Kdy používáme.

Zkreslení sloužící sobě lidé používají ať už vědomě, či nevědomě v různých situacích. Mezi ty nejčastější patří vysvětlování událostí a srovnávání sebe sama s ostatními.

Vysvětlování událostí.

Experimentátoři zjistili, že lidé své úspěchy a neúspěchy vysvětlují různým způsobem. Úspěchy připisují svým schopnostem, dovednostem a snaze, zatímco neúspěchy jsou připisovány vnějším faktorům (například počasí, přílišná náročnost úkolu apod.), tedy faktorům, které člověk nemůže nijak ovlivnit nebo kontrolovat.  Relativně běžně si připisujeme zásluhy za úspěch, ale odmítáme osobní zodpovědnost při selhání. Zkreslení sloužící sobě se může také projevit při interpretaci nejednoznačné informace, kdy si ji vykládáme způsobem, který je výhodný pro naše zájmy.  Jako příklad lze uvést reakci studenta po obdržení výsledku testu. Student, jehož práce byla velice dobře ohodnocena, si svůj úspěch může vysvětlit takto: „Dostal jsem výbornou, protože jsem chytrý a pilně jsem studoval.“ Naopak student, kterému se při testu nedařilo by mohl svůj neúspěch odůvodnit tímto způsobem: „Učitel si na mě zasedl, proto jsem neprošel.“

Srovnávání se s ostatními.

Při srovnávání sebe sama s ostatními má většina lidí tendenci hodnotit se lépe než průměr. Považují se za lepší, inteligentnější, schopnější atp. než průměrné osoby.  Self-serving bias se projevuje zejména v situacích, kdy se porovnáváme se skupinou lidí obecně (řidiči, podnikatelé, studenti atd.), než při srovnávání se přímo s konkrétní osobou (student Novák).  Příklady:

Proč používáme.

Existuje několik předkládaných důvodů, pomocí nichž lze vysvětlit, proč se lidé k self-serving bias uchylují. Těmi hlavními důvody jsou:

Atribuční teorie a základní atribuční chyba.

Atribuční teorie zkoumá, jakým způsobem si lidé vysvětlují vlastní jednání a jednání druhých. Rozlišujeme atribuci dispoziční a atribuci situační.  Základní atribuční chybou pak rozumíme tendenci uplatňovat odlišná měřítka v přisuzování příčin vlastnímu a cizímu jednání. Lidé mají sklon posuzovat vlastní jednání jako důsledek situace, ale jednání druhých často vidí jako důsledek dispozičních příčin. To znamená, že když si vysvětlujeme naše vlastní chování, všímáme si vlivu situace, ve které se nacházíme, zatímco chování druhých si vysvětlujeme čistě na základě jejich vlastností, postojů nebo názorů.

Zkreslení sloužící sobě neboli "self-serving bias" je tendence vidět a hodnotit sám sebe a své chování v příznivém světle. V pozadí konceptu stojí myšlenka, že vlastní chování posuzujeme shovívavěji než chování druhých, a to hlavně díky základní atribuční chybě.

Selbstwertdienliche Verzerrung (engl. self-serving bias) bezeichnet in der Sozialpsychologie die Tendenz, eigene Erfolge im Zweifelsfall eher "inneren" Ursachen (wie eigenen Fähigkeiten und Fertigkeiten) und eigene Misserfolge eher "äußeren" Ursachen (der Situation, dem Zufall etc.) zuzuschreiben.


Trenérská kariéra.

Začínal s týmem Reggiana poblíž jeho rodného města, a hned ve svém prvním roce ho dovedl do Serie A. To přilákalo pozornost Parmy, klubu, kde Ancelotti s fotbalem začínal. Vytáhl Parmu na druhé místo, její nejlepší ligové umístění v historii. V následující sezóně se tým propadl na šesté místo a "Carletto" byl poněkud překvapivě vyhozen. Všimli si toho v Juventusu a Ancelottiho angažovali i přesto, že dříve dlouho hrával za konkurenční AS Řím a AC Milán.  Během dvou let v Juve dvakrát skončil v lize druhý, jednou o bod, podruhé o dva. Do týmu přivedl Zambrottu nebo Van der Sara a mužstvo postavené okolo Zidana, Inzaghiho nebo Del Piera mělo k titulu blízko. Jenže blízko vedení Juventusu nestačilo a proto se vrátil Marcello Lippi – muž, kterého Carlo ve vedení Staré dámy předtím nahradil.

AC Milán (2001–2009).

V listopadu 2001 se ve 42 letech stal trenérem AC Milán, ve kterém dříve jako hráč působil. Sezónu 2001/02 zakončil na čtvrtém místě o bod před Chievem Verona a zajistil tak předkolo Ligy mistrů.  Praktikování defenzivního fotbalu jej dostalo pod palbu kritiky klubového majitele a prezidenta Silvia Berlusconiho. V jeho druhé sezóně se začala projevovat spolupráce útočné dvojice Inzaghi–Ševčenko, která tým vynesla do finále Ligy mistrů proti Juventusu. Ševčenkův gól ve finále sice nebyl rozhodčím uznán, ale když po prodlouženém utkání došlo na penaltový rozstřel, tu rozhodující proměnil Ševčenko. Ancelotti se tak může chlubit tím, že jako jeden z šesti mužů získal trofej pro vítěze Champions League/PMEZ jako hráč i trenér.  V následující ligové sezóně proměnil Carletto svůj tým v mašinu na vítězství, titul byl získán s pohodlným náskokem jedenácti bodů. Ofenzivní záložník Andrea Pirlo se přesunul do pozice před obránci, aby začal plnit roli tvůrce hry v hloubi pole. Výše pak hráli další záložníci jako Clarence Seedorf, Rivaldo nebo Rui Costa. V taktickém ohledu přešel k rozestavení 4–2–3–1 nebo 4–3–2–1.  Útok se dokázal vyrovnat se zraněním Inzaghiho, Ševčenko se stal s 24 góly nejlepším střelce v italské lize. Cesta za obhajobou Ligy mistrů vypadala po domácím čtvrtfinále proti Deportivu La Coruña nadějně – na San Siru milánský klub vyhrál 4:1 vstřelením čtyř gólů během osmi minut. Na galicijském stadionu Riazor ale během prvního poločasu jeho tým prohrával 0:3 a během druhého ještě jeden inkasoval. Namísto postupu tak přišlo neočekávané vyřazení. Bylo to poprvé, kdy byl tým v Lize mistrů vyřazen poté, co si v úvodním utkání vybudoval třígólový náskok.  Ve finále Ligy mistrů v ročníku 2004/05 se střetl s Liverpoolem a přes poločasové vedení 3:0 jeho tým nakonec ve finále neuspěl, nakonec totiž padl v penaltovém rozstřelu.  Konkurenční suverénní Juventus Turín ve dvou po sobě jdoucích sezónách 2004/05 a 2005/06 vybojoval "Scudetto" (italský mistrovský titul). AC Milán skončil až druhý se ztrátou 7, respektive 3 bodů. Úplatkářská aféra "Calciopoli" ale Juventus o oba tituly připravila. Trest neminul ani milánský celek, kterému bylo v sezónách 2005/06 a 2006/07 odebráno 30, respektive 8 bodů.  S odchodem Ševčenka do Chelsea v roce 2006 se Ancelotti uchýlil k rozestavení 4–3–2–1 s ojedinělým Inzaghim na hrotu, poté co zklamali zraněný Ronaldo a Gilardino. Ofenzivní podporu pak měli na starost Seedorf a Kaká. Sezóna 2006/07 byla navzdory zraněním (Nesta) úspěšnou na evropské frontě.  Po vyřazení CZ Bělehrad v předkole byl klub nalosován do jedné ze snazších skupin Ligy mistrů. Milánští si poradili s konkurenty v podobách Anderlechtu, Lille a AEK Athény a postoupili do další fáze a v osmifinále čekal skotský Celtic. Po remíze 0:0 ve Skotsku se stejný výsledek opakoval na San Siru a utkání dospělo k prodloužení. To po průniku rozhodl jediným gólem Kaká. Čtvrtfinále proti Bayernu Mnichov skončilo remízou 2:2. Ovšem v Mnichově se podařilo vyhrát 2:0 zásluhou gólového střelce i asistenta Seedorfa. Protagonistou semifinále s Manchesterem United se stal opět Kaká. Ancelottiho svěřenci zareagovali na venkovní prohru 2:3 domácí výhrou 3:0 a putovali do „reprízy“ finále proti Liverpoolu. Finále se odehrálo na Olympijském stadionu v Athénách a rozhodl jej dvougólový Inzaghi. Liverpool v závěru stačil jen zkorigovat na 2:1. Ancelotti již podruhé triumfoval v nejprestižnější evropské soutěži.

Chelsea (2009–2011).

V roce 2009 dne 1. června se stal oficiálně trenérem anglické Chelsea a s londýnským klubem Romana Abramoviče podepsal tříletou smlouvu. Ancelottiho ambicí bylo vyzkoušet si Premier League, navzdory jeho deficitní angličtině. Ancelotti převzal mužstvo opírající se o hráče jako Didier Drogba, Nicolas Anelka (oba útok), Michael Ballack a Frank Lampard (oba záloha), kteří však byli zároveň třicátníky. Chelsea posílila odkoupením 25letého ruského záložníka či obránce Jurije Žirkova z CSKA Moskva. V úspěšné přípravě na další sezónu začal využívat tzv. diamantové rozestavení 4–4–2. V něm mohl do středu pole začlenit vedle Lamparda a Ballacka také Deca, Essiena nebo Obi Mikela. Taktika spoléhala také na aktivitu krajních obránců Ashley Colea a José Bosingwy. V útoku se Ancelotti rozhodl vsadit na dvojici Drogba–Anelka, přičemž v soubojích silnější Drogba operoval více vpředu a rychlejší Anelka za ním. Začátek sezóny v podobě utkání o Community Shield se vyvedl, jeho svěřenci dokázali v penaltovém rostřelu uspět proti Manchesteru United trenéra Fergusona. Již v úvodní sezóně 2009/10 se mu podařilo anglickou Premier League opanovat, navrch přidal triumf v poháru FA. Zejména jízda v Premier League, během které dvakrát porazil všechny týmy "velké čtyřky", byla úžasná. Neuspěl jen v Lize mistrů, kde se jeho tým musel už v osmifinále sklonit před pozdějším vítězem Interem Milán.  V následující sezóně nedokázal tyto úspěchy zopakovat a skončil na 2. místě v Premier League. Následně byl odvolán z funkce.

Paris Saint-Germain (2012–2013).

Koncem prosince 2011 byl jmenován do funkce trenéra francouzského týmu Paris Saint-Germain několik hodin poté, co byl vyhozen Antoine Kombouaré. Stal se druhým nejlépe placeným fotbalovým trenérem po José Mourinhovi, jeho mzda v Paříži činila 13,5 milionu eur ročně. Do PSG si s sebou přivedl také svého asistenta Paula Clementa, jehož služby využíval již v Chelsea. Pařížský „projekt“ financovaný katarskou společností Qatar Sports Investments si od nákupu klubu v létě 2011 kladl jen ty nejvyšší cíle. V polovině ledna prožil vítěznou premiéru na lavičce PSG v ligovém zápase s Toulouse, díky brance Nenêho a další brance rekordní posily Javiera Pastoreho, kterého klub koupil hned v létě 2011. Večerní výhra 2:0 na stadionu "Parc des Princes" ponechala Paříži první místo v tabulce před dotírajícím Montpellierem. Ancelotti do sestavy zakomponoval nově příchozího levého obránce Maxwella, který pod ním odehrál 14 z 19 zápasů jarního pokračování Ligue 1. Titul ale nakonec získal Montpellier.  Do další sezóny tým vkročil již se zvučnými posilami (Zlatan Ibrahimović, Thiago Silva a další). Ancelottiho tým získal jistotu titulu vítězstvím 1:0 nad Lyonem na jeho půdě ve 36. kole, se dvěma zápasy navíc „k dobru“. O jediný gól se postaral útočník Jérémy Ménez. Pro PSG to byl v pořadí třetí titul v historii a vůbec první od roku 1994.  V Lize mistrů dokráčel s PSG až do čtvrtfinále, kde jeho svěřenci vypadli až po dvou remízách s FC Barcelona.

Real Madrid (2013–2015).

V červnu 2013 převzal Real Madrid, kde nahradil José Mourinha, který se vrátil zpátky do londýnské Chelsea. Podepsal smlouvu na tři roky. Zinédine Zidane a Paul Clement mu měli trenérsky asistovat. Ligový titul v sezóně 2013/14 sice nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale dovedl Real k vítězství v Lize mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14 (španělský pohár). V sezóně 2014/15 nezískal s Realem žádnou trofej a v květnu 2015 byl z funkce odvolán.

Bayern Mnichov (2016–2017).

20. prosince 2015 oznámil generální manažer FC Bayern München Karl-Heinz Rummenigge, že se Ancelotti stane nástupcem Pepa Guardioly v následujících třech sezonách. Poprvé s týmem trénoval 11. července 2016. 26. srpna 2016 porazil Mnichov Borussii Dortmund 2-0 a tím se stal vítězem DFL-Supercup 2016. 29. dubna 2017 vyhrál Mnichov 6-0 nad VfF Wolfsburg a tím si zajistil 27. vítězství v Německé fotbalové Bundeslize (a také páté vítězství v řadě). V Lize mistrů byl vyřazen ve čtvrtfinále Ancelottiho bývalými svěřenci z Realu Madrid. 5. srpna 2017 zahájilo Ancelottiho mužstvo sezonu vítězstvím nad Borussií Dortmund (základní hrací doba - výsledek 2:2, vítězství Mnichova 5:4 na penalty) a zároveň i v DFL-Supercup 2017. Nicméně, 28. září 2017 byl Ancelotti na vlastní žádost propuštěn, a to z důvodu porážky 3:0 s Paris Saint-Germain. Jednalo se o nejhorší porážku klubu v základních skupinách Ligy mistrů.

Neapol (2018–2019).

Dne 23. května 2018 byl Ancelotti oficiálně jmenován hlavním trenérem SSC Neapol. Šlo o jeho první italské angažmá od roku 2009, kdy opustil AC Milán. Ancelotti a klubový předseda Aurelio De Laurentiis se domluvili na tříletém kontraktu. Na úvod jeho svěřenci vybojovali domácí ligovou výhru 2:1 nad Laziem Řím, přestože po gólu Immobileho prohrávali. Neapolští útočníci Arkadiusz Milik a Lorenzo Insigne ale utkání otočili.  V ročníku 2018/19 s týmem vybojoval druhé místo v Serii A. Na podzim 2018 bojoval ve skupině Ligy mistrů o postup do osmifinále, ale nakonec postoupil anglický Liverpool (později vítěz LM) kvůli lepší gólové bilanci.  V průběhu sezóny 2019/20 byl odvolán, navzdory prosincové domácí výhře 4:0 v Lize mistrů nad belgickým Genkem zajišťující jarní osmifinále. Důvodem byly především špatné ligové výsledky.

