsch auch als Heilig-Blut-Kathedrale, Blutkirche oder Allerheiligen-Kirche bezeichnet) ist eine russisch-orthodoxe Kathedrale in Jekaterinburg. Sie wurde von 2002 bis 2003 an der Stelle errichtet, an der im Nachgang der Oktoberrevolution die Zarenfamilie 1918 ermordet wurde.


Osobní život.

Po absolvování Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze nastoupil do Ústavu mezinárodních vztahů. Zúčastnil se také stáže na moskevské škole pro diplomaty (MGIMO).  Po sametové revoluci zahájil diplomatickou kariéru v odboru mezinárodních organizací na Ministerstvu zahraničních věcí ČR. Poté pracoval ve funkci ředitele odboru OSN tamtéž (1993–1995). V období 1995–2000 pracoval jako zástupce vedoucí Stálé mise ČR při OSN, OBSE a dalších mezinárodních organizací se sídlem ve Vídni. Po návratu na ministerstvo působil na pozici politického ředitele a v roce 2002 se stal 1. náměstkem ministra zahraničí. Se vstupem České republiky do Evropské unie byl v květnu 2004 jmenován velvyslancem, stálým zástupcem při Evropské unii v Bruselu.  Po pádu Grossovy vlády v roce 2005 se stal kandidátem ČSSD na pozici příštího předsedy vlády. V důsledku odlišné představy o formátu vlády nebyl vybrán. Od roku 2008 byl opět náměstkem ministra. Po pádu druhé Topolánkovy vlády na jaře 2009 se stal v novém kabinetu Jana Fischera místopředsedou vlády a ministrem zahraničních věci (nominován ČSSD). Ve volbách 2010 neúspěšně kandidoval do senátu za obvod č. 25 - Praha 6, když se ziskem 19,19 % hlasů obsadil třetí místo.  V červnu roku 2013 byl po pádu vlády Petra Nečase osloven nově jmenovaným premiérem Jiřím Rusnokem k účasti ve vládě na postu ministra zahraničních věcí. Tuto nabídku 1. července 2013 přijal. Prezident Miloš Zeman jej do funkce jmenoval 10. července 2013. Po jednom dni v úřadu odvolal svou ředitelku kabinetu Kateřinu Weissovou.  V letech 1986–1989 byl v KSČ. Od roku 1995 je členem ČSSD, členství ve straně ale dvakrát pozastavil. Poprvé mezi lety 2009 a 2010, kdy byl ministrem ve Fischerově vládě, a podruhé v roce 2013, kdy přijal nabídku stát se členem Rusnokovy vlády.  Působí jako poradce prezidenta Miloše Zemana a v Praze založil v září 2015 jako neziskovou, obecně prospěšnou instituci tzv. New Silk Road Institute Prague, kde je předsedou Správní rady. Na založení se podíleli také advokát Petr Michal, podnikatel Pavel Heřmánek, Petr Nečas a Jaromír Soukup.  V roce 2019 se stal registrovaným příznivcem hnutí Trikolóra.  Je rozvedený, má syna Martina a dceru Barboru.

Jan Kohout (* 29. března 1961 Plzeň) je český diplomat a politik, před rokem 1989 člen OV SSM Praha, člen KSČ, v letech 2009–2010 místopředseda vlády a ministr zahraničních věcí ve Fischerově vládě a od července 2013 do ledna 2014 znovu ministr zahraničních věcí v Rusnokově vládě.

Jan Kohout (* 29. März 1961 in Pilsen) ist ein tschechischer Diplomat und Politiker. Er war zweimal Außenminister der Tschechischen Republik.


Úmluva OSN o právech osob se zdravotním postižením

Přijetí úmluvy.

Ke dni 22. května 2014 podepsalo Úmluvu celkem 158 států (92 Opční protokol) a ratifikovalo jí 147 států (82 Opční protokol). V platnost Úmluva vstoupila podle svého článku 45 odst. 2 dne 28. října 2009.  Česká republika Úmluvu podepsala 30. března 2007 a ratifikovala 28. září 2009. Na základě článku 10 Ústavy se stala Úmluva po svém vyhlášení dne 12. února 2010 součástí právního řádu ČR. Česká republika podepsala 30. března 2007 rovněž Opční protokol, ale zatím jej neratifikovala.  Úmluvu 23. prosince 2010 ratifikovala rovněž Evropská unie.

Vznik úmluvy.

Cesta ke vzniku Úmluvy byla velmi zdlouhavá. Její předchůdkyní byla Deklarace práv zdravotně postižených osob z roku 1975. V té bylo poprvé řečeno, že problematika osob se zdravotním postižením je otázka lidských práv. Z hlediska dnešních požadavků se však nejednalo o dokument, který by zajišťoval lidem s postižením ochranu práv. Teprve po 35 letech snažení samotných lidí s postižením, lidskoprávních a neziskových organizací a výboru International Disability Caucus byl v roce 2006 text Úmluvy schválen a mohl započít proces ratifikace jednotlivými státy.  K vytvoření Úmluvy vedly 4 základní důvody. Prvním z nich bylo zviditelnění problematiky lidských práv osob se zdravotním postižením. Druhým pak značná specifika těchto práv. Běžně je kritizována nepružnost právních norem. Každý jsme něčím specifický a lidé s postižením ještě více. Potřeba vytvořit speciální dokument stanovující, upravující a ochraňující jejich práva byl tedy více než na místě. Dalším důvodem k sepsání Úmluvy bylo vytvořit jednotnou právní úpravu práv osob se zdravotním postižením, jelikož zmínky o těchto právech byly rozptýleny do různých dokumentů. Tím byl např. Světový akční plán pro osoby se zdravotním postižením (1982), Standardní pravidla pro vyrovnávání příležitostí pro osoby se zdravotním postižením (1993) a Všeobecná deklarace lidských práv (1948). Čtvrtým důvodem pak bylo získání údajů o problematice osob se zdravotním postižením.

Definice osoby se zdravotním postižením.

