Historie.

První velký průlom nastal v roce 1969, kde Eberhard E. Fetz s kolegy na Regional Primate Research Center, Department of Physiology & Biophysics, University of Washington School of Medicine v Seattlu, poprvé ukázal, že opice dokáží ovládat pohyblivé elektrické rameno díky jejich neuronové aktivitě mozku. Postupně došlo v tomto oboru k rychlému rozvoji. Podobný experiment z roku 1970 zjistil, že opice se mohly dobrovolně a rychleji učit ovládat elektromagnetické impulzy jednotlivých neuronů v primární motorické oblasti, pokud byly odměněny za vytvoření správných modelů nervové činnosti. Neurolog Niels Birbaumer, zakladatel tohoto oboru, z university Tübingen přišel na to, že některé elektromagnetické vlny mozkové aktivity mohou subjekty do určité míry ovládat vůlí. N. Birbaumer se zaměřil na vlny vznikající v kůře mozkové, které se dají lehce zachytit v horních vrstvách mozku a trvají řádově sekundy, těmto vlnám se říká „pomalé vlny“. Úkolem subjektu je soustředit se na jeden znak a pokud se vybraný znak rozsvítí na monitoru, mozek vyšle impuls (Nejblíže se to dá představit, jako si subjekt v duchu řekne „To je ono!“. Událost se tak stává pro subjekt „malým překvapením“. Toto "překvapení" ale může vznikat i v podvědomí, subjekt ho tedy nemusí ani vědomě zaregistrovat. Díky tomu vzniká v mozku vlna P300, kterou počítač prostřednictvím BCI zaregistruje. José del Millán pracující ve švýcarském Ústavu pro umělou inteligenci vyvinul systém, který se řídí změnami zaznamenanými osmi elektrodami připevněnými k hlavě subjektu. Subjekt se soustředí na různé akce, například si představuje otáčející krychli nebo pohyb ruky. Každá z těchto aktivit mozku se projeví jiným elektrickým napětím. Tyto změny napětí pak dokáže počítač od sebe odlišit a správně interpretovat. Člověk napojený na BCI tak může vědomou změnou aktivity mozku pohybovat kurzorem na monitoru počítače, volit písmena abecedy a vytvářet tím jednotlivá slova či věty anebo řídit pohyb jednoduchých strojů či protéz.

Princip.