Everton (2019–současnost).

Koncem roku 2019 převzal anglický klub Everton. Na úvod jej čekala zkouška v podobě duelu na Goodison Park proti Burnley v rámci Premier League. Everton doma zvítězil 1:0 gólem Dominica Calvert-Lewina. Ancelotti využil rozestavení 4–4–2 a na závěr zápasu vyslal jako žolíka mladého forvarda Keana.  Začátkem nového roku jeho svěřenci utrpěli v rámci 3. kola FA Cupu porážku 0:1 od městského rivala v podobě Liverpoolu. Porážku umocnil fakt, že soupeř nasadil přeážně mladíky. Ancelotti následně přiznal, že hráčskou kabinu po zápase navštívil a konfrontoval.

Úspěchy.

Trenérské.

Juventus FC  AC Milán  Chelsea FC  Paris Saint-Germain  Real Madrid  FC Bayern München

Carlo Ancelotti (* 10. června 1959, Reggiolo) je italský fotbalový trenér, dříve aktivně hrající fotbal na pozici záložníka. V období 80. let nastupoval také za italskou reprezentaci, se kterou si zahrál na mistrovství Evropy 1988 a mistrovství světa 1990. Na obou turnajích získala Itálie bronzové medaile.

Carlo Ancelotti (* 10. Juni 1959 in Reggiolo) ist ein ehemaliger italienischer Fußballspieler und heutiger Fußballtrainer. Sowohl als Spieler als auch als Trainer gewann er zahlreiche nationale und internationale Titel, so u. a. zweimal den Europapokal der Landesmeister als Spieler und dreimal die Champions League als Trainer. Seit dem 21. Dezember 2019 ist er Cheftrainer des FC Everton.


Pozadí: výstup Mohameda.

V době působení proroka Mohameda a bitvy u Badru byl Arabský poloostrov řídce osídlen převážně arabským etnikem. Arabové žili kočovným životem, ale v oázách uprostřed Arábie existovaly zemědělské osady s povahou městských států, v jižní části poloostrova (dnešní Jemen a Omán) existovaly i větší politické celky. Kočovní Arabové měli primitivní kmenová náboženství s prastarými obyčeji (včetně lidských obětí), ale přesto v životě pohanských kočovníků hrálo náboženství jen malou úlohu. Na severu bylo mezi Araby zakořeněné křesťanství různých orientálních směrů, na pobřeží Rudého moře v Hidžázu měl silnou pozici judaismus, vyskytoval se i perský zoroastrismus.  Mohamed se narodil někdy mezi lety 570–580 v Mekce, byl příslušníkem rodu Hášimovců, kteří náleželi ke kmenu Kurajšovců. Když mu bylo asi čtyřicet let, začal mít během svých meditacích v jeskyni hory Hirá' v okolí Mekky různá vidění, jež připisoval božímu projevu, který mu tak svěřoval prorocké poslání. Své názory začal nejprve šířit mezi okruhem svých nejbližších, později začal i s veřejnými kázáními, jež mu získávala stoupence, ale také mocné nepřátele. Avšak Mohamedův rod Hášimovců, v čele s Mohamedovým strýcem a jeho vychovatelem z dětství Abú Tálibem, (ačkoliv mnozí z Hášimovců s Mohamedovým učením neměli nic společného) se za svého příslušníka postavili a chránili ho před nepřáteli, zatímco finančně Mohameda podporoval bohatý obchodník Abú Bakr. Roku 619 však Abú Tálib zemřel a vedení rodu Hášimovců připadlo Mohamedovu strýci Amr ibn Hišámovi, jenž byl Mohamedovým nepřítelem. Ten zrušil ochranu, jenž Abú Tálib Mohamedovi poskytoval a vystupňoval perzekuci, jíž byli muslimové vystavováni.  Roku 622, kvůli otevřeným aktům nepřátelství ze strany pohanských Kurajšovců, Mohamed a mnoho jeho následovníků Mekku opustilo a přesídlilo do Medíny, kde místní pohanští Arabové přijali islám. Mohamedův útěk do Medíny se nazývá "hidžra" a získání města pod muslimskou kontrolu znamená také počátek Mohamedova vůdcovství v rovině politické.

Bitva.

Mohamed Medínu přetvořil v zárodek teokratického islámského státu a začal se soustředit na odboj proti nevěřícím, zejména mekkánským Kurajšovcům. Kromě povinné náboženské daně se loupeživé nájezdy proti obchodním karavanám staly pro Medínské živobytím. Již na podzim roku 623 se muslimové pokusili napadnout kurajšovskou karavanu, když projižděla Hidžázem, ale karavaně se podařilo vyváznout. V lednu 624 muslimové u Nachly, jihovýchodně od Mekky, tentokrát již úspěšně přepadli a oloupili kurajšovskou karavanu cestující z jižní Arábie. Na jaře 624 dostal Mohamed zprávy o další karavaně cestující ze Sýrie do Mekky vedené Abú Sufjánem s ozbrojeným doprovodem třiceti až čtyřiceti mužů. K výpravě proti této karavaně se propůjčili i Medínští (do té doby se nájezdů účastnili pouze tzv. muhádžirové, kteří do Medíny přišli s Mohamedem z Mekky) a muslimům se tak podařilo sebrat armádu o 313 bojovnících, největší, jakou do té doby postavili.

Pochod na Badr.

Do čela armády se postavil osobně prorok Mohamed a společně s ním do boje šli jeho nejbližší společníci jako Mohamedův strýc Hamza, zeť a synovec Alí a budoucí chalífové Abú Bakr a Umar. Muslimské jezdectvo se skládalo ze 70 velbloudů a jen dvou nebo tří koní, což by znamenalo, že zbytek mužstva musel buď pochodovat pěšky, nebo všichni jeli na velbloudech – tedy tři až čtyři muži na jednom zvířeti. Podle Edwarda Gibbona Mohamedovi vojáci na 72 velbloudech jeli střídavě a měli jenom dva koně. Mnohé muslimské zdroje, včetně samotného koránu, však naznačují, že muslimové s větším střetnutím ani nepočítali, a jeden z budoucích chalífů, Uthmán, zůstal v Medíně, aby se staral o svou nemocnou manželku.  Muslimský postup nezůstal utajen. Jak se karavana blížila k Medíně, její vůdce Abú Sufján od cestovatelů a jezdců dostával zprávy o Mohamedově úmyslu karavanu přepadnout, Abú Sufján proto vyslal do Mekky posla jménem Damdam, aby varoval Kurajšovce a přivolal posily. Kurajšovci z Mekky mobilizovali a na pomoc karavaně vyslali 300 jezdců na koních a až 700 jezdců na velbloudech. Mnozí kurajšovští aristokraté, jako Amr ibn Hišám, Valíd ibn Uthma, Šajba či Umaja ibn Chalafa, se připojili k armádě; jejich důvody byli rozmanité, někteří měli v karavaně své finanční zájmy, jiní chtěli pomstít Ibn al-Hadramiho a ostatní stráže z karavany přepadené v lednu muslimy u Nachly a konečně, mnozí se chtěli zúčastnit výpravy proti muslimům, když se vítězství zdálo na dosah ruky. Abdulláh ibn Mas‘úd popisuje Amra ibn Hišáma, jak nejméně jednoho zdráhajícího se šlechtice, Umaju ibn Chalafa, přiměl připojit se k výpravě.  Tou dobou Mohamedova armáda postupovala ke studnám u Badru, jež ležely na obchodní trase ze Sýrie. Mohamed předpokládal, že se zde karavana zastaví a plánoval ji zde napadnout. Nicméně několik muslimských průzkumníků bylo objeveno zvědy z karavany, Abú Sufján proto vydal karavaně rozkaz změnit rychle směr na západ k Janbu na pobřeží Rudého moře.

Plán muslimů.

Zhruba v té době k muslimům dolehly zprávy o vojsku, jež vyrazilo z Mekky. Mohamed okamžitě svolal válečnou radu; zatím byla stále možnost ustoupit, zvláště, když mnozí z Mohamedových bojovníků náleželi k tzv. al-ansár (pomocníkům) pocházejících z řad původních medínských kmenů a kteří se zavázali pouze k obranně Medíny a nikoliv k dobyvačným tažením. Podle Medínské konstituce měli al-ansár právo odmítnout bojovat a opustit armádu. Nicméně podle tradice se al-ansár stejně tak zavázali k boji.  Ve čtvrtek 15. března se obě armády nacházely asi jeden den pochodu od městečka Badr. Odpoledne Mohamed vyslal několik jezdců v čele s Alím, aby prozkoumali okolí studní u Badru. Alí se svými bojovníky u studní překvapil skupinu kurajšovských zásobovačů, kteří brali vodu; jen jedinému z Kurajšovců se podařilo uprchnout, zbytek byl Alím zajat a odveden do muslimského ležení, od kterých následně Mohamed vyzvěděl sílu a vzdálenost nepřítele. Muslimští bojovníci, kteří očekávali, že jim zajatci sdělí, kde se nachází karavana, byli zděšeni, když se dozvěděli, že místo karavany proti nim stojí celá hlavní kurajšovká armáda. Podle některých tradic, když se Mohamed dozvěděl jména všech kurajšovských šlechticů, již doprovází vojsko, zvolal:  Následujícího dne nařídil rychle pochodovat na Badr, aby dorazil dříve, než kurajšovská armáda. Badrské studny se nacházely na mírném svahu na východní straně údolí zvaného „Yalyal“. Západní strana byla uzavřena vysokým kopcem zvaným 'Aqanqal. Když z východu dorazila na místo muslimská armáda, Mohamed nejprve zvolil sešikovat vojáky u první studny, na kterou narazil. Avšak Hubab ibn al-Muhdír se proroka optal, zda jeho volba je boží vnuknutí, či jeho vlastní názor. Když Mohamed odvětil, že je to jeho vlastní volba, Ibn al-Muhdír navrhl obsadit pramen blíže nepřátelské armádě a blokovat tak všechny ostatní. Mohamed tento návrh přijal a rychle se s armádou přesunul. Podle Tárika Ramadána to dokazuje, že Mohamed nebyl autokratický vůdce, ale dovoloval svým stoupencům odporovat bez toho, že by to bylo považováno za projev neúcty.

Plán Kurajšovců.

Naproti tomu je jen velmi málo známo o kurajšovském vojsku v době, kdy vytáhlo z Mekky až do chvíle, kdy dorazilo k Badru. Ty informace, které se zachovaly, mnoho nevypovídají. Arabské armády měly ve zvyku brát s sebou na válečná tažení své ženy a děti, aby podporovaly a staraly se o muže, ale mekkánská armáda to tentokrát neudělala. Kurajšovci také zřejmě vyvinuli jen malé, nebo vůbec žádné úsilí ke zkontaktování spojeneckých kmenů, roztroušených po celém Hidžázu. Obě tyto skutečnosti napovídají, že Kurajšovci výpravu organizovali narychlo, když karavana volala o pomoc. Kromě toho Kurajšovci věděli, že muslimy převyšují počtem v poměru tři na jednoho a očekávali tedy snadné vítězství.  Když Kurajšovci dosáhli al-Juhfy, města ležícího jižně od Badru, přijali zprávu od Abú Sufjána, který vojsku sdělil, že karavana je již bezpečně za zády kurajšovské armády a vojsko se tedy může stáhnout zpět do Mekky. V tu chvíli, podle Karena Armstronga, v armádě vypukl mocenský spor; Abú Džahl chtěl pokračovat v tažení, ale některé přítomné klany, mezi nimi Zuhraovci či Adíovci, odmítly Abú Džahla následovat a vrátily se do Mekky. Armstron naznačuje, že klany mohly mít zájem na moci, jež by Abú Džahl získal, kdyby se mu podařilo muslimy zničit. Rovněž rod Hášimovců váhal, ale nakonec jejich kontingent vojsko rovněž opustil. Abú Džahlova armáda odchodem části klanů sice utrpěla ztráty, ale vzápětí se k vojsku připojil oddíl Abú Sufjána z Mekky, čímž se ztráty částečně zacelily.

Den bitvy.

O půlnoci 17. března Kurajšovci sbalili tábor a vytáhli směrem na Badrovské údolí. Protože předchozího dne pršelo, byl postup s koňmi a velbloudy na kopec 'Aqanqal velmi obtížný. Když se jim podařilo kopec překonat, rozbili Kurajšovci tábor přímo v Badrovském údolí a zatímco zbytek vojska odpočíval, bylo vysláno několik jezdců v čele s Umajrem ibn Wahbem, aby prozkoumali muslimské linie. Umajr poté Kurajšovcům nahlásil, že Mohamedova armáda je malá a muslimové nemají žádné spojence, kteří by se k bitvě připojili. Nicméně Umajr varoval před značnými ztrátami, jež mekkánská armáda v konečném útoku utrpí. To ještě více demoralizovalo kurajšovské bojovníky, protože arabské bitvy se tradičně vyznačovaly malými ztrátami na životech, což ještě vystupňovalo další kolo svárů mezi kurajšovskými veliteli. Nicméně podle arabského tradičního podání Amr ibn Hišám rozpory umlčel apelováním na kurajšovský smysl pro čest a požadavkem na naplněním krevní msty.  Bitva byla soubojem tří nejlepších mužů od muslimů a Kurajšovců. Z muslimského šiku vyrazili tři z al-ansár, aby se utkali s třemi Mekkánci, ale ti svým pokřikem Medínské zahnali zpět; kurajšovští bojovníci byli nervózní z propuknutí dalších sporů mezi mekkánskými veliteli a navíc chtěli jen bojovat s kurajšovskými muslimy, Mohamedovými bojovníky původem z Mekky. Mohamed tedy vyslal vpřed Alího, Ubajdu a Hamzu. V souboji se Hamzovi podařilo svého soupeře zabít, ačkoliv Ubajda byl smrtelně zraněn.  Poté armády zahájily proti sobě palbu z luků. Zabiti byli dva muslimové a neznámý počet Kurajšovců. Ještě před bitvou vydal Mohamed muslimům rozkaz střílet na Kurajšovce během jejich postupu k muslimským liniím a tasit meče až ve chvíli, kdy budou příliš blízko. Nyní, když prorok vydal rozkazy, vrhl směrem proti kurajšovským zástupům hrst oblázků, což bylo pravděpodobně tradiční arabské gesto, a zvolal: „Znetvořeny budiž ty tváře!“ Armáda muslimů vyrazila proti kurajšovským liniím. Mekkánci, demoralizovaní a v plné bojové síle, se kvapně obrátili a dali na útěk. Samotná bitva trvala několik hodin a krátce po poledni bylo po všem. Korán sílu muslimského útoku popisuje v několika verzích, odvolávaje se přitom na tisíce andělů sestupujících z nebe nad Badrem, kteří rozdrtili Kurajšovskou armádu. Rané muslimské zdroje tyto zprávy přebírají doslova a v několika hadísech se objevují pasáže popisující rozhovory Mohameda s archandělem Džibrílem a jeho roli, jež hrál v bitvě u Badru.