Osobou se zdravotním postižením se rozumí osoba mající dlouhodobé fyzické, duševní, mentální nebo smyslové postižení, které v interakci s různými překážkami může bránit jejímu plnému a účinnému zapojení do společnosti na rovnoprávném základě s ostatními.

Principy a zásady úmluvy.

Úmluva je založena na třech základních principech, pilířích: 1) prosazovat, 2) chránit a 3) zajistit práva osob se zdravotním postižením.  Zásady Úmluvy jsou následující:

Obsah úmluvy.

Skládá se z preambule a 50 článků. Úmluva připomíná základní práva, jakými jsou rovnost, svoboda, nediskriminace, dodržování lidských práv a právo na vzdělání. Konkrétně v jednotlivých článcích vypichuje práva žen se zdravotním postižením, které se často stávají terčem zneužívání a práva dětí se zdravotním postižením, které by měly mít stejná práva a možnosti jako ostatní děti. Článek 23 odst. 3 uvádí následující: „Státy zajistí, aby děti se zdravotním postižením měly rovná práva na život v rodinném prostředí“. Článek 8 pak ukládá zvyšování povědomí veřejnosti, s cílem vychovávat k vnímavosti k právům osob se zdravotním postižením, jejich pozitivnímu vnímání, podporování uznání, dovedností, zásluh a schopností. Úmluva nezapomíná ani na přístupnost služeb, rovnost před zákonem a ochranu proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání zmíněnou v článku 15. Jako i jiní lidé mají mít lidé s postižením volný přístup k informacím, poskytnutý formou odpovídající jejich potřebám a možnost zapojit se do společnosti. Státy se zavazují plně podporovat a vytvářet podmínky pro dodržování a prosazování těchto práv a v neposlední řadě přijmout účinná a odpovídající nařízení a opatření k odstranění diskriminace osob se zdravotním postižením ve všech záležitostech týkajících se manželství, rodiny, rodičovství a osobních vztahů.

Opční protokol.

K Úmluvě byl přijat Opční protokol, který má 18 článků. Opční protokol je dokument zaručující osobám se zdravotním postižením možnost podání stížnosti, pokud stát nedodržuje závazky plynoucí z Úmluvy. Stížnost může podat i osoba zbavená způsobilosti k právním úkonům. Dotyčný by si nejdříve měl podat žalobu k soudu, pokud by však řízení trvalo dlouho či neúspěšně, může stížnost podat k Výboru OSN pro práva osob se zdravotním postižením.

Monitorování práv podle úmluvy v České republice.

V květnu 2018 zahájil po dlouhém procesu legislativního zakotvení svou činnost Poradní orgán veřejného ochránce práv pro oblast ochrany práv osob se zdravotním postižením, zřízený podle čl. 33 úmluvy.

Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (anglicky Convention on the Rights of Persons with Disabilities) byla přijata Valným shromážděním OSN 13. prosince 2006 a vstoupila v platnost 3. května 2008. Jménem České republiky byla Úmluva podepsána v New Yorku dne 30. března 2007. Tato Úmluva nezavádí žádná nová specifická práva, je založena na principu rovnoprávnosti, zaručuje osobám se zdravotním postižením plné uplatnění všech lidských práv a podporuje jejich aktivní zapojení do života společnosti.

Das 2006 von der UNO-Generalversammlung in New York verabschiedete und 2008 in Kraft getretene Übereinkommen über die Rechte von Menschen mit Behinderungen ("UN-Behindertenrechtskonvention", BRK) ist ein von 177 Staaten und der EU durch Ratifizierung, Beitritt ("accession") oder (im Fall der EU) formale Bestätigung ("formal confirmation") abgeschlossener völkerrechtlicher Vertrag, der die bislang bestehenden acht Menschenrechtsabkommen für die Lebenssituation behinderter Menschen konkretisierte:Sie werden nicht mehr als "krank" bzw. "Kranke" bezeichnet und betrachtet ("medizinisches Modell"), sondern als gleichberechtigte Menschen („Menschenrechtliches Modell“), deren Behinderung eher von außen durch Umwelt und Strukturen erfolgt.


Historie.

První písemná zmínka o hradu pochází z roku 1358, jeho zakladatelem je moravský markrabě Jan Jindřich Lucemburský, bratr císaře Karla IV. Jošt Lucemburský, syn Jana Jindřicha, přenechal hrad v roce 1403 svému stoupenci Přechovi z Kojetic. V roce 1418 jej získal rakouský šlechtic Osvald z Eytzingu, který vlastnil i nedaleký hrad Kaja, na protějším břehu Dyje. V 15. století byl hrad v několika etapách přestavován a rozšířen o druhou část, tzv. „mladší hrad“, na začátku 16. století dospěl do současné rozlohy.  V 16. století se na hradě vystřídalo několik šlechtických majitelů, Pánové z Kunštátu, Krajířové z Krajku, Ditrichštejnové, Tetourové z Tetova, Čertorejští z Čertorej, nebo Štrejnové ze Švarcenavy. V 17. století se hrad dostal na dlouhou dobu do držení Althannů, majitelů nedalekého Vranova. Na sklonku třicetileté války, pravděpodobně v roce 1645, byl hrad obsazen a pobořen švédskými vojsky generála Torstensona. Hrad byl jako sídlo opuštěn a dále využíván pouze ke skladovacím účelům. Na počátku 19. století nechali noví vlastníci Mnizskové a Stadničtí upravit několik místností k obývání, hospodářské budovy na nádvoří byly přestavěny na hájovnu. Za první republiky užíval hrad Klub českých turistů, který ho zpřístupnil a zřídil zde noclehárnu s kapacitou 20 lůžek.  Dne 21. srpna 1946 byla ve znojemské Besedě obnovena činnost Klubu československých turistů, jehož hlavním úkolem mělo být zřízení rekreačních míst, která za války zanikla. Trausnický mlýn se nacházel v majetku ZME a budova restaurace byla pustá a prázdná, krytina střechy rozebrána a tím se také poslední poschodí budovy nacházelo v neobyvatelném stavu, rekreační místo Devět mlýnů převzala vojenská správa, která si zde zřídila vojenské rekreační středisko a Nový Hrádek s bytem hajného a s turistickou noclehárnou pustl a chátral.  Po roce 1948 se hrad ocitl v přísně střeženém hraničním pásmu a byl zde zakázán vstup. Nový Hrádek byl znovu zpřístupněn až v roce 1992, od roku 1995 je na koruně zdi přední části hradu dřevěný ochoz, ze kterého je výhled do okolní krajiny a údolí řeky Dyje pod hradem.