Jak již bylo zmíněno výše, BCI systémy převádějí mozkovou aktivitu na signály vhodné k dalšímu využití. Jejich základní princip je znázorněn na Obr. "Schéma architektury systému BCI". Lidský mozek není ani na okamžik v klidovém stavu. Miliardy nervových buněk neustále pracují a tím vznikají slabé elektromagnetické vlny. U neinvazivního BCI systému se tyto vlny se dají zachytit i přes kůži na hlavě a kosti lebky pomocí technologie EEG (elektroencefalogram). Obecně se dá využít mimo EEG i fMRI či PET. Technologii EEG využívají systémy BCI, které signály zpracují díky počítačovým algoritmům a ze specifických vlastností mozkové aktivity tak mohou odvodit signály vhodné pro ovládání koncového zařízení. Aktivita EEG signálu je zpravidla snímána ve čtyřech základních kanálech: Vyskytuje se s převahou nad okcipitálními částmi lbi během relaxované bdělosti, při zavřených očích. Po otevření očí dochází k rozpadu alfa aktivity a objevuje se rychlejší aktivita, ve frekvenčním pásmu beta. Beta aktivita se tedy objevuje při zvýšení úrovně pozornosti po otevření očí. Pomalé frekvence theta a delta se v bdělém záznamu zdravého dospělého jedince nevyskytují. Fyziologicky jsou tyto aktivity přítomny během spánku a dále v ontogenezi (individuální vývoj jedince), kdy do 6. měsíce věku převládá aktivita delta, poté theta, koncem prvního roku se vedle theta aktivity již objevuje alfa aktivita, jejíž poměr postupně narůstá a začíná kolem 4. roku věku v EEG záznamu převládat. Příměs pomalých frekvencí nad zadními částmi lbi jsou běžné u dětí a mladistvých asi do 15 let. V 5 % případů se však mohou vyskytovat až do 30. roku věku. Tyto pomalé frekvence by však neměly přesahovat 120 % amplitudy alfa rytmu. Převod mozkové aktivity na elektrické impulzy zpracovávané počítačem není snadný, protože signály získané z mozku nejsou stálé, tz. že vlastnosti signálů se mění v závislosti na čase. Problémem také je, že každý mozek je specifický a tudíž každý funguje trochu jinak. To znamená, že snímání magnetických vln mozku musí být pro každý mozek zvlášť upravené. Algoritmus pro převod EEG signálu na signál vhodný k řízení cílového mozku, tak bude spolehlivě pracovat pouze s mozkem jednoho konkrétního subjektu. Vzniklý algoritmus bude s vysokou pravděpodobností fungovat u jiného subjektu velice špatně, či vůbec fungovat nebude. Kvůli této překážce byly vyvinuty algoritmy, které jsou odolné vůči časovým změnám elektromagnetických vln a jsou tak obecně použitelné. Jedná se zejména o algoritmy založené zpravidla na neuronových sítích. Při správném fungování je zapotřebí odstínit všechny nežádoucí jevy, které vznikají přímo v mozku nebo vnějším okolím díky elektromagnetickým vlnám. Jde například o svalovou aktivitu, jako je mrkání očí apod., dále pak i samotné rušení přístrojem EEG. Toho se docílí tak, že snímaný signál ze snímačů je před samotným zpracováním zesílen a filtrován pomocí číslicových filtrů. Na snímání mozkové aktivity se používají tři různé metody, které se od sebe liší konstrukčním zapojením.  Nejpřesnějším měřením mozkové aktivity je zavedení senzorů přímo do šedé kůry mozkové pomocí neurochirurgického zákroku. Získané signály jsou tak zachycovány v nejvyšší možné kvalitě. Nevýhodou je náchylnost k rozšiřování zjizvené tkáně v mozku, což může způsobit zeslabení nebo úplnou ztrátu signálu. V praxi má tak pacient na hlavě napevno zavedený kabel nebo připojovací konektor.  Druhou metodou je neinvazivní systém, který není přímo implantován do mozku, ale nacházejí se celý mimo organismus. Jde o zatím nejpoužívanější typ zavádějící metody BCI systému. Elektromagnetické vlny aktivity mozku jsou zaznamenávány skrze kůži i lebku. Tato metoda tak nepotřebuje náročný chirurgický zákrok. Její nevýhoda ale tví v omezené citlivosti elektromagnetických vln a tak má o proti invazivnímu systému nižší rozlišovací schopnost. Jedná se o převážně různé nasazovací čepice s citlivými senzory. Každý senzor se nachází nad jinou částí mozku.  Posledním typem je částečný invazivní systém, který je charakterizován rozdělením systému na dvě části. Jedna část je implantována do šedé kůry mozkové a druhá část se pak nachází mimo organismus. Tento typ má pozitivní vlastnosti obou výše zmíněných typů metod. Produkuje přesnější signál než systém neinvazivní a zároveň je u zákroku nižší nebezpečí tvorby zjizvené tkáně v mozku než v případě invazivního systému.

Experimenty BCI.