Důsledky.

Mrtví a zajatí.

Al-Buchárí ztráty mekkánské armády vypočítává na 70 padlých a 70 zajatých. To mohlo představovat 15–16 % kurajšovské armády, jestliže ve skutečnosti nebyla velikost mekkánské armády u Badru mnohem nižší, v takovém případě by procento ztracených bojovníků bylo mnohem vyšší. Alí ibn Abú Tálib sám vypočítává 18 padlých Mekkánců. Muslimské ztráty činí asi 14 padlých, tedy asi 4 % celkové armády. O počtu zraněných na obou stranách žádné zdroje nereferují.  V bitvě se muslimům podařilo získat značné množství kurajšovských zajatců, včetně urozených, mezi nimi Mohamedova strýce al-Abbáse z rodu Abbásovců, kteří okamžitě zažehli mezi muslimy kontroverzi, podle súry 8:  „Nebylo dáno proroku žádnému, aby měl zajatce, pokud dokonale neporazil nepřátele na zemi. Vy toužíte po tom, co nabízí vám život pozemský, zatímco Bůh vám chce dát život budoucí – a Bůh mocný je i moudrý.A kdyby nebylo příkazu již dříve od Boha daného, byl by se vás dotkl trest nesmírný za to, co jste si vzali.Jezte z toho, co jste ukořistili, jen dovolené a výtečné a bojte se Boha, vždyť Bůh je odpouštějící, slitovný.“  Podobná událost je rovněž v biblické starozákonní první knize Samuelově, kde Bůh trestá Saula za to, že ušetřil život zajatců, které mu Bůh nařídil pozabíjet. Kurajšovští zajatci byli drženi v bezpečí a zásobováni; dokonce když Umajjův bývalý otrok Bilal chtěl svého bývalého pána zabít, muslimové k Umajjovi postavili stráž.  Krátce před tím, než muslimové upustili bitevní pole, vydal Mohamed rozkaz pohřbít více než dvacet mrtvých Kurajšovců v badrské studni. Hadísy několikrát referují o této události, jež byla zřejmě jednou z hlavních příčin pohoršení mezi mekkánskými Kurajšovci. Krátce poté bylo několik muslimů, jež zajali spojenci Mekky, odesláno do Mekky a jako odvetu za porážku u Badru popraveno.  Podle tradice krevní msty mnozí příbuzní Kurajšovců padlých u Badru jako pomstu napadli členy kmene, jehož příslušníci zabili jejich příbuzné. Muslimové však rovněž toužili po pomstě za perzekuce, jimž byli několik let vystavováni během pobytu v Mekce; několik zajatců od Badru bylo proto muslimy popraveno. Nicméně, po počátečních popravách byli zajatci rozděleni mezi muslimské rodiny a bylo s nimi zacházeno dobře, později byli propuštěni buď za výkupné, nebo jen za přísahu, že již nebudou proti Mohamedovi bojovat.

Význam.

Bitva u Badru významně ovlivnila vzestup dvou mužů, kteří po následující století určovali směr vývoje Arábie. Prvním byl prorok Mohamed, který se prakticky přes noc stal z mekkánského uprchlíka významným vůdcem. Marshall Hodgson dodává, že Badr donutil ostatní Araby „muslimy vnímat jako potenciální soupeře a nástupce v prestiži a politické roli, jež drželi Kurajšovci.“ Mohamedova pozice v medínské komunitě značně posílila a jeho pozornost se tak mohla zaměřit proti vnějším protivníkům. Krátce po bitvě u Badru Mohamed zahájil kampaň proti medínským židům, kteří ohrožovali jeho politické postavení; prvním napadeným židovským kmenem se stal Banú Kajnuká. V té době naopak pozice hlavního Mohamedova politického odpůrce, Abdulláha ibn Ubajje, vážně oslabila a nadále byl schopen představovat Mohamedovi jen omezeného protivníka. Druhým mužem, jehož bitva u Badru ovlivnila, byl Abú Sufján. Smrt Amra ibn Hášima, stejně jako mnoha dalších kurajšovských šlechticů, dala Abú Sufjánovi příležitost stát se vůdcem kurajšovského kmene; v důsledku, když Mohamed o šest let později pochodoval na Mekku, byl to Abú Sufján, kdo pomohl nekrvavou kapitulaci. Abú Sufján se posléze stal vysoko postaveným úředníkem nově se rodící arabské říše, a jeho syn Mu'ávija se stal syrským místodržícím a v roce 661 i zakladatelem umajjovského chalífátu.  V pozdější době se bitva u Badru stala tak slavnou, že Ibn Ishák do své Mohamedovy biografie zahrnul jmenný seznam muslimských bojovníků účastnivších se bitvy. V mnohých hadísech jsou jednotlivci, kteří bojovali u Badru, zaznamenáni spíše formálně, a v pozdějších letech za to dokonce mohli získat jistá privilegia. Poslední veterán z bitvy u Badru zemřel během první islámské občanské války.  Jak shrnuje Paul K. Davis: „Mohamedovo vítězství stvrdilo jeho autoritu coby vůdce islámu; zapůsobil tak na místní kmeny, že se k němu připojily, expanze islámu tak začala.“

Korán.

Bitva u Badru je jednou z mála bitev speciálně zmiňovaných v Koránu, zvláště jako srovnání s bitvou u Uhudu:  "Súra 3, verše 123–125:" „Bůh vám již vskutku pomohl u Badru, když jste byli ještě nepatrní. Bojte se Boha, snad Mu budete vděčni.A hle, pravil jsi věřícím: „Což vám nestačí, že vás Pán váš posílil třemi tisíci andělů z nebe vyslanými? Ba ano! Budete-li vytrvalí a bohabojní; pak až nepřítel na vás prudce zaútočí, Pán váš vás podpoří pěti tisíci andělů, kteří označují známkami.“  "Súra 3, verš 13:" „Dostalo se vám již znamení v dvou houfech, jež se střetly: jeden houfec bojoval na stezce Boží, zatímco druhý byl nevěřící. A zdál se jim druhý houfec na pohled dvojnásobný počtem; a Bůh poskytuje pomoc Svou tomu, komu chce, a věru je v tom poučení pro ty, kdož jsou jasnozřiví.“  Badr je také předmětem súry 8: "Al-Anfál", která líčí vojenské postupy a operace. Arabský výraz al-Anfál znamená „kořist“ a odkazuje na dohady, jak po bitvě mezi vojáky rozdělit kořist ukradenou Kurajšovcům. Osmá súra přímo nezmiňuje jméno Badr, ale popisuje bitvu a několik veršů se vztahuje přímo k bitvě u Badru a událostem krátce po ní.

Moderní ohlasy.

Díky svému významu v dějinách islámu jakožto vítězství proti všem očekáváním, jméno Badr zlidovělo jak v muslimských armádách, tak v militantních organizacích. Název Badr byl také použit pro krycí název operace egyptské armády v říjnu 1973 během jomkipurské války, či bojovou akci pákistánské armády roku 1999 během kárgilské války.  Bitva u Badru se stala námětem i pro beletristická zpracování; roku 1976 byla bitva ztvárněna v arabském filmu "Poselství", režírovaného Mustafou Akkadem.

Bitva u Badru (arabsky غزوة بدر) se odehrála 17. března roku 624 (17. ramadánu roku 2 islámského kalendáře) v oblasti Hidžázu na západě dnešní Saúdské Arábie a znamenala zlomový obrat v boji mezi ranou muslimskou obcí vedenou prorokem Mohamedem a protivníky z řad pohanských Kurajšovců, kteří ovládali Mekku. V islámské tradici byla bitva vykládána jako drtivé vítězství, za něž muslimové vděčí boží prozřetelnosti; sekulární prameny pak vítězství připisují Mohamedovu vojevůdcovskému umění. Ačkoliv je bitva u Badru jednou z několika bitev zmíněných v posvátné knize islámu – koránu – prakticky všechny současné znalosti o této bitvě pochází z tradičních islámských pramenů: dvou hadísů a jiných Mohamedových životopisů, napsaných desítky let po jeho smrti.

Die Schlacht von Badr () fand am 17. März 624 (17. Ramadan 2 AH) im Hedschas im Westen der arabischen Halbinsel statt. Die Schlacht wird als ein Schlüsselereignis in der Frühgeschichte des Islam betrachtet. Sie stellt einen Wendepunkt im Kampf Mohammeds gegen die Quraisch, den herrschenden Stamm in seiner Heimatstadt Mekka dar. Badr ist eine der wenigen Schlachten, die im Koran Erwähnung finden. Des Weiteren wird die Schlacht in der islamischen Geschichtsschreibung als ein entscheidender Sieg entweder göttlicher Intervention oder der Führung Mohammeds zugeschrieben. Die Beschreibungen dieser Schlacht stammen aus traditionellen islamischen Quellen, namentlich der Sira- und Maghaziliteratur sowie der Hadithsammlungen.


Kariéra.

Pocházel z venkovské šlechty z hrabství Dorset, byl synem Sira Johna Coopera (†1631). Studoval v Oxfordu a v roce 1640 se stal členem Dolní sněmovny. Politicky původně podporoval Karla I. a v jeho armádě dosáhl hodnosti plukovníka, v roce 1643 byl guvernérem ve Weymouthu. V roce 1644 přešel na stranu parlamentu, byl šerifem v Dorsetu a Wiltshire. Od roku 1653 byl znovu poslancem Dolní sněmovny, stal se také členem Cromwellovy státní rady (1653-1654). Kvůli Cromwellově diktátorské politice se s ním názorově rozešel, po jeho smrti se stal znovu členem státní rady (1659).  V roce 1660 podpořil restauraci Stuartovců a téhož roku byl členem soudu nad královrahy (soudci Karla I.) V roce 1661 s titulem "barona Ashleye" vstoupil do Sněmovny lordů, od roku 1661 byl též členem státní rady. V letech 1667-1672 byl lordem kancléřem pokladu, od roku 1668 souběžně také členem státní rady pro obchod. Mimo jiné zastával v letech 1668-1673 post místodržitele v hrabství Dorset a byl také podílníkem výnosů americké kolonie Carolina, zastával i řadu dalších čestných funkcí a od roku 1663 byl členem Královské společnosti. Jako lord nejvyšší strážce pokladu ("Lord High Treasurer") (1670-1672) a lord kancléř (1672-1673) byl členem mocenského uskupení cabal, v roce 1672 byl povýšen na hraběte ze Shaftesbury. Z funkce lorda kancléře byl odvolán pro odpor proti královým oblíbencům, zůstal ale v úřadu prvního lorda obchodu, respektive prezidenta úřadu pro obchod a kolonie (1672-1679). V roce 1679 byl krátce lordem prezidentem Tajné rady, ale vzápětí po obvinění z chystaného spiknutí proti králi byl odvolán. Ve Sněmovně lordů přešel k radikální opozici na straně whigů, nakonec emigroval do Nizozemí, kde zemřel.

Rodina.

Poprvé se oženil v roce 1639 s Margaret Coventry (1622–1649), dcerou dlouholetého ministra 1. barona Coventryho. Jeho druhou manželkou byla od roku 1650 Frances Cecil (1633–1652), dcera 3. hraběte z Exeteru, potřetí se v roce 1655 oženil s Margaret Spencer (1627–1693), sestrou pozdějšího prvního ministra 2. hraběte ze Sunderlandu. Z druhého manželství se narodil jediný syn a dědic titulu Anthony Ashley Cooper, 2. hrabě ze Shaftesbury (1652–1699), vnuk 3. hrabě ze Shaftesbury (1671–1713) vynikl jako filozof.  Jeho švagr Sir Henry Coventry (1618–1686) byl členem Dolní sněmovny, poté se uplatnil jako vyslanec ve Švédsku a Holandsku, v 70. letech 17. století zastával funkci státního sekretáře zahraničí a vnitra, jeho skutečný vliv na politické záležitosti byl ale minimální.

Anthony Ashley Cooper, 1. hrabě ze Shaftesbury ("Anthony Ashley Cooper, 1st Earl of Shaftesbury, 1st Baron Ashley, 2nd Baronet Cooper of Rockbourne") (22. července 1621 Dorset – 21. ledna 1683 Amsterdam, Nizozemsko) byl anglický státník. Jako příslušník drobné venkovské šlechty se za revoluce přidal na stranu parlamentu a stal se členem státní rady. Později podpořil obnovení monarchie a zastával řadu vysokých státních úřadů. Ve funkci prvního lorda pokladu byl v letech 1670–1672 fakticky prvním ministrem v rámci vlády cabal. Získal titul hraběte, ale po pádu vlády cabal se přidal k opozici proti Karlovi II. Zemřel v exilu.

Anthony Ashley Cooper, 1. Earl of Shaftesbury PC (* 22. Juli 1621 in Wimborne Saint Giles (County Dorset); † 21. Januar 1683 in Amsterdam) war ein bedeutender englischer Politiker und Adliger. Er ist insbesondere auch deshalb bekannt, weil er John Locke protegierte, der sein persönlicher Sekretär war.


Příběh.