Příroda.

Hrad je domovem mnoha vzácných druhů živočichů a rostlin. Vyskytuje se zde například největší český had užovka stromová, ve sklepení zimuje před 10 druhů netopýrů, například netopýr velký, netopýr černý a vrápenec malý. Na nádvoří v letních měsících zalétá vzácná včela drvodělka fialová, brouci roháči, zlatohlávci a velké množství motýlů, mezi nimi také ohrožený jasoň dymnivkový. Kvete zde divizna nádherná, užanka uherská nebo brambořík nachový. Na vápník bohatá suť pod hradem vyhovuje žebřici pyrenejské nebo vzácnému hřibu skvrnitému.

Nový Hrádek u Lukova je rozsáhlá a dobře uchovaná zřícenina hradu plášťového typu, ležící asi 2,5 km jižně od Lukova na Znojemsku. Od roku 1973 je chráněna jako kulturní památka, od roku 2001 má status Národní kulturní památky. Je v majetku České republiky a je zpřístupněná veřejnosti (správu vykonává Národní památkový ústav). Hrad se nachází v první zóně Národního parku Podyjí.

Die Burgruine Nový Hrádek (deutsch "Neuhäusel") gehört zur Gemeinde Lukov nad Dyjí im Bezirk Znojmo in Tschechien. Die Ruine der Höhenburg liegt etwa 10 km südwestlich von Znaim an der Engstelle einer Schleife der Thaya. Bei der Burg handelt es sich um eine Doppelanlage, bestehend aus einer unteren und einer oberen Burg.


Historie.

Za říše Čchin zde roku 223 př. n. l. vznikl okres Chuaj-jin. Po založení říše Chan byl z něho vydělen okres Fu-lin (). Roku 201 př. n. l. dal chanský císař Kao-cu svému generálovi Chan Sinovi titul markýze z Chuaj-jinu () a okres mu dal jako úděl. Za pět let byl Chan Sin zabit a z Chuaj-jinu se opět stal okres. Roku 117 př. n. l. vznikla komandérie Lin-chuaj () skládající se z okresů Chuaj-jin a Fu-lin. Po pádu režimu Wang Manga byl okres Fu-lin začleněn do okresu Chuaj-jin a komandérie Lin-chuaj začleněna do komandérie Tung-chaj (). Roku 72 byla komandérie Lin-chuaj obnovena.  V následujících staletích se administrativní dělení oblasti průběžně měnilo. Za říše Sung roku 1273, na sever od administrativního centra starého okresu Chuaj-jin, vznikl okres Čching-che (), který se rozkládal na území dřívějšího Chuaj-jinu. Za mongolské říše Jüan roku 1324 Žlutá řeka změnila tok a odnesla sídlo okresu Čching-che, nové bylo postaveno na místě bývalého sídla okresu Chuaj-jin. Za Čchingů roku 1761 bylo sídlo okresu přeneseno do Čching-ťiang-pchu.  Po vzniku Čínské republiky byl roku 1914 – kvůli shodě jména s okresem v provincii Che-pej – okres Čching-che přejmenován na Chuaj-jin.  Roku 1949 se okres Chuaj-jin stal součástí nové prefektury Chuaj-jin, roku 1951 byla urbanozovaná část okresu vyčleněna jako město Čching-ťiang (). V letech 1958–1964 byli okres a město opět sjednoceny. Roku 1983 byly město Čching-ťiang a prefektura Chuaj-jin zrušeny, vznikla městská prefektura Chuaj-jin, okres Chuaj-jin byl jednou z jejích částí. Roku 2001 byla městská prefektura Chuaj-jin přejmenována na Chuaj-an a okres Chuaj-jin přejmenován na městský obvod Chuaj-jin.

Chuaj-jin () je městský obvod v městské prefektuře Chuaj-an v provincii Ťiang-su Čínské lidové republiky. Leží v centru provincie, severně od Jang-c’-ťiang. Žije zde obyvatel.

Huaiyin (淮阴区; Pinyin: Huáiyīn Qū) ist ein chinesischer Stadtbezirk der bezirksfreien Stadt Huai’an in der Provinz Jiangsu. Er hat eine Fläche von 1.264 Quadratkilometern und zählt ca. 850.000 Einwohner (2004). Sein Hauptort ist die Großgemeinde Wangying (王营镇).


Volba prezidenta.

Prezidentem republiky může být zvolen občan, který má právo volit a dosáhl věku 40 let.<ref name="1/1993-57"></ref> Nikdo nemůže být zvolen více než dvakrát po sobě. Zvolen také nemůže být občan, který byl odsouzen za velezradu nebo za hrubé porušení Ústavy nebo jiné součásti ústavního pořádku.  Navrhovat kandidáta může nejméně dvacet poslanců nebo deset senátorů, nebo každý občan České republiky, který dosáhl věku 18 let, podpoří-li jeho návrh petice podepsaná nejméně 50 000 občany. Volbu prezidenta republiky vyhlašuje předseda Senátu, koná se tajným hlasováním a právo volit má každý český občan, který ke dni volby dosáhl věku 18 let. V prvním kole může být zvolen kandidát, který získá nadpoloviční většinu všech platných hlasů. Pokud nikdo nadpoloviční většinu nezíská, koná se do 14 dnů kolo druhé, do kterého postupují dva nejúspěšnější kandidáti z kola prvního (při teoretické rovnosti hlasů všichni, kteří takový počet hlasů získají, tak, aby byli alespoň dva). Ve druhém kole pak bude zvolen ten kandidát, který získá hlasů více (opět při teoretické rovnosti hlasů se do deseti dnů vyhlásí zcela nová volba).

Nestíhatelnost.