Prvním uvedeným experimentem využití BCI technologie je pokusná opice, která se sama dokáže krmit robotickou rukou. Opice (Macaca mulatta) využívá kortikální motorickou aktivitu k řízení mechanické ruky pro úkol sebe krmení. Subjekt mohl kromě tří dimenzionálního pohybu mechanické ruky také ovládat uchopovací mechanismus na konci této robotické ruky. Vzhledem k fyzické interakci mezi opicí a mechanickou rukou ovládanou v prostoru tento úkol představil vyšší úroveň obtížnosti, než předchozí experimenty s virtuálním kurzorem na obrazovce. Experiment se uskutečnil v Schwartz lab, University of Pittsburgh, USA.  YouTube: Monkey controls robotic arm with brain computer interface (29. 05. 2008)  Dalšími důležitými a úspěšnými experimenty bylo připojení člověka na BCI. Prvním subjektem byl hendikepovaný Tim Hemmes, který se pomocí mysli naučil hýbat nejdříve ve virtuálním dvourozměrném prostředí skrze monitor a poté i reálnou robotickou rukou v trojrozměrném prostředí. YouTube: Paralyzed man moves robotic arm with his thoughts (7. 10. 2011)  Při pohledu na úspěch studie subjektu Tima Hemmese v projektu Brain Computer Interface, kontaktovala paní Scheuermannová vědce a stala se tak také součástí vědeckého průlomu. Oba subjekty jsou těžce hendikepováni a sami nejsou schopni jakéhokoliv pohybu. BCI technologie jim ale pohyb, i když zatím omezený, skrze robotické ruce dovoluje.  YouTube: One Giant Bite: Woman with Quadriplegia Feeds Herself Chocolat (16. 12. 2012)

Brain-computer interface (BCI) je rozhraní propojující mozek s počítačem neboli BCI je pojítko spolupráce mezi mozkem a zařízením. Na BCI je možné pohlížet jako na nástroj, ve kterém akce jedince neprocházejí obvyklými výstupy z mozku. BCI umožňuje díky nasnímaným signálům z mozku provádět vnější aktivitu. Můžeme se setkat s pojmem rozhraní mysl-stroj (MMI), někdy i jako přímé nervové rozhraní nebo rozhraní mozek-stroj (BMI). Jde o přímou komunikační cestu mezi mozkem a externím zařízením. BCI systémy jsou často zaměřeny na pomoc, rozšíření nebo opravu lidské kognitivní či smyslově-motorické funkce. Praktické využití lze nalézt v mnoha aplikacích, např. rychlé odpovědi na jednoduché otázky, převod myšlenek na text, ovládání prostředí na monitoru a v neposlední řadě provoz neuro-protéz, které se zaměřují na obnovu poškozeného sluchu, zraku a pohybu.

Ein Brain-Computer-Interface (BCI), auch "Brain-Machine-Interface" (BMI), deutsch Gehirn-Computer-Schnittstelle (manchmal auch "Hirn-Maschine-Schnittstelle" oder "Rechner-Hirn-Schnittstelle"), ist eine spezielle Mensch-Maschine-Schnittstelle, die ohne Aktivierung des peripheren Nervensystems, wie z. B. die Nutzung der Extremitäten, eine Verbindung zwischen dem Gehirn und einem Computer ermöglicht. Dazu wird entweder die elektrische Aktivität aufgezeichnet (nichtinvasiv meistens mittels EEG oder invasiv mittels implantierter Elektroden) oder die hämodynamische Aktivität des Gehirns gemessen (mittels fMRI oder NIRS) und mit Hilfe von Rechnern analysiert (Mustererkennung) und in Steuersignale umgewandelt. Das BCI stellt eine Anwendung der Neurotechnik dar.


Kariéra ve formuli 1.