Tripp je třicátník žijící stále se svými rodiči Sue a Alem. Jeho nejlepší přátelé Demo a Ace žijí také s rodiči a vypadají, že jsou na to hrdí. Alovi a Sue se to nelíbí. Zjistí, že dospělý syn jejich přátel, který se právě odstěhoval od rodičů, tak učinil proto, že si kvůli tomu rodiče najali expertku.  Tou expertkou je Paula, která věří, že muž zůstává žít s rodiči kvůli nízkému sebevědomí. Jejím úkolem je začít s mužem chodit, vybudovat jeho sebevědomí a přesunout jeho vazbu od rodičů k ní. Muže obelhává, odmítá sexuální kontakt, ale dovoluje mu se do ní zamilovat, předstírá, že má ráda stejné věci jako on a nechává ho pomoci jí projít (falešnými) krizovými situacemi, nechá se „schválit“ jeho přáteli a dá mu příležitost ji v něčem poučit – on se po tom všem odstěhuje od rodičů, aby se stal nezávislým.  Paula brzy zjistí, že Tripp nezapadá do žádného z jejích předchozích modelů – má normální sociální schopnosti a nemá problém se sebevědomím. Tripp pouze nechce dlouhodobý vztah a své bydlení s rodiči využívá jako důvod k rozchodu – když to dívka zjistí, rozejde se s ním. Po setkání s rodiči Paula zmaří jeho snahy se s ní rozejít, zůstane u něj přes noc a vyvinou se u ní skutečné city k Trippovi.  Paulina spolubydlící Kit kritizuje její povolání. Tvrdí, že její vlastní rozchod s mužem, se kterým již bydlela, je její nezdravou motivací pro práci, které zasvětila celý svůj život. Paula je šokovaná, když zjistí, co je pravým důvodem Trippovy situace – žena, se kterou byl zasnoubený, náhle zemřela, což ho emocionálně ranilo a u rodiny hledal útěchu.  Ace přijde na to, co Paula ve skutečnosti dělá a slíbí, že bude mlčet, pokud mu domluví rande s Kit. Ačkoli se Kit více líbí Demo, zamilují se do sebe. Ace ale pak o Paule řekne Demovi, který to zase prozradí Trippovi. Ten řekne rodičům a Paule, že vše ví a od rodičů odejde. Rodiče a Paula se kvůli tomu cítí špatně, Paula jim vrátí peníze. Tripp se s rodiči nakonec usmíří, ale Paule odpustit nedokáže.  Trippovi rodiče a přátelé pak vytvoří plán, jak Trippa s Paulou dát znovu dohromady. Sváží Trippa do skříně a do místnosti potom zamknou i Paulu, která Trippovi vyzná lásku. Nakonec to vypadá tak, že se Tripp od rodičů k jejich radosti odstěhoval. Film končí, když se Tripp a Paula plaví na své nové lodi.

Lemra líná (orig. "Failure to Launch") je americká romantická komedie z roku 2006 volně založená na francouzském filmu "Tanguy" v hlavní roli s Matthewem McConaugheyem a Sarah Jessicou Parker. Film je o více než třicetiletém muži, který stále žije s rodiči a nedává nijak najevo, že by se chtěl odstěhovat.

Zum Ausziehen verführt (Originaltitel: "Failure to Launch") ist eine romantische Komödie von Regisseur Tom Dey aus dem Jahr 2006 mit Matthew McConaughey und Sarah Jessica Parker in den Hauptrollen.


Taxonomie.

V současnosti amadinu páskovanou řadíme do řádu pěvců, čeledi astrildovitých, která zahrnuje přes 100 druhů ptáků, které spojuje především to, že jsou často chování jako okrasní. Přesto byla ještě v nedávné době řazena jako podčeleď čeledi snovačovitých. Běžně se uvádí, že má tři zeměpisné formy (poddruhy), avšak některé zdroje jich uvádějí i šest. Amadinu páskovanou poprvé popsal Johann Friedrich Gmelin v roce 1789 a pravděpodobně se jednalo o vzorek z území dnešní Ugandy.

Výskyt a populace.

Amadiny páskované se vyskytují v různých oblastech, které dohromady čítají 3 300 000 km2. Jedná se o oblasti v Angole, Beninu, Botswaně, Burkině Faso, Kamerunu, Čadu, v republice Kongo, Súdánu, Tanzanii, Togu, Ugandě, Zambii a Zimbabwe. Pro tyto drobné pěvce je vhodné spíše suché, než vlhké prostředí. Přirozeně vyhledávají savany, pole nebo polopouště v blízkosti lidí a vodních ploch. Amadiny se sdružují do hejn, která většinou čítají okolo 20 kusů. V současné době je IUCN řadí mezi málo dotčená zvířata, nejedná se tedy o chráněný druh. Populace volně žijících jedinců je velká, ale i chovatelé si amadiny páskované oblíbili pro jejich vzhled i zpěv, proto je najdeme i u soukromých chovatelů.

Vzhled.

Amadina páskovaná má na délku asi 13 cm, samičky mohou být trochu menší. Jedná se o mohutně stavěné ptáky, jejichž pohlaví lze snadno rozeznat. Oči jsou černé, zobáky i nohy bývají béžové nebo masové barvy. Nohy jsou krátké, neopeřené. Základní zbarvení u obou pohlaví je světle hnědé, kropenaté. Břicho bývá světlejší, než záda a kropenatá je především hlava. Pohlavní dimorfismus je velmi výrazný i pro amatéra: samečci mají typický barevný pruh na krku. Tento pruh mívá různé barvy, nejčastěji je ale červený nebo oranžový. Ocasní pera jsou tmavě hnědá až černá.

Chov.

Amadiny obecně jsou na chov nenáročné a hodí se i pro začínající chovatele okrasného ptactva. Hodí se hlavně pro voliérový chov. Jsou to hbití letci, takže voliéra by měla být dostatečně velká. Chovatel také musí myslet na to, že samci se mezi sebou špatně snášejí a při potyčkách mohou přijít i ke zranění, to bývá obzvláště časté v době hnízdění, kdy je lepší od sebe jednotlivé páry oddělit. Agresivně se amadiny chovají i k jiným druhům, proto není příliš vhodné chovat je s jiným astrildovitými. Možností je vybrat jim jako "spolubydlícího" větší druh, se kterým by si samci amadiny páskované nedovolili bojovat. Klec vhodná ke hnízdění by měla mít velikost 100 x 50 x 50 cm. Nejedná se o příliš choulostivé ptáky, vyhovuje jim pokojová teplota, ale neměli by se nacházet ve vlhkém prostředí, které jim je nepříjemné.  Snůška amadiny páskované většinou čítá tři až šest vajec, ne vždy jsou ale všechna oplodněná. Nejedná se o příliš dobré rodiče, často se stává, že rodiče své potomky zavrhnou, nekrmí je nebo je dokonce vyhánějí z hnízda, proto je vhodné pořídit si náhradní chůvu.  V zajetí je vhodné je krmit směsí pro drobné exotické ptáky s vyšším podílem lesknice. Tu je vhodné namíchat s naklíčeným nebo máčeným zrním. Nejsou příliš vybíravé, proto je vhodné občas jejich stravu něčím obohatit; salátovou okurkou, pampeliškami, jitrocelem nebo hruškami.

Amadina páskovaná ("Amadina fasciata") je drobný pták z čeledi astrildovitých, z rodu "Amadina". Jedná se o drobného a pestře zbarveného ptáka, který je hojně rozšířen na velkém území Afriky na jih od Sahary. Nejvhodnější jsou pro ně savany a spíše než vlhkému počasí dávají přednost suchu. Oficiálně vytváří celkem tři zeměpisné formy, i když některé zdroje jich uvádějí až šest. Živí se semeny trav, bobulemi a výjimečně i hmyzem. Amadina páskovaná je často chována jako okrasný pták i v České republice. Pohlavní dimorfismus je výrazný na první pohled i pro začátečníka. Velikost kroužku je 2,7 mm. Pravděpodobně je blízce příbuzná s amadinou červenohlavou.

Die Bandamadine ("Amadina fasciata"), auch Bandfink genannt, ist eine Prachtfinkenart und gehört innerhalb dieser Familie zu den Arten, die ihr Verbreitungsgebiet in Afrika haben. Sie kommt von Senegal bis ins östliche Äthiopien und Somalia, sowie südlich bis ins nördliche Mosambik, Simbabwe und Botswana vor.


Popis.

Zástupci čeledi jsou keře, byliny a stromky, zřídka i vysoké stromy s jednoduchými vstřícnými listy bez palistů. Odění je složeno z chlupů nejrůznějších typů. Listy mají u většiny zástupců charakteristickou a nápadnou žilnatinu. Od báze listu k vrcholu vede několik obloukovitých hlavních žilek, příčně propojených nápadnými postranními žilkami kolmými na střední žilku. Čepel listů je na okraji celokrajná nebo pilovitá.  Květenství jsou často bohatá, latovitá, složená z vrcholíků nebo svazečků. Zřídka jsou květy jednotlivé. Květy jsou drobné i velké, pravidelné (pouze tyčinky někdy souměrné), oboupohlavné. Kalich i koruna jsou nejčastěji 4 až 5-četné, obvykle na bázi srostlé. Koruna je nejčastěji bílá, růžová, purpurová až modrofialová, výjimečně žlutá nebo oranžová. Tyčinek je 5 až 10, výjimečně více. Konektiv tyčinek (spojidlo mezi prašníky) je často ztlustlý, protažený nebo s nápadným přívěskem. Semeník je svrchní až spodní, srostlý z 1 až 10 plodolistů a se stejným počtem komůrek, s mnoha vajíčky. Čnělka je jediná. Plodem je tobolka nebo bobule.

Rozšíření.

Čeleď melastomovité zahrnuje přes 5000 druhů v asi 188 rodech. Je rozšířena v tropech celého světa. Největší zastoupení je v tropické Americe (asi 3000 druhů). Asi 1000 druhů roste v tropické Asii, 240 v Africe, 225 na Madagaskaru, 50 v Indii a 7 v Austrálii. Největší rod je "Miconia", zahrnující asi 1000 druhů.  Ačkoliv melastomovité rostou na pestré škále tropických stanovišť, nejčastěji to jsou podrostové keře a byliny v horských deštných lesích. Centra největší druhové diverzity jsou v Andách, Guyaně a v pobřežních deštných lesích Brazílie. Naproti tomu centrum morfologické diverzity leží v Indočíně a Malajsii.

Ekologické interakce.

Květy melastomovitých povětšině postrádají nektar a jsou specializovány na opylování včelami sbírajícími pyl. Nitky tyčinek mají často nápadné jasně zbarvené výrůstky různých tvarů, zvyšující jejich atraktivitu pro opylovače. Pouze některé druhy (asi 80 druhů v 11 rodech) mají nektar a jsou opylovány kolibříky, netopýry, hlodavci a vosami.  Nevelké bobule jsou atraktivní pro ptáky, pro některé skupiny tvoří v tropické Americe dokonce hlavní podíl potravy. Semena procházejí trávicím traktem bez poškození. Některé druhy mají velké žluté bobule, vyhledávané vačnatci, opicemi a netopýry. Semena z tobolek jsou šířena nejčastěji větrem nebo jsou rozstřikována kapkami deště.  Na bázi listů některých druhů (rody "Tococa", "Clidemia" aj.) jsou vyvinuty vakovité útvary, které v přírodě obydlují mravenci. Ti rostlinu chrání před škůdci jako jsou housenky, které odnášejí nebo likvidují. V některých případech dokonce vstřikují herbicidní látky do růstových tkání rostlin v blízkém okolí a uvolňují tak prostor hostitelské rostlině. Jiné rody ("Mecranium", "Calycogonium" aj.) mají na spodní straně listů v paždí žilek domatia obývaná roztoči, kteří odstraňují z rostliny houby nebo pronásledují drobné škůdce.

Taxonomie.

Čeleď je tradičně dělena na dvě dobře vyhraněné a monofyletické podčeledi, někdy rozlišované i na úrovni samostatných čeledí:  Nejblíže příbuznými skupinami jsou podle kladogramů APG čeledi "Alzateaceae", "Penaeaceae" a "Crypteroniaceae".

Význam.

Některé druhy mají jedlé bobule, např. jihoamerické "Mouriri crassifolia", "Mouriri acutiflora", "Clidemia hirta", "Clidemia rubra", "Miconia ciliata", "Miconia longifolia" a "Miconia racemosa".  Ačkoliv čeleď obsahuje množství velmi atraktivních druhů, zdaleka všechny nejsou kultivovatelné ve sklenících botanických zahrad. Mnohé druhy vyžadují určité houby v kořenové sféře a také tropický světelný režim. Některé velkokvěté druhy rodu "Tibouchina" jsou v tropech a subtropech pěstovány jako okrasné rostliny. Zavlečené druhy se mohou stát v tropických oblastech invazivními rostlinami, jako např. "Miconia calvescens" na Havaji. Přírodní národy po celém světě získávají z plodů, kůry a listů některých druhů melastomovitých modré barvivo. Barvivo obsažené v bobulích dalo také této čeledi jméno. Ve sklenících botanických zahrad bývá pěstována impozantně kvetoucí "Medinilla magnifica", pocházející z Filipín.

Přehled rodů.

"Acanthella", "Aciotis", "Acisanthera", "Adelobotrys", "Allomaieta", "Alloneuron", "Amphiblemma", "Amphorocalyx", "Anaectocalyx", "Anaheterotis", "Anerincleistus", "Antherotoma", "Appendicularia", "Argyrella", "Arthrostemma", "Aschistanthera", "Astrocalyx", "Astronia", "Astronidium", "Axinaea", "Barthea", "Beccarianthus", "Behuria", "Bellucia", "Bertolonia", "Bisglaziovia", "Blakea", "Blastus", "Boerlagea", "Boyania", "Brachyotum", "Brasilianthus", "Bredia", "Bucquetia", "Cailliella", "Calvoa", "Calycogonium", "Cambessedesia", "Castratella", "Catanthera", "Catocoryne", "Centradenia", "Centradeniastrum", "Centronia", "Chaetolepis", "Chaetostoma", "Chalybea", "Charianthus", "Cincinnobotrys", "Clidemia", "Comolia", "Comoliopsis", "Conostegia", "Creochiton", "Cyphotheca", "Desmoscelis", "Dicellandra", "Dichaetanthera", "Dinophora", "Dionycha", "Dionychastrum", "Diplectria", "Dissochaeta", "Dissotidendron", "Dissotis", "Dolichoura", "Driessenia", "Dupineta", "Eriocnema", "Ernestia", "Feliciadamia", "Fordiophyton", "Fritzschia", "Graffenrieda", "Gravesia", "Guyonia", "Henriettea", "Heteroblemma", "Heterocentron", "Heterotis", "Huberia", "Itatiaia", "Kendrickia", "Kerriothyrsus", "Killipia", "Kirkbridea", "Lavoisiera", "Leandra", "Lijndenia", "Lithobium", "Loricalepis", "Macairea", "Macrocentrum", "Macrolenes", "Maguireanthus", "Maieta", "Mallophyton", "Marcetia", "Mecranium", "Medinilla", "Melastoma", "Melastomastrum", "Memecylon", "Meriania", "Merianthera", "Miconia", "Microlepis", "Microlicia", "Monochaetum", "Monolena", "Mouriri", "Neblinanthera", "Necramium", "Neodriessenia", "Nepsera", "Nerophila", "Ochthephilus", "Ochthocharis", "Opisthocentra", "Osbeckia", "Ossaea", "Oxyspora", "Pachyanthus", "Pachycentria", "Pachyloma", "Phainantha", "Phyllagathis", "Physeterostemon", "Pilocosta", "Plagiopetalum", "Pleiochiton", "Pleroma", "Plethiandra", "Poikilogyne", "Poilannammia", "Poteranthera", "Preussiella", "Pseudodissochaeta", "Pternandra", "Pterogastra", "Pterolepis", "Rhexia", "Rhynchanthera", "Rousseauxia", "Sagraea", "Salpinga", "Sandemania", "Sarcopyramis", "Schwackaea", "Scorpiothyrsus", "Siphanthera", "Sonerila", "Spathandra", "Sporoxeia", "Stanmarkia", "Stenodon", "Stussenia", "Styrophyton", "Svitramia", "Tateanthus", "Tessmannianthus", "Tetrazygia", "Tibouchina", "Tibouchinopsis", "Tigridiopalma", "Tococa", "Trembleya", "Triolena", "Tristemma", "Tryssophyton", "Vietsenia", "Votomita", "Warneckea", "Wurdastom"

Melastomovité ("Melastomataceae") je velká čeleď dvouděložných rostlin z řádu myrtotvaré ("Myrtales"), zahrnující přes 5000 druhů v téměř 190 rodech. Jsou to dřeviny i byliny s jednoduchými vstřícnými listy s charakteristickou žilnatinou. Květy jsou často nápadné, většinou čtyř nebo pětičetné, pravidelné nebo částečně dvoustranně souměrné, oboupohlavné. Spojidlo prašníků bývá charakteristicky různým způsobem modifikováno. Plodem je tobolka nebo bobule Čeleď je rozšířena v tropech celého světa.