Prezidenta nelze po dobu výkonu jeho funkce zadržet, trestně stíhat ani stíhat pro přestupek nebo jiný správní delikt. Nestíhatelnost se vztahuje jak na trestné činy, přestupky a jiné správní delikty spáchané před vznikem mandátu, tak na ty spáchané během jeho výkonu, za které nemohl být prezident až do roku 2013 po zániku mandátu stíhán. Od roku 2013 to již možné je. Do zániku jeho mandátu se navíc běh promlčecí lhůty pro tyto protiprávní činy staví. Procesní imunita se nevztahuje na civilní delikty ani ústavní delikty (viz dále).  Pokud jde o hmotněprávní imunitu (indemnitu) prezidenta, názory právní teorie se různí. Podle čl. 54 odst. 3 Ústavy je prezident republiky z výkonu funkce neodpovědný. Část ústavních právníků, např. Jan Wintr, se kloní k názoru, že jde pouze o neodpovědnost ve smyslu politickém, tj. neodpovědnost Poslanecké sněmovně. Naproti tomu Pavel Rychetský ve svém komentáři k Ústavě ale toto ustanovení vykládá právě jako absolutní hmotněprávní imunitu prezidenta, pokud jde o souvislost s výkonem jeho funkce. Prezident tak podle tohoto výkladu může spáchat během výkonu své funkce např. trestný čin a po skončení svého mandátu za něj být i stíhán, avšak pokud by se jednalo o trestný čin v souvislosti s výkonem prezidentské funkce, např. zneužití pravomoci úřední osoby, prezident by sice svým jednáním tuto skutkovou podstatu naplnil, přesto by jeho trestní odpovědnost nevznikla. Tato indemnita se pak nevztahuje na civilní delikty a samozřejmě ani na ústavní delikty.

Ústavní delikty.

Velezrada je ústavní delikt, za který může být prezident odsouzen. Kromě toho je možné jej odsoudit také pro hrubé porušení Ústavy nebo jiné součásti ústavního pořádku. Velezradou se přitom rozumí "jednání prezidenta republiky směřující proti svrchovanosti a celistvosti republiky, jakož i proti jejímu demokratickému řádu". Žalobu může podat jen Senát, který k tomu však musí získat souhlas Poslanecké sněmovny. Řízení probíhá před Ústavním soudem a jediným trestem může být ztráta prezidentského úřadu a způsobilosti jej znovu nabýt (čímž zaniká i nárok na prezidentský plat včetně veškerých dalších požitků po skončení funkce).  V roce 2004 lidovecký senátor Zdeněk Bárta prohlásil, že má připravený návrh na ústavní žalobu pro velezradu proti prezidentu Klausovi, kterého obviňoval z toho, že svým počínám ohrožuje fungování Ústavního soudu České republiky, protože nenavrhuje dostatečně rychle Senátu na schválení kandidáty na pozici jeho soudců. Tento návrh však mezi ostatními senátory podporu nezískal, i když zájem obecně vzbudil. O velezradě také uvažovala v roce 2009 sociálnědemokratická senátorka Alena Gajdůšková, a to v souvislosti s ratifikací Lisabonské smlouvy. Ani v tomto případě však k podání ústavní žaloby nedošlo.  V únoru 2013 podepsal potřebný počet senátorů (28) návrh ústavní žaloby na prezidenta Václava Klause především v souvislosti s amnestií vyhlášenou v novoročním projevu, ale i dalšími kroky během funkčního období (nedokončování ratifikace mezinárodních smluv, nenavrhování kandidátů na soudce Ústavního soudu, nerozhodnutí o jmenování či nejmenování Petra Langera soudcem). Tím se měl dopustit jednání směřujícího proti svrchovanosti republiky, jakož i proti jejímu demokratickému řádu. Zároveň byla Senátu doručena petice 73 tisíc lidí s výzvou k podání žaloby. Na základě tohoto návrhu proběhla 4. března mimořádná schůze Senátu, která podání ústavní žaloby k Ústavnímu soudu schválila. Ústavní soud však řízení o žalobě z procesních důvodů zastavil, když dovodil, že podle právní úpravy o tomto řízení účinné před 7. březnem 2013 nešlo pokračovat v řízení o této žalobě po uplynutí funkčního období prezidenta.  V roce 2019 podepsal potřebný počet senátorů návrh ústavní žaloby na prezidenta Miloše Zemana, poslanci však tento návrh nepodpořili.

Pravomoci.

Absolutní pravomoci (bez kontrasignace).

Tyto pravomoci vykonává prezident zcela nezávisle, rozhodnutí podle nich vydaná jsou bezprostředně platná.  Prezident podle Ústavy České republiky: Ke jmenování soudců Ústavního soudu však potřebuje souhlas Senátu.

Milost.

Milost je zvláštní pravomoc, ideově vycházející z doby monarchie. Umožňuje prezidentovi v individuálních případech odpouštět a zmírňovat tresty uložené soudem; zahlazovat odsouzení; a s kontrasignací nařizovat, aby se trestní řízení nezahajovalo, a bylo-li zahájeno, aby se v něm nepokračovalo.  V praxi tuto pravomoc prezident používá zejména v případech, kdy se domnívá, že soud pochybil, nebo v humanitárních případech, kdy zabraňuje rozdělení rodiny nebo přihlíží k vážnému zdravotnímu stavu odsouzených nebo členů jejich rodiny. V praxi bývají některá udělení milosti veřejností kritizována.

Prezidentské veto.