Phil Hill, jeden z dvou amerických šampionů ve formuli 1 (spolu s Mariem Andrettim), trojnásobný vítěz 24 hodin Le Mans. Závodník políbený múzou byl skvělým muzikantem a vynikal ve hře na klavír. K závodění zběhl ze studií na univerzitě, kde studoval jazyky a v mládí se věnoval spíš umění než sportu, v kterém nijak nevynikal. Jeho život je typickým americkým snem. Ve 12 letech zdědil vilu a 50 000 dolarů.  Phil Hill závodil v Americe, kde si jej všiml Enzo Ferrari, resp. jeho skaut pro Ameriku. Američanovi byla nabídnuta smlouva a od roku 1958 se objevuje ve formuli 1, ovšem ještě ve stáji Maserati, kde jezdil se svolením Enza Ferrariho. Jeho kariérní postup ve Ferrari je spojen s tragickými událostmi v této stáji. Roku 1958 zahynuli Peter Colins a Luigi Musso a tak se Hill stává továrním jezdcem Ferrari a v závěrečném závodě uvolňuje svou pozici Miku Hawthornovi, který se stane mistrem světa. Ani Hill nevychází naprázdno a poprvé v tomto roce vyhrává 24 hodin Le Mans. Prvního vítězství v F1 se dočkal v Monze 1960, ale nutno podotknout, že této velké ceny se nezúčastnily britské týmy, které tehdy dominovaly (zejména Cooper).  V roce 1961 naopak dominovalo Ferrari a v tomto roce se Phil Hill stal mistrem světa. Opět to bylo díky osudu. O titul bojoval se stájovým kolegou von Tripsem, který zahynul při GP Itálie v Monze. Po sezóně 1962 opouští Ferrari a ve formuli 1 se již výrazně neprosazuje. V roce 1962 potřetí vítězí ve 24 hodin Le Mans.  Phil Hill měl tři děti, syna Dereka a dcery Vanessu a Jennifer. Derek závodil ve Formuli 3000 v letech 2001, 2002 a 2003, ale závodní činnost ukončil po onemocnění svého otce. Phil Hill trpěl Parkinsonovou nemocí a zemřel 28. srpna 2008 v nemocnici v Salinas. Je pohřben na Woodlawn Memorial Cemetery.

Philip Toll Hill Jr. (20. dubna 1927, Santa Monica Miami – 28. srpna 2008, Salinas, Kalifornie) byl americký automobilový závodník a pilot Formule 1, mistr světa z roku 1961, trojnásobný vítěz závodu 24 hodin Le Mans (1958, 1961, 1962).

Philip Toll „Phil“ Hill (* 20. April 1927 in Miami, Florida; † 28. August 2008 in Salinas, Kalifornien) war ein US-amerikanischer Automobilrennfahrer. Er errang 1961 den Weltmeistertitel in der Formel 1. Er ist der Vater des Rennfahrers Derek Hill.


Život.

Narodil se v haličské vesničce Klekotów (nedaleko města Brody), dnes na území Ukrajiny, tehdy na území Rakousko-Uherska. Roku 1906 se jeho rodina přestěhovala do Berlína. Za první světové války sloužil v rakouské armádě, po ní vystudoval lékařství na berlínské univerzitě (absolvoval 1919, doktorský titul 1921). Roku 1924 odjel do Spojených států, kde již zůstal. Začal pracovat v psychiatrické léčebně v Yanktonu v Jižní Dakotě. Roku 1928 ho Adolph Meyer pozval na Johns Hopkins Medical School v Baltimoru. Roku 1930 založil Johns Hopkins Children's Psychiatric Clinic, první dětskou psychiatrickou kliniku ve Spojených státech. Roku 1935 vydal první učebnici dětské psychiatrie "Child Psychiatry".  Krom psychiatrických témat se občas věnoval i tématu folklóru.

Autismus.

Kanner popsal autismus jako první v roce 1943, téměř současně s Hansem Aspergerem. Kanner žil v té době již v USA, Asperger v Rakousku a kvůli druhé světové válce o sobě nevěděli. Kanner tak učinil v práci "Autistické poruchy afektivního kontaktu", kde popsal 11 dětí v extrémním autistickém stažení, které však dle jeho soudu nebylo možno označit za schizofrenní, zejména proto, že autisté, ač neschopni vztahů k lidem, budují si silný vztah k věcem. Autismus se musí dle Kannera projevit již v dětství, proto hovořil o "early infantile autism", dnes nazývaném na jeho počest "Kannerův časný dětský autismus". Kanner označoval autismus za vrozený, avšak zároveň jeho vznik připisoval špatné mateřské péči, typicky podle něj vzniká u dětí s příliš intelektuálními a chladnými matkami. Asperger ve stejné době hovořil o genetickém základu a zdůraznil možnost vysoké inteligence u autistů.