Die Schwarzmundgewächse (Melastomataceae) sind eine Pflanzenfamilie aus der Ordnung der Myrtenartigen (Myrtales). Die etwa 4500 Arten sind hauptsächlich in den Tropen fast weltweit verbreitet. Einige Arten werden als Zierpflanzen verwendet.


Historie.

Tento okruh byl původně navřžen jako 4 km (2,5 míle) dlouhá trať se dvěma klopenými zatáčkami, tzv. superspeedway (jako je dnešní okruh v Daytoně), ale kvůli nedostatku financí tento projekt nemohl být dokončen, avšak jedna klopená zatáčka byla postavena. Přestavěný okruh, jehož součástí byla tato klopená zatáčka, byl otevřen v prosinci roku 1965. Ukázalo se však, že je poněkud nebezpečný a to hlavně díky své klopené zatáčce, ve které docházelo k mnoha nehodám. Později byla trať přebudována, čímž byl tento problém vyřešen.  Na konci sezony 1976 se zde jel první závod formule 1 v Japonsku a zároveň to byl poslední závod této sezony. Závod měl dramatickou zápletku v podobě souboje o titul mistra světa mezi Jamesem Huntem a Niki Laudou. Navíc na trati panovaly nebezpečné podmínky v podobě přívalů deště, díky kterým se prakticky rozhodlo o titulu mistra světa, který získal James Hunt. Závod vyhrál s náskokem jednoho kola na druhého v pořadí, Mario Andretti na Lotusu, James Hunt skončil na třetím místě a Niki Lauda vzdal závod, právě kvůli nebezpečným povětrnostním podmínkám. V příštím roce už nebylo tolik důvodu k oslavám, a to kvůli havárii vozu Gillese Villeneuvea, který usmrtil dva diváky. O deset let později se formule 1 na japonské ostrovy vrátila. Ale už ne do Fudži, ale na novou trať do Suzuky.  Fudži však zůstala i nadále populární, díky závodům sportovních vozů a byly zde pořádány pouze japonské národní závody. Postupem času se trať stala velice rychlou a také trochu nebezpečnou. Z tohoto důvodu byly na okruhu vybudovány dvě zpomalovací šikany. Jedna hned za první ostrou zatáčkou, druhá na začátku velmi dlouhé a rychlé poslední zatáčky (300R). Ale hlavní dominanta trati, téměř 1,5 km dlouhá startovní a cílová rovinka, byla zachována.  Na podzim roku 2000 koupila trať společnost Toyota. O tři roky později byla trať uzavřena a přestavěna podle návrhů Hermanna Tilkeho. Trať byla znovu otevřena 10. dubna 2005. V roce 2007 se zde znovu pojede závod formule 1, Grand Prix Japonska, která se v předchozích letech jezdila na okruhu v Suzuce.

Fuji International Speedway je závodní okruh, který se nachází ve městě Ojama na úpatí hory Fudži, v prefektuře Šizuoka, v Japonsku. Na tomto přebudovaném okruhu se o víkendu od 28. do 30. září jela GP Japonska 2007.

Der Fuji International Speedway (jap. ), abgekürzt "FSW", ist eine Motorsport-Rennstrecke in Japan. Die Strecke liegt in Oyama am Fuße des Fuji und wird von Toyota als Teststrecke genutzt. Die lange Start-Ziel-Gerade erlaubt Geschwindigkeiten von bis zu 350 km/h und gilt deswegen als gefährlich. Vor dem Umbau des Fuji Speedway konnten die sogenannte A-Kurve und die B-Kurve durch eine weitere Streckenvariante zudem auch ausgelassen werden, wodurch die Strecke noch schneller wurde.


Filosofický iracionalismus.

Názory a postoje, označované jako iracionalistické, se vyskytují v západním myšlení od poloviny 19. století, a to jako reakce na osvícenský racionalismus století 18. i na německý idealismus, například na slavný Hegelův výrok: „Co je rozumné, to je skutečné, a co je skutečné, to je rozumné“.

Søren Kierkegaard.

První, kdo se proti tomu hlasitě ozval, byl dánský křesťanský myslitel Søren Kierkegaard; vadily mu hlavně dvě věci:  Proti tomu postavil Kierkegaard tragický osud jednotlivého člověka, který se musí rozhodovat, i když neví a nechápe, a za všechno se bude jednou odpovídat před Božím soudem. Sám byl ovšem natolik pod Hegelovým vlivem, že si svůj postoj nedovedl představit jinak než jako „antitezi“ – a tak své výroky náležitě přehnal, čímž si vysloužil nálepku iracionalismu.

Schopenhauer a Nietzsche.

Větším právem ji lze připsat jinému velkému mysliteli, Arthuru Schopenhauerovi, který za základ celé skutečnosti pokládal vůli a nakonec usoudil, že se se stavem světa člověk musí smířit. Schopenhauer měl velký vliv na Friedricha Nietzscheho, mimořádně ostrého pozorovatele a kritika, jemuž ovšem na Schopenhauerovi vadilo zhruba totéž, co Kierkegaard vytýká Hegelovi. Nietzsche ale také vystihl, co je na Kierkegaardově postoji asi nejdůležitější: že člověk je konečná bytost, „smrtelník“, který ví jen to, co může vidět a poznat, kdežto celek světa mu zůstává nepřístupným tajemstvím.

Dědictví iracionalismu.

Skutečnost, že člověk i jeho poznání je z povahy věci vždy omezené, že se starým ideálem rozumového vedení života dokáže řídit jen do jisté míry a že je vždy ovládán především jinými silami, se od té doby stala obecným vlastnictvím pozdější filosofie. Ta si také začala lépe všímat i ostatních stránek a schopností člověka, jeho jedinečné osoby, jeho potřeb a žádostí i jeho temných stránek.  Pozdější filosofie už nemůže být tak bezelstně racionalistická jako byli osvícenci, nemůže si představovat, že se člověk stane čistě racionálně uvažující bytostí bez vášní a podivností. Rozumné jednání zůstává stále ideálem, ne danou vlastností člověka. Počínaje W. Diltheyem si začala také víc všímat podivuhodného faktu života, který člověka zařazuje do přírody i do světa, a počínaje M. Buberem také toho, že člověk žije ve vztazích, které nelze rozdělovat na racionální a iracionální.  Důraz na iracionální stránky člověka nicméně vyvolává napětí vůči vědě a přibližuje se naopak estetickému a uměleckému vnímání světa. Někteří myslitelé 20. století si vzali lekci iracionalismu tak k srdci, že dokonce racionalitu vůbec odmítali (například tak zvaná postmoderna), nicméně přesto psali v rozumných větách, protože jinak se člověk druhým sdělovat nemůže.

Představitelé iracionalismu.

Iracionalismus se někdy přisuzuje i dalším filosofům, kteří věnovali velkou pozornost jiným než racionálním funkcím člověka, například intuici nebo citu. Britský politický filosof Isaiah Berlin hledal původ iracionalismu už u německého filosofa a pedagoga J. G. Hamanna a domníval se, že iracionalismus měl významný podíl na vzniku nacismu. V postojích nacistických předáků bylo sice hodně iracionálních motivů, na druhé straně ale bylo působení nacismu také neobyčejně racionalizované. Za iracionalisty se někdy pokládají také filosofové jako Schelling, Henri Bergson, Wilhelm Dilthey, Michel Foucault, Martin Heidegger, Jean-Paul Sartre a další. Děje se to ovšem spíše neprávem: všichni totiž používají racionální postupy analýzy a argumentace, jen si lépe než jiní uvědomili, že člověk ani zdaleka není bytost pouze racionální.

Iracionalismus (z lat. "irrationalis" nerozumný) je obvykle pejorativní označení pro filosofické i životní postoje a názory, které zpochybňují nebo popírají:

Mit dem Begriff Irrationalismus (von irrational = „unvernünftig“) bezeichnet man eine Lehre oder Weltanschauung, die die Überzeugung ablehnt, dass die menschliche Vernunft () eine hinreichende Erkenntnis der Welt erwerben kann.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 910 metrů v severní části Judska a v centrální části Judských hor. El'azar leží cca 7 kilometrů jihozápadně od města Betlém, cca 15 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 58 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojen dálnicí číslo 60 – hlavní severojižní tepnou Judska, která probíhá na východní straně obce.  Je součástí územně kompaktního bloku izraelských sídel zvaného Guš Ecion, který je tvořen hustou sítí izraelských vesnic a měst. Uvnitř bloku se ale nacházejí sice i některé palestinské sídelní enklávy, ale v bezprostředním okolí vesnice žádná z nich neleží. Na východní straně El'azar takřka splývá s velkou osadou městského charakteru nazvanou Efrat.

Dějiny.

El'azar byl založen v roce 1975. Leží v oblasti historického bloku Guš Ecion, který má tradici moderního židovského osídlení ještě z doby před vznikem současného státu Izrael. Samotná osada v této lokalitě ale vznikla až po dobytí Západního břehu Jordánu izraelskou armádou, tedy po roce 1967.  20. února 1973 izraelská vláda rozhodla, že v této oblasti bude zřízena nová osada nazývaná pracovně Ecion Gimel (Etzion Gimel). K faktickému vzniku pak došlo v roce 1975. Podrobný územní plán obce počítal s kapacitou výstavby 259 bytových jednotek, které byly téměř všechny skutečně realizovány. V další fázi plán umožňoval postavit dalších 111 bytů severozápadně od osady, ale kromě jedné ulice na jižní straně tohoto pozemku nebyla zatím zástavba uskutečněna.  Ekonomika obce je zčásti tažena zemědělstvím, ale koncem 20. století přestala oficiálně fungovat jako družstevní mošav a proměnila se v individuálně organizovanou rezidenční obec, předměstského charakteru. V obci funguje drobná průmyslová zóna, veřejná knihovna, ve výstavbě je ústřední synagoga. Kromě toho zde funguje menší sefardská synagoga. Dále je zde k dispozici zařízení předškolní péče o děti, základní školství je zajištěno v okolních obcích.  V únoru 2001 byla severozápadně od vlastní osady zahájena výstavba nové čtvrti, nazvané Netiv ha-Avot. Podle vládní zprávy z doby okolo roku 2006 zde žilo 29 rodin a zástavba spočívala zatím v 28 mobilních karavanech, z nichž některé už ale byly přestavěny a rozšířeny s použitím zdiva. Název čtvrti Netiv ha-Avot odkazuje na nedalekou Derech ha-Avot ("Cestu otců"). Podle zprávy organizace Peace Now z roku 2007 zde žilo 56 lidí.  Počátkem 21. století byl El'azar stejně jako téměř celá oblast Guš Ecion zahrnut do projektu bezpečnostní bariéry. Podle stavu k roku 2008 tato bariéra ještě nebyla v celém úseku postavena, ale její trasa již je definitivně stanovena. Izrael si hodlá území Guš Ecion ponechat i po případné mírové smlouvě s Palestinci.

Demografie.

Obyvatelstvo El'azar je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 2532 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 6,0 %.

El'azar ( אֶלְעָזָר, podle biblického postavy Eleazara Makabejského – ""Eleazar zvaný Auaran"", který padl v bitvě v tomto regionu, v oficiálním přepisu do angličtiny El'azar) je izraelská osada typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Guš Ecion.

Elazar () ist eine israelische Siedlung in Judäa (Westjordanland), 18 km südlich von Jerusalem. Die Siedlung wurde 1975 gegründet und liegt in der Region Gusch Etzion. Ende 2010 zählte Elazar 1905 Einwohnern, 1994 waren es 398 Einwohner. Am 31. Dezember 2016 hatte der Ort 2568 Einwohner.


Děj.