Suspenzivní veto patří mezi pravomoci českého prezidenta. Dovoluje mu vrátit Parlamentem schválený návrh zákona zpět Poslanecké sněmovně spolu s odůvodněním. Musí tak učinit ve lhůtě 15 dnů počínající den po předložení zákona k podpisu a nemůže tak učinit u ústavních zákonů. Přehlasovat veto může nadpoloviční většina všech poslanců. Pokud si prezident není jistý ústavností zákona, může podat Ústavnímu soudu návrh na zrušení zákona. Zákon ovšem nabude platnost.  Václav Havel ve svém prvním volebním období použil veto jen devětkrát. Čtyřikrát byl poslanci přehlasován, čtyřikrát se tak nestalo, v jednom případě rozhodl o zrušení platného zákona na návrh prezidenta Ústavní soud. Ve druhém volebním období použil veto sedmnáctkrát, ve všech případech však byl poslanci přehlasován. Úspěšnější byl u Ústavního soudu, který čtyřikrát alespoň částečně návrhům prezidenta vyhověl. Prezident Václav Klaus veto používal častěji, vetoval celkem 62 zákonů, přičemž uspěl jen čtyřikrát, a sedm jeho vet již nebylo projednáno. Miloš Zeman vetoval v průběhu prvních 19 měsíců v úřadu 3 zákony, přičemž ve dvou případech bylo jeho veto přehlasováno. V jednom případě se hodlal obrátit na Ústavní soud.

Pravomoci s kontrasignací.

Rozhodnutí vydaná podle těchto pravomocí vyžadují ke své platnosti spolupodpis (kontrasignaci) předsedy vlády nebo jím pověřeného člena vlády. Za tato rozhodnutí odpovídá vláda.  Prezident podle Ústavy České republiky:  Další pravomoci určují běžné zákony. Podle nich prezident například:  Některá další práva, povinnosti či kompetence prezidenta republika jsou pak též i v dalších obyčejných zákonech.

Amnestie.

Amnestie je pravomoc prezidenta, která mu umožňuje hromadně promíjet a snižovat tresty a právní následky odsouzení, právo nařizovat, aby se trestní řízení nezahajovalo, a bylo-li zahájeno, aby se v něm nepokračovalo. Amnestie se může vztahovat i na přestupky. Pokud se vztahuje na přestupky, vždy se jedná konkrétně o některý z přestupků a uděluje se celoplošně. Amnestie nemůže být zrušena. Prezident může určit okruhy osob, na které se amnestie vztahuje, i okruhy osob, na které se nevztahuje. K platnosti amnestie je třeba spolupodpis předsedy vlády nebo pověřeného ministra.  Václav Havel jako prezident České republiky udělil amnestie, a to v letech 1993 a 1998. Obě se týkaly jen nižšího počtu osob (130 a 955) a nevzbudily takové kontroverze jako jeho první amnestie, ještě v úřadu prezidenta Československa v roce 1990. Tehdy ještě nebylo třeba premiérova spolupodpisu. Amnestie byla nejrozsáhlejší a vzbudila mnoho ohlasů. Propuštěno bylo 15 tisíc vězňů, 16 tisícům se trest zkrátil. Kritici Havlovi vyčítají, že tímto rozhodnutím výrazně zvýšil míru kriminality. Trestných činů spáchaných propuštěnými na základě této amnestie (tzv. amnestovanými) bylo 9 procent z celkové kriminality v roce 1990.  Václav Klaus možnosti amnestie využil u příležitosti výročí 20 let od rozdělení Československa. Ve svém posledním prezidentském novoročním projevu 1. ledna 2013 oznámil amnestii, na základě které bylo propuštěno přibližně 6 500 vězňů. Protesty zejména opozičních politiků a občanů České republiky vyvolal zejména rozsah amnestie, která se týkala i řady kauz ekonomické trestné činnosti a známých osobností.

Úřad prezidenta neobsazen.

Úřad prezidenta může zůstat neobsazen: V těchto případech pravomoci s kontrasignací (kromě pravomocí jmenovat a povyšovat generály a vyhlašovat parlamentní volby) přecházejí na předsedu vlády.  Pravomoci bez kontrasignace (kromě jmenování předsedy a místopředsedů Nejvyššího soudu, milosti, suspenzivního veta, podepisování zákonů a jmenování předsedy a místopředsedy Nejvyššího kontrolního úřadu) přecházejí na předsedu Poslanecké sněmovny, včetně pravomoci vyhlašovat volby do Senátu (volby do Poslanecké sněmovny v takových případech vyhlašuje vždy předseda Senátu). Pokud je Poslanecká sněmovna rozpuštěna, přísluší výkon těchto pravomocí předsedovi Senátu.

Stav ohrožení státu, stav nouze, válečný stav.

Po dobu stavu ohrožení státu nebo válečného stavu může vláda požádat Parlament, aby projednal vládní návrh zákona ve zkráceném jednání. V tomto případě prezident nemá právo veta.  Jestliže po dobu nouzového stavu, stavu ohrožení státu nebo válečného stavu podmínky na území České republiky neumožní konat volby ve lhůtách, které jsou stanoveny pro pravidelná volební období, lze zákonem lhůty prodloužit, nejdéle však o šest měsíců. Toto prodloužení je možné provést i opakovaně. Lze tak prodloužit i volební období prezidenta republiky.

Plat, renta a další požitky.

Plat prezidenta České republiky je každoročně odvozen ze základu odpovídajícího 2,5násobku průměrné nominální měsíční mzdy fyzických osob v nepodnikatelské sféře, který se dále násobí koeficientem 3,6. K roku 2018 tak hrubý plat činil 252 800 Kč, když Ministerstvo práce a sociálních věcí České republiky zveřejnilo platovou základnu ve výši 70 195 korun. Další složkou příjmu prezidenta je rovněž zvláštní víceúčelová paušální náhrada, která je vyplácena na místo různých náhrad výdajů; má výši 335 % platové základny. Ta (ke stejnému datu) činila 235 200 Kč. Tato zvláštní náhrada slouží jako náhrada výdajů spojených s výkonem funkce (například na pokrytí výdajů na reprezentaci, odborné a administrativní práce a odbornou literaturu a další).  V roce 2019 činil měsíční plat prezidenta 274 500 Kč, náhrada pak 255 420 Kč.

Doživotní renta po skončení funkce.

Podle zákona o zabezpečení prezidenta republiky po skončení funkce má bývalý prezident republiky nárok na doživotní rentu ve výši 50 tisíc Kč měsíčně. Renta je ze zákona splatná předem vždy do pěti pracovních dnů od počátku příslušného kalendářního měsíce. Dále má bývalý prezident republiky nárok na víceúčelovou paušální náhradu, která kryje zejména nájemné kanceláře a odměnu pro asistenta, v celkové výši dalších 50 tisíc Kč měsíčně. Paušální náhrada je splatná spolu s rentou.

Ostatní požitky.

Prezident má nárok i na další výhody, které jsou označovány jako požitky naturální. Prezident má nárok na užívání služebního vozidla s řidičem i bez něho k výkonu funkce i k osobní dispozici, rovněž má nárok k užívání nemovitostí tvořících sídlo prezidenta republiky, tedy zejména Pražský hrad a zámek Lány a k dispozici má dvě telefonní stanice. Prezident má také právo na úhradu zdravotních služeb apod. Doživotní ochranu (tedy i po skončení funkce) zajišťuje prezidentu republiky Útvar pro ochranu prezidenta České republiky.

Prezident České republiky je hlava České republiky, která je volena přímo českými občany, resp. oprávněnými voliči. V letech 1993–2012 byl volen oběma komorami Parlamentu, tedy poslanci a senátory, na společné schůzi obou komor. Z výkonu své funkce není odpovědný s výjimkou velezrady a hrubého porušení Ústavy nebo jiné součásti ústavního pořádku. Prezident se ujímá úřadu složením slibu do rukou předsedy Senátu, do roku 2013 skládal slib do rukou předsedy Poslanecké sněmovny. Prezidentovo funkční období trvá pět let. Vzdát se svého úřadu může též do rukou předsedy Senátu Parlamentu ČR. Výkon pravomocí, protokolární povinnosti a další funkce spojené s osobou prezidenta zajišťuje Kancelář prezidenta republiky, jeho ochranu má na starosti specializovaný útvar Policie ČR.

Der tschechische Präsident (amtlich ‚Präsident der Republik‘) ist das Staatsoberhaupt der Tschechischen Republik. Er wurde vor 2013 durch das Abgeordnetenhaus und den Senat in einer gemeinsamen Sitzung gewählt. Seitdem erfolgt die Bestimmung des Amtsinhabers durch eine Direktwahl. Die Wahlperiode beträgt 5 Jahre, die Wiederwahl ist einmal möglich. Das Mindestalter für die Wahl zum Präsidenten beträgt, entsprechend dem Mindestalter für die Mitgliedschaft im Senat, 40 Jahre. Er kann nur wegen Hochverrats vor dem Verfassungsgericht angeklagt werden und ist für seine Amtsführung ansonsten keinem anderen Verfassungsorgan gegenüber verantwortlich.


Historie.

Jako jeden z nejstarších moravských hradů podunajského typu pochází z 80. let 13. století. Původně se jmenoval Ruteštejn podle Rutha (Hruta) z rodu Hrutoviců, který jej pravděpodobně po roce 1270 založil. Poprvé je v pramenech připomínán roku 1289 na listině, kterou Dětřich z Kněžic daroval patronátu kostela v Opatově kněžickému faráři a želivským premonstrátům. Jedna z pečetí na této listině patřila právě Ruthovi z Rutenštejna (= Rokštejna). Za nevyjasněných okolností se hradu kolem roku 1359 zmocnil moravský markrabě Jan Jindřich, hrad se stal centrem jeho statků v okolí, hájit měl též markraběcí zájmy proti blízké Jihlavě. Kolem roku 1362 byl do té doby nevelký hrad přestavěn a rozšířen. Podle archeologického průzkumu se jednalo o tzv. dvojhrad, jedinečnou středověkou stavbu na českém území. Jádro horního hradu tvořila věž a palác s kaplí a velkým sálem, jehož místnost vytápěla kachlová kamna a krby. Na východní straně se pak nachází malá věž. Dolní hrad sestával z paláce, kuchyně a hospodářských objektů.  Po Janu Jindřichovi hrad zdědil jeho syn markrabě Jošt, který však v rámci tzv. markraběcích válek vedl majetkové spory se svými bratry Prokopem a Janem Soběslavem. Podle některých dochovaných listin je zřejmé, že různí členové lucemburského rodu na Rokštejně v té době příležitostně pobývali, majetkové poměry jsou ale nepřehledné. Až koncem 14. století došlo ke smíru a Rokštejn převzal Prokop. Byl však zadlužen a již v roce 1399 jako jeho hlavní věřitel převzal Rokštejn Hynek z Valdštejna, nejvyšší číšník Moravského markrabství. Hynek z Valdštejna přistoupil k dalšímu rozšíření hradu a také skoupil řadu vesnic v okolí, čímž vytvořil majetkové zázemí této linie Valdštejnů na více než dvě století. Za husitských válek hrad patřil Zikmundovi z Valdštejna, který byl s katolickou Jihlavou v nepřátelském stavu, jihlavské vojsko proto hrad oblehlo a jeho obránci byli nuceni odejít. Hrad byl pobořen, ale v polovině 15. století byl pravděpodobně nouzově zajištěn. Valdštejnové své sídlo přenesli do Brtnice, i když ještě dočasně nadále užívali i predikát "z Rukštejna." V rámci brtnického panství byl Rokštejn majetkem Valdštejnů až do pobělohorských konfiskací, poté spolu s Brtnicí až do roku 1945 patřil Collaltům.

Archeologický výzkum.

V souvislosti s plánovanou výstavbou přehrady Střížov byl v roce 1981 zahájen systematický archeologický výzkum zříceniny Rokštejna pod vedením historika Zdeňka Měřínského. Dlouholetý a důkladný průzkum přinesl četné poznatky nejen o složitém stavebním vývoji hradu, ale díky nálezu řady předmětů také o životě ve středověku. V základech věže byla nalezena kostra novorozence, což je cenný doklad přežívajících pohanských zvyků ve 13. století. Věřilo se, že hradu lze tímto způsobem zajistit nedobytnost. V šachtě brány do horního hradu byl nalezen unikátní soubor hracích kostek (největší kolekce v Evropě), což svědčí o tom, že si strážní krátili čas hrou.

Současnost.