Seriál se odehrává ve světě čtyř národů, které umějí ovládat živly - Vodní kmeny, Království země, Národ ohně a Vzdušní nomádi. Rovnováhu mezi těmito národy už od pradávna udržoval Avatar, vládce živlů, který je schopen vládnout všem čtyřem elementů. Rovnováhu světa začíná ovšem ohrožovat Národ ohně, který za pomoci Sozinovi komety zahájí genocidu Vzdušných nomádů s cílem zabít současnou inkarnaci Avatara a rozpoutá tak nejhorší válku v historii. Vypadalo to ovšem, že Avatar ze světa zmizel a Pán ohně Sozin stráví zbytek svého života pátráním po největší hrozbě pro Národ ohně - Poslední vládce vzduchu.  Po sto letech, kdy má Národ ohně vítězství na dosah, objevuje na Jižním pólu vládkyně vody Katara a její bratr Sokka ledovec, ve kterém je někdo zamrzlý. Společně tak objevují posledního vládce vzduchu, a současnou inkarnaci Avatara, Aanga s jeho vzdušným bizonem Appou. Aang zpočátku vůbec netušil, že v ledovci zůstal po sto let, postupně tak zjišťuje, že zůstal posledním vládcem vzduchu a objevuje se před ním nelehký úkol - Musí se naučit ovládat ostatní tři živly dřív, než v létě znova přiletí Sozinova kometa a Pán ohně Ozai využije její moci k definitivnímu vítězství Národa ohně.  V první knize se Aang společně se Sokkou a Katarou vydávají do Severního vodního kmene, aby se Aang a Katara naučili ovládat vodu. Tuto cestu jim ovšem komplikuje korunní princ Národa ohně Zuko, který byl svým otcem popálen a vyhoštěn do světa, aby vystopoval Avatara a byla mu tak navrácena jeho čest i trůn, který mu náleží. Během jejich cesty Aang objevuje svůj vzdušný chrám, kde nalézá mrtvolu Gyatsa a uvědomí si tak, že když ho svět jako Avatara potřeboval, zmizel. Když nakonec Tým Avatar dorazí na Severní pól, kde se Aang učí ovládat vodu, je Severní Vodní kmen napaden nájezdem Národa ohně, který vede Admirál Zhao, odhodlaný zbavit svět vládců vody. Tento útok ovšem Severní vodní kmen za pomoci Aanga, který se v Avatarském stavu spojí s duchem oceánu, odráží a porážejí Národ ohně.  Aang se dále musí naučit ovládat zemi, proto se v druhé knize Tým Avatar vydává do Království země, kde Aang zahajuje pátrání po svém učiteli. Mezitím do Království země mají namířeno i Zuko a Iroh, tentokrát ovšem jako zběhové Národa ohně. Ve stopách Týmu Avatar, ale i svého bratra a strýčka, je Princezna Azula, chladnokrevná vládkyně ohně, a její kamarádky Ty Lee a Mai. Aangova cesta přes Království země vede i přes město Gaoling, kde nachází svou učitelku ovládání země, v místních zápasech zvanou jako slepou banditku, Toph Beifongovou. Společně se pak dostávají přes poušť, kde Aanga na pár dílů ztratí svého bizona, až do města Ba Sing Se, kde chce Tým Avatar varovat Krále země před blížícím se Národem ohně a poprosit jej o pomoc. To ovšem komplikuje fakt, že městu de facto vládne tajná policie Dai Li s královým poradcem Long Fengem včele a král díky nim věří, že žádná válka není. Do Ba Sing Se je ovšem následuje i Azula, která má v plánu město dobýt, v čemž jí nakonec pomůže její získaný vliv v Dai Li. V posledních okamžicích pádu Ba Sing Se se Zuko přidává na stranu Azuly, kdy společně zadrží svého strýce Iroha, snažícího se získat čas pro utíkající Tým Avatar, který se s Aangem, jehož v Avatarském stavu zabila Azula, snaží dostat do bezpečí.  V útěku před Národem ohně potkává Tým Avatar válečníky Jižního vodního kmene a Katara se Sokkou se tak spatří se svým otcem, náčelníkem Hakodou. Společně získají jednu loď Národ ohně a v maskování se tak na jeho území skrývají. V tento okamžik mají před Národem ohně výhodu překvapení, jelikož celý svět věřil, že Avatar je mrtev... Aanga ovšem zpět k životu přivedla Katara za pomocí léčivé vody z Oázy duchů ze Severního vodního kmene. V přestrojení se v Národu ohně chtějí všichni skrývat až do dne Černého slunce, kdy vládci ohně ztrácí svou schopnost. Během této události mají v plánu dobýt hlavní město Národa a ukončit tak válku. Plán se ovšem podaří odhalit Princezně Azule, která jejich naději na poražení Pána ohně Ozaie během zatmění překazí. Po neúspěšném útoku se za Avatarem znova vydává princ Zuko, tentokrát ovšem odhodlán přidat se k Týmu Avatar a naučit Aanga ovládat oheň, aby tak mohli ukončit stoletou válkou.  Všichni ostatní, bez vědomí Zuka, chtějí ovšem počkat na okamžik, kdy vymizí vliv Sozinovy komety, jelikož věří, že svět už ve větším chaosu nebude... Z tohoto omylu je ovšem vyvádí Zuko, který zná plán svého otce. Ten chce využít moc komety ke zničení současného světa. Aang tak nemá na výběr, musí se postavit Ozaiovi dřív, než naplní svůj plán, a zabít jej. Ten ovšem den před příletem komety, plný vnitřního rozporu, kdy se není jist, zda dokáže zabít, zmizí... Během vlivu komety se na Ba Sing Se vydává Řád bílého lotosu včele s Irohem, aby město osvobodili od Národa ohně. Mezitím se ostatní Aangovo přátelé musí postavit flotile vzducholodí Národa ohně a Katara se Zukem se vydávají do hlavního města Národa ohně, aby překazili korunovaci Azuly novou Paní ohně. Na hranicích Království země se ale objevuje Aang, odhodlaný se nyní postavit Pánu ohně. Aang ovšem od událostí v Ba Sing Se není schopen vstoupit do Avatarského stavu a jeho boj s Pánem ohněm začíná prohrávat. Vše se obrací ve chvíli, kdy Aang utrpí úder do své smrtelné rány a opět se aktivuje jeho Avatarský stav. Ozai v obavách před takovou mocí se před Aangem vydává na útěk. Ten ovšem Pána ohně nakonec dopadá a pomocí ovládání energie, které ho naučila Lví želva, zbaví Pána ohně Ozaie vlády nad ohněm.  Pán ohně Ozai je nakonec uvězněn za válečné zločiny a Princezna Azula je díky své mentální nestabilitě umístěna do ústavu. Princ Zuko, který je korunován novým Pánem ohně zahajuje ve spolupráci s Avatarem novou éru míru a lásky.

Hlavní postavy.

Aang.

Aang je vzdušný nomád narozený 12 let před Sozinovo kometou. Aang je Avatarem po Avatarovi ohně Rokovi a Avatarem před Avatarkou vody Korrou. Jakožto Avatar se musí naučit ovládat zbylých tři živly- vodu, zemi a oheň. Vzhledem k jeho zamrznutí v ledovci během celých 100 let války má nelehkou úlohu - do léta se musí tytyo živly naučit ovládat a porazit tak Pána ohně Ozaie a nastolit ve světě mír. Aang je jedním z mála Avatarů, kterým byla ukázána technika ovládání energie a taky možnost ovládat energii druhých a zbavit je jejich vládnutí, od Aanga se tuto techniku později naučí Korra. Aang je zamilovaný do Katary.

Katara.

Katara je vládkyně vody z Jižního vodního kmene, kde vyrůstala s jejím bratrem Sokkou, a kteří byli společně vychováváni její babičkou Kannou. Katara je dcerou náčelníka Jižního vodního kmene Hakody a jeho manželky Kyi, je také posledním vládcem vody z celého jižního polu. Během jejího dětství žila Katara zprvu poklidný život, dokud ji Národ ohně nepřipravil o její maminku, v naději, že zabili posledního vládce vody. Když byla Katara společně se Sokkou starší, objevili posledního vzdušného nomáda, Avatara Aanga, který byl uvězněný v ledovci po sto let. Protože se Aang potřeboval naučit ovládat vodu a Katara hledala mistra pro ovládání vody, vydali se sourozenci a Aang společně na Severní pol. Katara a Sokka se nakonec stali velmi blízkými přáteli Aanga a pomohli mu najít mistry pro naučení ovládání se dalších elementů a pomoci mu tak zastavit Pána ohně Ozaie v jeho snaze o ovládnutí světa, a následně obnovit mír ve světě.

Sokka.

Sokka je 15letý bojovník z vesnice jižního vodního kmene, byl vychováván společně s jeho mladší sestrou Katarou jejich babičkou. Sokka se touží stát stejně statečným a vynikajícím bojovníkem a skvělým vojevůdcem jakým je jeho otec Náčelník Hakoda, má také na starost za jeho otce celou jejich vesnici, na důkaz důvěry v Sokku a jeho schopnosti. Po svém otci zdědil Sokka také inteligenci a smysl pro humor. Ze začátku neměl Aanga moc v lásce a pokládal ho i za špiona Národa ohně.

Toph Beifong.

Toph Beifongová, známá také jako „Slepá banditka“ při soutěži zvané "Kamenování", je jedna z nejlepších vládkyň země a Aangova učitelka ovládání země. Toph pochází z bohaté rodiny Beifongů a přišla na svět slepá, kvůli čemuž jí její otec nechával na každém kroku hlídat strážemi. I když je slepá, s viděním problém nemá. Ovládání země se naučila od zemních krtků, kteří jsou prvními vládci země na světě. Od nich se naučila také vnímat svět pomocí nohou - vidí pomocí vibrací, které se šíří po zemi. Dokázala také jako první ovládat kov.

Appa.

Appa je loajální vzdušný bizon a zvířecí průvodce Avatara Aanga, jedná se o velké, několikatunové zvíře. Appa je z poslední generace vzdušných bizonů ještě před jejich vyhlazením společně s vládci vzduchu. S Aangem se setkali jako malí, když si mladí vládci vzduchu vybírali svého vzdušného bizona. Díky jeho schopnosti létání je Appa hlavním dopravním prostředkem týmu Avatar.

Momo.

Momo je okřídlený lemur, jedná se o druh lemura, který byl typický v oblastech vzdušných chrámů. Je společníkem Aanga a jeho přátel. Momo se také s přátelil s Appou a navykl si na něho jako na nepostradatelnou část jejich týmu, díky tomuto vztahu se pak v Ba Sing Se snaží najít Momo ztraceného Appu, pomocí zbytku chlupů Appovi srsti. Jedná se o inteligentní zvíře, i když má problémy chápat lidskou řeč.

Suki.

I když vypadá Suki jako obyčejná holka, jedná se o vůdkyni skupiny ženských bojovnic - Bojovnice Kyoshi. Jejich skupina i jejich ostrov je pojmenován dle Avatarky Kyoshi - Avatarka země před Rokem. Se svým trénováním jakožto bojovnice začala ve svých 8 letech. Po setkání s Avatarem a jeho přáteli trénovala během jejich návštěvy ostrova Kyoshi, Suki se zamilovala to Sokka.

Iroh.

Iroh byl generál Národa ohně ve výslužbě, původní Princ národa, Velmistr řádu Bílého Lotosu, mistr ovládání ohně a moudrý mentor jeho synovce Zuka. Byl starším synem Pána ohně Azulona a Ilah, a starším bratrem Ozaie. Irohova dobře známá schopnost Ohnivého dechu a jeho údajné zabití posledního draka mu vynesli uznávaný titul Drak Západu.

Zuko.

Zuko je mistr ovládání ohně, narozený jako princ královské rodiny Národa ohně, který držel titul Pána ohně od roku 100 po Sozinově kometě do roku 167 po Sozinově kometě. Původně jako hlavní nepřítel Týmu Avatar, Zukův časný život se točil okolo pokusu dopadnout dlouho ztraceného Avatara, aby se mohl vrátit do své země a získat zpět svou čest jako korunní princ. Nakonec se však k avatarskému týmu připojí a pomůže Aangovi porazit Pána ohně. Lze jej snadno poznat dle jeho jizvy na levé části obličeje, kterou získal od svého otce, krátce před jeho vyhoštěním, jako výsledek jeho neúmyslného zneuctění svého otce, když promluvil během válečné porady a když s ním odmítl bojovat v Agni Kai.

Azula.

Azula byla princezna Národa ohně, dcera Pána ohně Ozaie a Ursy, sestra Zuka a neteř Iroha. Byla klíčovým protivníkem Týmu Avatar, pronásledovala Avatara Aanga a svého vyhoštěného bratra daleko napříč Královstvím země, doprovázena svými dvěma tehdejšími nejlepšími kamarádkami, Mai a Ty Lee.

Ozai.

Syn pána ohně Azulona a mladší bratr Iroha. Ozai se k moci a své pozici pána ohně dostal díky výmluvnému přesvědčení svého otce Azulona, že Iroh po smrti svého jediného syna Lu Tena není schopná nadále vést svůj Národ. Azulon mu tak pro získání této pozice přikáže, aby zabil svého syna. To ovšem zjistila jeho matka a na obranu Zuka se, dle slov Ozaie, "dopustila hanebných a zrádných činů za což byla vyhoštěna". Ozaiovo jediným cílem je naplnit sny pána ohně Azulona a Sozina a dostat tak svět pod nadvládu Národa ohně.

Avatar: Legenda o Aangovi (v anglickém originále Avatar: The Last Airbender) je americký animovaný televizní seriál. Vysílán byl v letech 2005–2008, na stanici Nickelodeon. Ve třech řadách (označeny jako „knihy“ – voda, země a oheň) má 61 dílů, jedna epizoda trvá okolo 20 minut.

Avatar – Der Herr der Elemente (Originaltitel: "Avatar: The Last Airbender", intl. auch "Avatar: The Legend of Aang") ist eine US-amerikanische Fantasy-Zeichentrickserie, die drei Staffeln lang auf Nickelodeon ausgestrahlt wurde. Die Serie begann im Februar 2005 und endete im Juli 2008 in den USA. Sie spielt in einer fiktiven Welt, die großteils an das historische Ostasien angelehnt ist. Die Serie ist stilistisch von japanischen Animes beeinflusst und hebt sich dadurch von anderen US-Zeichentrickserien ab, ist aber keine reine Imitation des Animestils. In dieser Serie muss der zwölfjährige Aang der Welt Frieden und Gleichgewicht bringen, indem er den Krieg der Feuernation mit dem Rest der Welt beendet. Im Laufe der Handlung trifft er auf Freunde, Gefährten und Verbündete, die ihn unterstützen, wird aber ständig von der Feuernation gejagt.


Činnost.