Zřícenina hradu Rokštejn je majetkem města Brtnice, stále zde probíhá archeologický výzkum, po smrti Zdeňka Měřínského (2016) jej vede Jana Mazáčková z vědecko-výzkumné stanice Panská Lhota (Ústav archeologie a muzeologie Masarykovy univerzity v Brně). Areál hradu je volně přístupný s možností komentovaných prohlídek, v letní turistické sezóně zde probíhá řada kulturních akcí.

Rokštejn je zřícenina hradu ležící na skalnatém návrší nad údolím říčky Brtnice, v katastrálním území Panská Lhota města Brtnice v okrese Jihlava. Torza dvou hradních paláců s hranolovou věží a zbytky hospodářských budov tvoří jednu z největších hradních zřícenin na Českomoravské vrchovině. Rokštejn je zapsán na seznamu kulturních památek a od roku 1981 zde probíhá systematický archeologický výzkum. Areál je volně přístupný s možností komentovaných prohlídek.

Die Burgruine Rokštejn, auch "Rukštejn" bzw. "Rokštýn" (deutsch "Ruckstein") befindet sich fünf Kilometer nordöstlich von Brtnice in Tschechien. Die Doppelburg ist eine der ältesten in der Bauweise des Donaugebiets errichteten Burgen in Mähren.


Program.

Soutěžní sekce.

Základem festivalového programu je sedm soutěží:  Festival dále nominuje jeden film, který je následně zahrnut do předvýběru Evropské filmové akademie pro evropskou cenu za nejlepší dokumentární film roku. Vítězné snímky soutěže Krátká radost jsou nominovány do předvýběru Cen Akademie (Oscar) v rámci kategorie krátkometrážních dokumentárních filmů.

Nesoutěžní sekce.

Kromě soutěžních sekcí festival každoročně představuje i množství nesoutěžních sekcí zabývajících se různými oblastmi dokumentárního filmu. Mezi tradiční nesoutěžní sekce patří například:

Doprovodný program.

Doprovodný program zahrnuje kromě tematických výstav také soutěžní výstavy plakátů filmových festivalů, hudební a divadelní vystoupení, autorská čtení, radiodokumenty a dokumentární divadlo či speciální výstavní instalaci "Laboratorium".

Hosté.

Festivalu se v minulých letech zúčastnila řada režisérů, filmových teoretiků a historiků. Kromě odborníků z oblasti filmu Ji.hlavu navštívili také spisovatelé, umělci či aktivisté.  S hosty je možné se potkat v rámci Inspiračního fóra (Industry Program) nebo Masterclass (nesoutěžní sekce). Osobnosti ze světa filmu jsou tradičně také členy soutěžních porot (např. soutěží Mezi Moři či Opus Bonum).

Další aktivity.

MFDF Ji.hlava se věnuje mnoha aktivitám celoročně. Spolupracuje například s dalšími evropskými dokumentárními festivaly v rámci sdružení "Doc Alliance", jehož webový portál, distribuující dokumentární a experimentální snímky online pod názvem "Doc Alliance Films", je původním projektem festivalu. Podílí se rovněž na projektech určených pro filmové profesionály "DOC.STREAM" a ve spolupráci s Institutem dokumentárního filmu na projektu "Ex Oriente Film", či na trhu východoevropských dokumentů "East Silver".  Spolek DOC.DREAM, pořadatel festivalu, je aktivní také v publikační činnosti (např. Karel Vachek: Teorie hmoty; Bill Nichols: Úvod do dokumentárního filmu; Guy Gauthier: Dokumentární film, jiná kinematografie; David Čeněk: Chris Marker; Sborníky DO I-VI) a provozuje online portál "dok.revue", který se věnuje teorii a kritice dokumentárního filmu.  Festival od roku 2003 vydal šest čísel sborníku textů o dokumentu s názvem DO a od roku 2005 dodnes vydává dok.revue. Jedním z cílů portálu dok.revue je tedy i zpřístupnění rozsáhlého archivu teoretických, historických a kritických textů věnovaných dokumentárnímu filmu, které byly dříve vydány tiskem v malých nákladech a jež jsou nyní rozebrány. Dok.revue je určena širší veřejnosti se zájmem o kulturní dění. Její součástí jsou rozhovory, recenze, studie a příležitostně také úvahy a komentáře, týkající se podmínek rozvoje českého dokumentu, které jsou neodmyslitelně spojeny s aktuální společenskou situací.

Ji.hlava Industry Program.

Ji.hlava Industry Program je projekt určený filmovým profesionálům a již šestnáct let je nedílnou součástí festivalu. Do této sekce patří následující programy a platformy:

Akce v průběhu roku.

Kromě samotného festivalu, který se koná v říjnu, pořádají organizátoři Ji.hlavy také několik akcí, probíhajících v průběhu celého roku:

Vzdělávání.

MFDF Ji.hlava se angažuje v řadě vzdělávacích aktivit:

Mezinárodní festival dokumentárních filmů Ji.hlava (MFDF Ji.hlava) je největší festival věnovaný autorskému dokumentárnímu filmu ve střední a východní Evropě. Festival probíhá tradičně koncem října v Jihlavě v České republice, v roce 2019 proběhne ve dnech 24. - 29. října jeho 23. ročník.

Das Internationale Dokumentarfilmfestival Jihlava in Jihlava, Tschechien, ist das größte Filmfestival für Dokumentarfilme in Ostmitteleuropa und findet jährlich im Herbst seit 1997 statt. Das jeweils sechstägige Festival versteht sich als offenes Forum und wird von Diskussionen mit den Zuschauern, Workshops, Podiumsdiskussionen und Fachtreffen umrahmt.


Mládí.

Tom se narodil v Liverpoolu jako nejstarší ze tří dětí. Jeho otec byl Žid, který pracoval u obchodního námořnictva. Jeho matka byla zapálená katolička. Tom v patnácti letech opustil školu a stal se mnichem. Po šesti letech začal sloužit u Royal Army Medical Corps. V této době se angažoval v amatérském dramatickém sboru, kde objevil svou vášeň pro hraní a talent rozesmát ostatní.

Doctor Who.

Čtvrtého doktora hrál Tom 7 let v době 1974–1981, a za tu dobu tento pořad velmi zviditelnil. Když se poprvé objevil na obrazovkách, seriál běžel již 11 let a po regeneraci Jona Pertweea zůstala v lidech velká otázka, jak se bude chovat nový doktor. Jak se později zjistilo, čtvrtá inkarnace je naprosto geniální – vzdělaná, náladová, plná dětského úžasu, naivní, přátelská. Za jeho působení seriál dosáhl 11 milionů diváků. Mezi hlavní rysy této inkarnace patřila dlouhá pruhovaná šála až na zem a pytlík bonbónů Jelly-Baby. Když Tom své žezlo doktora předal Peterovi Davisonovi, neměl o nabídky nouzi, tato role mu naprosto změnila život. V průběhu seriálu se vyskytuje spoustu narážek na 4. doktora, třeba v epizodě ve 12. epizoda 3. série, "Sound of the Drums", kde Master nabízí své ženě pytlík s Jelly-Baby nebo ve výročním speciále k padesátému výročí seriálu, "The Day of The Doctor", kde má jedna vědecká pracovnice tutéž šálu. V tomto speciálu si Tom Baker zahrál malou roli na konci jako Kurátor ("The Curator"), s velkou pravděpodobností zestárlý Doktor.. V roce 2017 se objevil v epizodě "Shada" po boku Petera Capaldiho.

Osobní život.

Jeho první žena se jmenovala Anna Wheatcroft a seznámil se s ní po skončení služby u Royal Army Medical Corps. S ní má Tom jediné dvě děti – Daniela a Pierse. Byli spolu v letech 1961–1966. Po té se Tom oženil s Lalla Ward, která byla doktorovou společnicí v sedmnácté sérii. Rozvedli se v roce 1982. V roce 1986 si vzal Sue Jerrard. S tou žije až do současnosti. V roce 2002 se spolu se Sue rozhodli přestěhovat do Francie. Jelikož pracovní nabídky přetrvávaly v Británii, museli se v roce 2004 vrátit, ale jelikož měli ve Francii přátele a dům tak se zas v roce 2006 vrátili zpátky. Momentálně poklidně žijí ve východní části anglického Sussexu, mají kočky a psa.

Thomas Steward „Tom“ Baker (* 20. ledna 1934) je anglický herec, nejvíce známý svou čtvrtou inkarnací v britském sci-fi seriálu Doctor Who nebo rolí vypravěče v komediálním pořadu zvaném Little Britain.

Thomas Stewart „Tom“ Baker (* 20. Januar 1934) ist ein englischer Schauspieler und Komödiant. Seine bekannteste Rolle ist die des "vierten Doktors" von 1974 bis 1981 in "Doctor Who".


Mládí.

Sylvester se narodil ve skotském městě Dunoon po smrti svého otce angličana, který padl ve druhé světové válce. Jeho matka Irka ho poslala studovat na katolickou školu, ale v šestnácti přestoupil na tamější gymnázium. Po skončení studií se na pět let přestěhoval do Londýna, kde pracoval jako zaměstnanec pojišťovny, tam ho také poznal Ken Campbell, který ho později vzal do své show zvané The Ken Campbell Roadshow. Jeho první filmová role přišla v roce 1979 ve filmu Dracula.

Doctor Who.

McCoy se stal doktorem po regeneraci 6. doktora (Colina Bakera) v roce 1987 a hrál ho do roku 1989 - tedy jen 3 roky a stačil odehrát 3 série - 24. - 26. Byl to tedy poslední klasický doktor. Jeho kostým byl zvláštní - kostkované kalhoty, bílá košile, hnědé sako, někdy přes něj bílý kabát, bílý klobouk s rovným zahnutím a hlavně je to právě on, kdo dovršil éru červených otazníků na doktorových oblečeních - držadlo u jeho deštníku bylo do tvaru otazníku a celý jeho svetr měl tento design. Sedmý doktor má jednu z největších změn chování po regeneraci - je naprosto odlišný od předešlé. Rád se potácí v nebezpečí, ale ne na úkor svého bezpečí, velmi inteligentní, klidný, odhodlaný porazit své protivníky, jak ty staré tak i nové. Když pořad v roce 1989 skončil, znamenalo to konec i pro Sylvestra, ovšem zahrál si po té i chvilku v roce 1996, kdy vyšel konec svojí inkarnace opožděnou regenerací v márnici na osmého doktora (Paula McGanna). V roce 2013 při oslavě výročí 50 let seriálu vystoupil spolu s ostatními bývalými klasickými doktory ve speciále zvaném "The Five(ish) Doctors Reboot".

Hobit.

Sylvester se objevil ve filmech:, a, kde ztvárnil roli Radagasta - bláznivého čaroděje. Přestože se Radagast v knize Hobit neobjevuje, Peter Jackson (režisér trilogie Hobit a Pán prstenů) použil doplňující příběhy, ve kterých Ragadgast je, přestože ho nedal do filmů Pán Prstenů. Radagast je šílený čaroděj, bývalý člen Bílé rady, co opustil lidi a elfy a vydal se do zeleného hvozdu, nyní už do Temného hvozdu, aby zde žil s divokými zvířaty. Často jezdí na saních poháněnými králíky. Sylvester si natáčení velmi užíval, třeba i pro to, že se mohl podívat na spoustu úžasných míst, jako je třeba Nový Zéland.

Osobní život.

Sylvester je v osobních otázkách velmi zdrženlivý. Původně se McCoy jmenoval jen Sylveste McCoy a až po té si nechal dopsat "r" na Sylvester. Má jednu ženu Agnes a nemají žádné děti. Nyní žije se svou ženou v Londýně.

Sylvester McCoy (* 20. srpna 1943), rodným jménem Percy James Patrick Kent-Smith, je britský herec, známý především díky své roli Radagasta v úspěšné sérii filmů a díky postavě 7. doktora v sci-fi seriálu Doctor Who.

Sylvester McCoy (* 20. August 1943 in Dunoon, Argyll and Bute als "Percy James Patrick Kent-Smith") ist ein schottischer Schauspieler. Seine bekanntesten Rollen sind die des siebten "Doktors" in Doctor Who und die des Zauberers Radagast des Braunen in der Hobbit-Trilogie.