Studoval na londýnské Highgate School a Královské hudební akademii, obor orchestrální klavír. Později se zaměřil na skladbu a studoval práce Olivera Messiaena, Pierra Bouleze a György Ligetiho.  V 60. letech působil jako varhaník a sbormistr presbyteriánského kostela sv. Jana v Kensingtonu. Na pozadí viktoriánských duchovních hymnů se věnuje hudebním inovacím a jeho tehdejší tvorba se značně liší od pozdějšího návratu ke zdrojům liturgické hudby.  Vrcholnou skladbou tohoto období je kantáta "The Whale" (1968), která se stala styčným bodem mezi klasickou hudbou a vlnou populární hudby konce 60. let. Tavener zkombinoval magnetofonové nahrávky, elektrifikované bicí nástroje a sbor používající megafon. John Lennon prosadil vydání "The Whale" na LP desce spolu s dalšími Tavenerovými skladbami "(Celtic Requiem, Coplas, Nomine Jesu, 1968)" na nově vznikající hudební značce Apple Records.  V roce 1977 Tavener přijal pravoslaví a jeho následná tvorba odráží kontemplativní funkci hudby v byzantské liturgii. Podobně jako ikony se zde hudba (především vokální) považuje za theofanii – božské zjevení. Odmítnutí západní hudby jako egocentrické a příliš materialistické vede Tavenera k výběru témat z duchovních dějin východu jako je Liturgie sv. Jana Zlatoústého "(The Liturgy of St. John Chrysostom, 1978)" nebo tradiční pohřební obřad Panychida "(Panikhida, 1986)".  Osmitónový byzantský kánon použil například v Rekviem za Annu Achmatovovou "(Akhmatova Requiem, 1980)", jehož londýnská premiéra neunikla pozornosti sovětské KGB. Podobně jako poezie této ruské disidentky zaznívá v oratoriu "Akathist of Thanksgiving (1987)" poéma pravoslavného duchovního, který v roce 1940 zemřel v sibiřském gulagu. Extatický chorál "Song For Athene (1988)" zazněl na pohřbu princezny Diany. Zkušenost s mystikou jej přivedla ke zhudebnění poezie Williama Blakea "(Eterinity's Sunrise, 1997)".  Tavenerův zájem se v současnosti neomezuje jen na pravoslaví. Inspiraci hledá například v súfismu (islámské mystice), v indických posvátných textech nebo v poezii švédského metafyzika Fritjofa Schuona (1907-1998).  Ačkoliv podle jeho vlastních slov se hudba 20. století vyznačuje nedostatkem duchovnosti, sám přiznává, že nalezl inspirační zdroj v náboženském prožitku z kompozic Antona Weberna. V soudobé hudbě bývá řazen po bok Arvo Pärta nebo Henryka Góreckého.  V roce 2000 byl za svůj přínos hudbě povýšen do šlechtického stavu.

John Tavener (28. ledna 1944, Londýn − 12. listopadu 2013, Child Okeford) byl britský hudební skladatel, představitel směru duchovního minimalismu.

Sir John Kenneth Tavener (* 28. Januar 1944 in London; † 12. November 2013 in Child Okeford, Dorset) war ein britischer Komponist, der vor allem für seine geistliche Vokalmusik bekannt war.


Starořecká mytologie.

V původní starořecké mytologii šlo o řeckého bůžka (ducha nebo démona), který sídlil s ostatními řeckými bohy na Olympu. Řečtí bohové prý mohli podle svého vlastního uvážení obdařit každého lidského jednotlivce ctností životní vyrovnanosti a harmonie spojenou se střídmostí, uvážlivosti a sebeovládáním, která byla s tímto božstvem spojována.

Starořecká filosofie.

V pozdější filosofické rovině šlo ale o dosti složitou myšlenkovou konstrukci, která měla svůj hlubší komplexní význam, který je dnes do většiny současných moderních jazyků jen velmi obtížně přeložitelný. Šlo o sofistikovaně ušlechtilý antický ideál, jenž prezentoval určitou idealizovanou představu harmonického života každého jednotlivce spojenou se životní moudrostí a sebeovládáním (sebekontrolou). Šlo o ideál dokonalosti lidského charakteru spojeného se zdravým myšlením, který se vyskytuje v dokonale harmonicky vyvážené podobě v nějakém lidském jedinci.  Myšlenka byla dosti podobná některým ideálům známým například i z Konfuciových spisů a východních myšlenek obsažených v hinduismu, buddhismu a taoismu.  U starořeckých řeckých stoiků pak představovala sófrosyné jednu z vůbec nejdůležitějších lidských ctností společně s odvahou, opatrností a spravedlností. S ideálem sófrosyné pak také souviselo i známé latinské rčení:  ""Mens Sana in corpore sano"" - česky ""Ve zdravém těle zdravý duch"".  Pojem sófrosyné se běžně vyskytuje jak ve starořeckých filosofických spisech, tak i v literatuře (např. u Homéra). Z filosofických spisů jsou patrně vůbec nejznámější Platónovy dialogy. Pojem ale užíval i Pythagoras, kde je tímto pojem spojována právě myšlenka životní harmonie.  Jak opak pojmu sófrosyné je uváděna arogance.

Křesťanský pojem.

Pojem později převzala i raná východokřesťanská teologie, kde ale došlo k výraznému významovému posunu jeho původního významu. Zde tento pojem představuje čistotu a panenství (Evangelium podle Matouše). Za příklad byla v tomto smyslu dávána například řecká novoplatonská filosofka Hypatia z Alexandrie.

Sófrosyné (slovo pochází z řeckého slova "σωφροσύνη") je starověký řecký mytologicko-filosofický pojem, který se dnes v zjednodušené formě do češtiny překládá jako střízlivost, střídmost, umírněnost, uměřenost, zdrženlivost, uvážlivost, prozíravost, sebekontrola, sebeovládání nebo také jako rozumnost.

Besonnenheit (, Sophrosyne) bezeichnet, im Unterschied zur Impulsivität, die überlegte, selbstbeherrschte Gelassenheit, die besonders auch in schwierigen oder heiklen Situationen den Verstand die Oberhand behalten lässt, um vorschnelle und unüberlegte Entscheidungen oder Taten zu vermeiden.


Profese učitele.

Mezinárodně uznávaná definice vymezuje učitele jako osoby, které ve vzdělávacích institucích žákům a studentům předávají poznatky, rozvíjí jejich dovednosti a formují jejich postoje. Bližší specifikace poznatků, dovedností a postojů, které má učitel ve své profesní aktivitě předávat, je obsažena ve formálních kurikulárních programech. Mezi učitele jsou tak zařazeni pouze ti pedagogičtí pracovníci, kteří přímo vyučují. Nemá-li tedy například ředitel školy vyučovací úvazek, není zahrnut do kategorie učitel.  Učitelská kvalifikace se obecně rozlišuje podle stupně školy na předškolní, pro základní školy a pro střední školy, kde je dále rozdělena podle vyučovacích předmětů. Pro učitele vysokých škol není zvláštní učitelská příprava předepsána.

Prestiž povolání.

Profesi učitele hodnotí česká veřejnost velmi vysoko. V žebříčku nejprestižnějších povolání v české společnosti v roce 2013 se vysokoškolský pedagog umístil na čtvrtém místě, učitel na základní škole na místě pátém. Ačkoliv česká společnost přikládá učitelské profesi vysokou prestiž a považuje ji za významnou a zasluhující úctu, čeští učitelé si často stěžují, že jejich povolání je méně prestižní než jiná povolání s vysokoškolským vzděláním a hůře hodnocené než v jiných zemích.

Příprava na profesi.

Pro výkon učitelské profese je třeba odborná učitelská kvalifikace, která zahrnuje profesní dovednosti a znalosti jak oborové, tak pedagogicko-psychologické. Zájemci je získávají v přípravném vysokoškolském vzdělávání, v České republice magisterského stupně. Nutnost absolvovat pro dosažení učitelské kvalifikace vysokoškolské studium je deklarována v Národním programu rozvoje vzdělávání v ČR (Bílá kniha, 2001) a předepsána zákonem. Budoucí učitelé se připravují zpravidla na pedagogických, případně i jiných fakultách, které mají akreditované programy pro vzdělávání učitelů. Získat kvalifikaci pro učitelství odborných předmětů na středních školách mohou absolventi jiných VŠ programů také v rámci celoživotního vzdělávání (tzv. doplňkové pedagogické studium).

Profesní kompetence.

Jádro profesního standardu učitele tvoří sedm kompetencí: Váha oborově předmětové kompetence u vyšších stupňů roste a na vysokých školách zřetelně převažuje. Přesto sociální, komunikativní a kultivující působení, stejně jako výchova charakteru patří neoddělitelně k profesi učitele všech stupňů škol.

Vývoj profesní dráhy.

Ve vývoji učitelské profese dochází k reprodukci určitých ustálených cyklů, v jejichž rámci lze identifikovat jednotlivé vývojové etapy:

Klíčové problémy učitelské profese.

Jedním z problémů je vysoké zastoupení žen mezi učiteli (feminizace). Pokud se hovoří o poklesu prestiže učitelství, bývá jako hlavní faktor uváděna právě feminizace. Dalším z častých problémů je syndrom vyhoření, který je považován za důsledek všudypřítomného a dlouhodobě působícího stresu. Dalšími frekventovanými problémy je odklon od učitelství a volba jiné profese u velké části absolventů pedagogických fakult, profesní deformace, vysoké procento učitelů v důchodovém a předdůchodovém věku, zápas o výši finančního ohodnocení, které by bylo srovnatelné s jinými profesemi odpovídajícími jak kvalifikací, tak náročností.

Učitel v České republice.

Podle průzkumů CVVM z ledna 2008 se povolání učitele v ČR řadí na příčku třetí (učitel na vysoké škole) a čtvrtou (učitel na základní a střední škole) v žebříčku prestiže vybraných profesí.  Učitelovy profesní povinnosti většinou přesahují hranice vzdělávání a výchovy. Učitel má většinou za povinnost, podle druhu školy a stupně vzdělávání, doprovázet žáky na školních výletech, dohlížet na chodbách a jiných prostorách školního zařízení, pomáhat s organizací školy, komunikovat s rodiči o problémech jejich dětí a snažit se je řešit.

Učitel ve světě.

Mezi učiteli po celém světě lze najít spoustu podobností i rozdílností. Skoro ve všech zemích jsou učitelé vzděláváni na univerzitách a k výkonu této profese musí předložit diplom o absolvování pedagogického vzdělání, např. ve většině evropských zemí se může stát učitelem pouze osoba s pedagogickým vzděláním. Od učitele se očekává charakterní jednání i dodržování pravidel slušného chování, neboť je většinou vzorem a příkladem pro dospívající generaci.

Anglie a Wales.

Učitelé/učitelky v jeslích a základních školách dostávají průměrný plat v rozmezí 20133 až 41000 liber ročně (výše platu k září 2007), při delší praxi se ale může učitelův plat ještě zvýšit, úměrně době odpracované ve školství. Učitelé v mateřských školách si vydělají v průměru 20980 liber ročně. (údaj platný v lednu 2008). Učitel na státní škole musí mít nejméně bakalářský titul a musí mít platnou licenci pro vzdělávání.  Mnoho škol nabízí studium doplňujícího učitelského minima k získání licence, ve snaze doplnit učitele do těžko obsaditelných funkcí, například v odborných školách.

Francie.

Na státních a veřejných školách ve Francii vybírají učitele obecní a městské školské úřady, a to ve všech specializacích formou konkurzu. Učitelé se připravují na univerzitách a učitelé vyšších středních škol čili kolejí ("collège") skládají zvláštní zkoušku, tzv. agregaci. Tu zajišťují tzv. "normální školy", přičemž například "École normale supérieure" má větší prestiž než univerzity.

Německo.

Ve většině německých zemí (Länder) se příprava učitelů vyšších středních škol a gymnázií odehrává ve třech fázích. Zájemci nejprve absolvují bakalářské vzdělání na příslušné fakultě podle zvolené odbornosti, pak nastupují do škol, kde učí pod dozorem zkušených učitelů a dostávají přiměřený plat, a teprve pak absolvují tzv. pedagogikum, pedagogické, didaktická a psychologické přednášky v magisterských programech pedagogických fakult. Hlavní výhoda je v délce praxe, která se bere vážně, a v tom, že student po roční praxi už rozumí, k čemu pedagogické dovednosti potřebuje,

Spojené státy.

Kvalifikace se u učitelů požaduje pouze v některých státech. Podle amerického statistického úřadu Bureau of Labor Statistics je na základních školách 1,4 milionu učitelů a na středních školách 600 000 učitelů. Platy amerických učitelů závisí na délce jejich učitelské praxe a na jejich vzdělání. Platy se také mění v závislosti na daném státu. Všeobecný průměr platu učitele v USA činil v roce 2004 46 000 dolarů ročně. Ve stejném roce byl plat učitelů v mateřských školách vyčíslen na 21 000 dolarů za rok.

Rozvojové země.

Podle údajů UNESCO z října 2008 chybí na světě 18 milionů učitelů. Tolik by jich bylo třeba k zajištění kvalitního základního vzdělání pro všechny do roku 2015, což je jeden z Rozvojových cílů tisíciletí. Mnohem více by jich bylo potřeba, pokud mají být více lidem přístupné i další stupně vzdělání. Učitelé v rozvojových zemích se také musí vyrovnat s nedostatkem pomůcek a často jim samotným chybí kvalitní vzdělání. Proto v rámci rozvojové spolupráce probíhají různé kurzy pro budoucí i stávající učitele.

Učitel neboli pedagog je člověk, který jako profesionál učí a vzdělává, nejčastěji ve škole. Dobrý učitel by měl napomáhat zlepšování prostředí, ve kterém se odehrává výchovný a vzdělávací proces, předávat své znalosti, motivovat žáky k získávání znalostí z dalších zdrojů, ale také rozvíjet jejich morální hodnoty. Učitel by neměl zapomenout ani na sebevzdělávání, neboť stejně jako jde vpřed doba, mění se i pohled na svět a přibývají nové znalosti.

Ein Lehrer oder eine Lehrerin ist eine Person, die andere Personen auf einem Gebiet weiterbildet, auf dem sie selber einen Vorsprung an Können, Wissen oder Erfahrung hat. Da es sich um keine geschützte Bezeichnung handelt, kann sich grundsätzlich jede Person so nennen, die sich in einer Phase der Vermittlung von Wissen, Können, Lebensweisheit, Ausbildung oder Bildung befindet. „Lehrer“ kann in der Umgangssprache als Berufsbezeichnung oder als Ehrentitel sehr unterschiedliche Bedeutung annehmen und ist eine Sammelbezeichnung für alle Arten von Lehrenden; diese lassen sich durch eine entsprechende Wortverbindung jeweils näher kennzeichnen, etwa Schullehrer, Hauslehrer, Tanzlehrer oder Segellehrer.


Vývoj.

Byl vyprojektován firmou Brewster na základě zadání z 15. listopadu 1935 na vývoj palubního stíhacího letounu, který by nahradil dosavadní typ Grumman F3F. Projekt Brewsteru byl vybrán na úkor stíhacího dvouplošníku Grumman XF4F-1 firmy Grumman, ze kterého kompletním přepracováním vznikl slavný F4F Wildcat.  Prototyp XF2A-1 byl robustní celokovový středoplošník s krytým kokpitem a zatahovacím podvozkem. Poháněl ho hvězdicový vzduchem chlazený devítiválec Wright R-1820-22 Cyclone o výkonu 850 hp (625 kW). U prototypu tvořila výzbroj dvojice synchronizovaných kulometů, z nichž jeden byl ráže 7,62 mm a druhý 12,7 mm.  V červnu 1938 byla objednána první série 54 kusů varianty F2A-1 a později dalších 43 kusů verze F2A-2. U obou verzí byla výzbroj zesílena přidáním dalších dvou nesynchronizovaných 12,7mm kulometů v křídlech. Stroj byl hodnocen příznivě z hlediska pilotáže a letových vlastností. Potíže nastaly, když byla doplňována výzbroj a narůstala hmotnost, což snižovalo výkony typu.

Operační služba.

US Navy.

Námořní letectvo nakonec odebralo jen jedenáct kusů F2A-1, které sloužily u jednotky VF-3 na letadlové lodi USS "Saratoga". Ostatní letouny byly dodávány do Holandska, Belgie a Finska. Kompletně převzalo až následující sérii 108 kusů verze F2A-3 (dalších 20 kusů této verze převzalo Holandsko). Dvacet letadel F2A-3 americké námořní pěchoty se podílelo na obraně atolu Midway během bitvy o Midway.

Finsko.

Do Finska bylo přes Švédsko dodáno 44 kusů F2A-1 označených B-239. Ve Finsku byly tyto letouny vysoce hodnoceny, když se s úspěchem dokázaly v Zimní válce a Pokračovací válce postavit sovětským letadlům. Na každý dodaný stroj zde připadlo v průměru deset sestřelených letounů Rudé armády. Oblíbenost typu vedla až k úvahám o jeho domácí výrobě, finská modifikace letounů VL Humu s ruským motorem Švecov M-63 však nakonec zůstala jen v prototypu. Nejúspěšnějším finským (ale i celkově) stíhačem na brewsteru se stal Ilmari Juutilainen s potvrzeným počtem 34 sestřelů.

Velká Británie.

Velká Británie v roce 1940 převzala 38 kusů (ze 40 vyrobených, dva byly Němci ukořistěny) pro Belgii určených strojů B-339B (denavalizované F2A-2, v Británii Buffalo Mk I) a provozovala je ve Středomoří. Dalších 170 kusů verze B-339E bylo dodáno na Dálný východ, kde je po vypuknutí války v Japonskem, Royal Air Force, australské a novozélandské letectvo nasadily v bojích v Malajsii, Barmě, Indonésii a obraně Singapuru. Vzhledem k lepším výkonům modernějších japonských stíhacích letounů, zde Buffala utrpěla velké ztráty a brzy byla nahrazována modernějšími typy.

Nizozemsko.

Nizozemsko zakoupilo 72 kusů označených B-339D (dodány od března 1941) a 20 kusů verze B-439 (F2A-3) dodaných v březnu 1942. Letouny byly nasazeny při obraně Nizozemské východní Indie.

Brewster F2A Buffalo byl americký palubní stíhací letoun vyvinutý koncem 30. let 20. století. Letoun byl prvním stíhacím palubním jednoplošníkem US Navy.

Die Brewster F2A Buffalo der Brewster Aeronautical Corporation war der erste bei Kampfeinheiten der US Navy eingesetzte Jagd-Eindecker. Die Maschine wurde bei vielen Luftstreitkräften eingesetzt. Sie war trotz ihrer Schwächen in Konstruktion und Leistung relativ erfolgreich im Luftkampf. Die Maschinen wurden schon im April bzw. Juni 1942 wegen ihrer Verluste aus den Luftkampfverbänden der USA zurück gezogen.


Klubová kariéra.

Arsenal.

Arsenal jej koupil po krátké zkoušce v únoru 2002 z týmu ASEC Mimosas za částku kolem 150 000 britských liber. Jako reprezentant neměl problém se získáním pracovního povolení. Za první tým Arsenalu nastoupil poprvé v srpnu 2003 v zápase FA Community Shield proti Liverpoolu. V sezóně 2003/04 získal s Arsenalem ligový titul.  Ze začátku svého působení nastupoval na postu středního záložníka a pravého obránce, než jej nakonec manažer Arsène Wenger začal nasazovat na post stopera vedle Sola Campbella.  1. ledna 2009 údajně předložil vedení Arsenalu svůj psaný požadavek na přestup poté, co se nepohodl s tehdejším partnerem ze středu obrany Williamem Gallasem. Nakonec své rozhodnutí přehodnotil a zůstal s Arsenalem až do léta téhož roku.

Manchester City.

Jeho přestup do Manchesteru City byl oficiálně oznámen 28. června 2009. Jeho služby měly být vykoupeny částkou kolem 16 miliónů liber a v Manchesteru podepsal čtyřletou smlouvu.  Na začátku července 2010 se k němu v Manchesteru City připojil jeho mladší bratr Yaya Touré.  V březnu 2011 byl nařčen z užívání zakázaných látek poté, co neprošel namátkovou dopingovou kontrolou po zápase s Manchesterem United. Sám Kolo prohlásil, že nešlo o doping, nýbrž o nešťastný účinek tablet na hubnutí, které mu doporučila jeho manželka. Za tento přestupek si od Světové antidopingové agentury vyslechl rozsudek znamenající šestiměsíční zákaz činnosti.

Liverpool FC.

V červenci 2013 přestoupil do klubu Liverpool FC. Trenér Brendan Rodgers potřeboval obsadit po odchodu Jamieho Carraghera (ukončil kariéru) post stopera zkušeným hráčem.

Celtic FC.

V červenci 2016 přestoupil do skotského mužstva Celtic FC, kde se opět setkal s trenérem Brendanem Rodgersem. podepsal smlouvu na jeden rok.

Úspěchy.

Klubové.

ASEC Mimosas  Arsenal  Manchester City

Kolo Touré (* 19. březen 1981, Bouaké, Pobřeží slonoviny) je fotbalista z Pobřeží slonoviny, od léta 2016 hráč klubu Celtic FC. Také nastupuje v reprezentaci Pobřeží slonoviny. Mimo svou vlast působil na klubové úrovni v Anglii a Skotsku.

Habib Kolo Touré (* 19. März 1981 in Bouaké) ist ein ehemaliger ivorischer Fußballspieler und jetziger Fussballtrainer. Der ehemalige Abwehrspieler stand zuletzt bei Celtic Glasgow unter Vertrag, wo er auch seine Fußballerkarriere 2017 beendete. Seit Februar 2019 ist er Mitglied des Trainerteams von Leicester City. Im Zeitraum zwischen den Jahren 2000 und 2015 absolvierte er mehr als 100 Länderspiele für die ivorische Nationalmannschaft.


Synopse.

"„Býval dobrým policistou, ale spáchal ten nejhorší hřích, protože svědčil proti zkorumpovaným kolegům. Snažili se ho zabít. Místo toho zabili ženu, kterou miloval. Obviněn z vraždy nyní projíždí krajinou. Psanec, který loví psance. Lovec lidí. Odpadlík.“"

Děj.

Policista ze San Diega jménem Reno Raines (Lorenzo Lamas), je pozván svým přítelem, nyní zástupcem prokurátora, Harrisonem Wellsem (Grand L. Bush) do Bay City v Kalifornii, aby mu tajně pomohl s vyšetřováním korupce místní policie. Reno přijme a pracuje v utajení. Sám ovšem přemýšlí o skončení u policie a chystá se oženit se se svou snoubenkou Valerií Prentiss (Deprise Brescia). Jakmile se shromáždí dostatek důkazů, chystá se Reno na konzultaci s vedením úřadu prokurátora. Renův výslech si bohužel vyslechne i poručík Donald ""Dutch"" Dixon (Stephen J. Cannell), který je šéfem místního zkorumpovaného oddělení a ihned informuje svého kolegu Buzzyho Burrella (Art LaFleur). Ten propustí na svobodu zločince Hoga Adamse (Donald Gibb), který má za úkol zlikvidovat Rainse. Hog souhlasí, jelikož Rainse chce už dlouho zabít, protože Hoga, i kdysi jeho mladšího bratra Hounda (Geoffrey Blake) dostal Reno za mříže.  Večer tráví Reno na jednom hotelovém pokoji s Valerií. Najednou někdo vyrazí dveře a vystřelí na Rena, zasáhne ovšem Valerii, která padá k zemi. Reno rychle sahá po služební zbrani a opětuje palbu. Ve tváři muže, jenž vystřelil, poznává Hoga Adamse, který by měl sedět ve vězení. Hog utíká a Reno odváží Valerii do nemocnice. Celý incident však sledují Dixon a Burrell. Když Dixon zjistí, že se Adamsovi nepodařilo Rainese zabít, vytáhne Rainesovu záložní služební zbraň, kterou mu ukradli ze skříňky v San Diegu, zastřelí s ní Buzzyho Burrella a obviní z jeho vraždy Rena Rainese. Mezitím za Renem do nemocnice přijíždí i Harry Wells, který Rena varuje před Dixonem a doporučuje mu, aby odjel. Reno si od něj půjčuje kreditní kartu a chystá se chytit Hoga Adamse, který může za to, že teď leží jeho snoubenka v kómatu. I když je nevinný, stává se z Rena zločinec na útěku.  Poručík Dixon nelení a kontaktuje lovce lidí, Bobbyho Sixkillera (Branscombe Richmond) a jeho krásnou sestru a společnici Cheyenne Phillipsovou (Kathleen Kinmontová), kteří po úvodním váhání nakonec kývnou na jeho nabídku a pustí se do pátrání po Rainesovi.  Cheyenne pomocí počítače zaměří, kde naposled Reines použil platební kartu a Bobby se za ním vydává. Reno nachází Adamse, ale ten mu znovu utíká s bandou motorkářů. Adams poté společně se svojí bandou přepadá Bobbyho v jeho autobuse. Reno Bobbymu pomůže, zachrání mu život, a společně dostávají Hoga Adamse do vězení. Ve vězení ovšem Hog nepobude dlouho. Dutch Dixon ho totiž nechá zabít a zbaví se tak dalšího nepohodlného svědka. Bobby s Cheyenne si vyslechnou Renův příběh a přidávají se na jeho stranu. Reno začíná pro Bobbyho pracovat, mění si jméno na Vince Black a společně s Bobbym a Cheyenne loví lidi za odměnu. Brzy se z Rena a Bobbyho stávají nejlepší přátelé.  Zanedlouho Reno zjistí, že existuje kazeta, která ho může očistit. Kazeta, na kterou si podezíravý Hog nahrál všechno, i to jak domlouvá s Burrellem Rainesovu vraždu. Kazetu má ovšem Hogův mladší bratr Hound, který ji nehodlá vydat dříve, než Raines zabije Dixona. Hound se totiž strachuje o svůj život.  A tak začíná Renova dlouhá cesta za dopadením Hounda, získáním kazety, chytáním zločinců a bojováním za spravedlnost, přičemž se Reno musí stále ohlížet, dávat si pozor na Dixona, vyhýbat se policii a žít osamělý život na cestách a doufat, že jednou přijde den, kdy se vše obrátí a on zas bude moci žít poklidný život bez násilí a zločinu. A ten den jednou přijde.

Odpadlík (v anglickém originále Renegade) je americký dobrodružný seriál natáčený v letech 1992–1997, za jehož vznikem stojí producent a herec Stephen J. Cannell. Tento seriál má 5 řad po 22 dílech a za 4. sérii obdržel Stephen J. Cannell cenu Emmy v kategorii dramatických televizních seriálů.

Renegade – Gnadenlose Jagd (Originaltitel: "Renegade") ist eine US-amerikanische Fernsehserie, die in den USA vom 17. September 1992 bis zum 4. April 1997 in fünf Staffeln und 110 Folgen ausgestrahlt wurde. Sie erzählt die Erlebnisse von Polizist Reno Raines, der des Mordes beschuldigt auf der Flucht ist und zum Kopfgeldjäger wird. Die Serie wurde von Stephen J. Cannell produziert.


Vznik a vývoj.

Specifikace ministerstva letectví P.4/34 požadovaly konstrukci budoucí náhrady za lehký bombardér, který vznikal na základě specifikací P.27/32 (soutěž vyhrála firma Fairey s budoucím typem Battle, ten se v té době ale teprve rodil — první prototyp vzlétl teprve 10. března 1936).  První prototyp Henley (K5115) vzlétl 10. března 1937, druhý (K7554) následoval 26. května 1938 jako vzor vlečných Henleyů. Oba zalétal zkušební pilot Philip Gaddesden Lucas. Motor byl řadový dvanáctiválec Rolls-Royce Merlin II o výkonu 757 kW. Protože ve spodní části trupu na úrovni křídla byla pumovnice pro 340 kg pum, byl chladič kapaliny přemístěn pod motor. V kabině byla dvoučlenná osádka, z níž pilot ovládal synchronizovaný kulomet Browning ráže 7,7 mm a letecký pozorovatel jeden pohyblivý kulomet Vickers K identické ráže. Prototyp byl vystaven v úseku prototypů na výstavě letadel RAF v Hendonu v roce 1937.  Mezitím se ovšem razantně změnily požadavky Air Ministry na budoucí výzbroj RAF, v které pro Henley najednou již nebylo využití. Nový typ proto byl podle specifikací 42/36 upraven pro vlek rukávových terčů, pro nácvik střelby na vzdušné cíle. Bylo objednáno 350 strojů, ovšem nakonec byla zakázka seškrtána na 200 letounů, které se vyráběly jako Hawker Henley TT Mk.III. V pumovnici bylo pouzdro s terčovými rukávy, které se vypouštěly na laně za letoun. Ke zpětnému navíjení sloužil naviják poháněný vrtulkou na rameni, neseném na levém boku trupu na úrovni zadního kabinového prostoru.  Celkem bylo postaveno 200 sériových letounů u firmy Gloster Aircraft Co. Ltd. v Hucclecote (dostaly sériová čísla L3243 až L3442), tyto byly používány mezi lety 1939 až 1942.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro Henley TT Mk.III

Hawker Henley, byl britský jednomotorový dolnoplošník původně konstruovaný firmou Hawker Aircraft Ltd., jako lehký a střemhlavý bombardovací letoun na základě specifikací P.4/34. Ve skutečnosti byl za druhé světové války používán jen v neozbrojené verzi Henley TT Mk.III, určené k vleku rukávových terčů.

Die Hawker Henley war ein leichtes Kampfflugzeug des britischen Herstellers Hawker Aircraft Ltd. aus der Zeit des Zweiten Weltkriegs. Der Mitteldecker diente dann allerdings hauptsächlich als Zielschleppflugzeug für Flakübungen.