Leo Kanner (13. červen 1894, Klekotów (Halič) - 3. duben 1981, Sykesville, Maryland) byl rakousko-americký dětský psychiatr židovského původu, který proslul svým výzkumem v oblasti autismu, jejž jako první definoval. Byl profesorem psychiatrie na Johns Hopkins University. Někdy je nazýván "otcem dětské psychiatrie".

Leo Kanner (* 13. Juni 1894 in Klekotow, heute Klekotiv (Клекотів), kleiner Ort nördlich von Brody, Galizien, Österreich-Ungarn (heute Ukraine); † 3. April 1981 in Sykesville, Maryland) war ein austro-amerikanischer Kinder- und Jugendpsychiater, der als Erster den frühkindlichen Autismus beschrieb, der nach ihm auch Kanner-Autismus genannt wird. Ab 1930 baute Kanner am Johns Hopkins Hospital die Abteilung für Kinder- und Jugendpsychiatrie auf. Er gilt als Begründer der Kinder- und Jugendpsychiatrie in den USA.


Život.

Helmut Hirsch se narodil ve Stuttgartu jako starší syn židovských rodičů. Po nástupu nacismu odešli roku 1935 do Prahy, hlavního města Československa. Krátce poté se zde seznámil s Černou frontou a jejím vůdcem Otto Strasserem, Hitlerovým velkým nepřítelem. Hirsch začal v Praze navštěvovat střední školu.  Hirschovým přítelem byla Strasserova pravá ruka, Heinrich Grunov, který užíval pseudonym "Dr. Beer". Začal vymýšlet spiknutí s cílem zabít Adolfa Hitlera. Podle plánu měl Hirsch umístit dva kufry obsahující výbušniny v jednom nebo dvou místech v Norimberku. Navrhované cíle byly nacistické stranické velitelství nebo tiskárna listu "Der Stürmer".  Grunov obstaral Hirschovi obousměrný lístek na vlak z Prahy do Stuttgartu, ale vystoupit měl v Norimberku. 20. prosince 1936 odjel Hirsch do Norimberku a ubytoval se v hotelu Pelikan, druhý den však byl zatčen gestapem.  Hirsch byl vyslýchán nejprve ve Stuttgartu, poté v Berlíně-Plötzensee. Byl obviněn z velezrady a přípravy atentátu na Hitlera, jenže v době svého zatčení již žádné bomby u sebe neměl. Nakonec byl odsouzen k trestu smrti a 4. června 1937 popraven.

Dokument.

V roce 1997 byl v koprodukci Bavorské televize ("Bay. Rundfunk") a České televize natočen dvoudílný dokumentární film "Das kurze Leben des Helmut Hirsch" (O krátkém životě Helmuta Hirsche), uvedený na ČT 1 a v repríze na ČT 2 v srpnu 1997. Film se opírá o důkladné rešerše a je také autorskou úvahou o příběhu a osudu H. H. Scénář a režie Meir Lubor Dohnal, kamera Ivan Marek. V seznamu titulů ČT titul chybí, ačkoliv byl hodnocen v tisku (MF DNES, Literární noviny atd.) V článku uvedená fakta jsou doložena autentickým a zasvěceným materiálem.

Helmut Hirsch (27. ledna 1916 Stuttgart, Německé císařství – 4. června 1937 Berlín, Třetí Říše) byl německý žid, odsouzený k smrti a popravený kvůli údajnému spiknutí proti Německé říši. Ačkoli se ke spiknutí nikdy nepřiznal, antisemitský deník "Der Stürmer" si vymyslel jiné, a na Hirsche poukazoval jako "na prohnilého Žida, který chtěl zabít vůdce".

Helmut „Helle“ Hirsch (* 27. Januar 1916 in Stuttgart; † 4. Juni 1937 in Berlin) war ein deutsch-jüdischer Student und Widerstandskämpfer gegen den Nationalsozialismus, der im Zusammenhang mit einem geplanten Anschlag zum Tode verurteilt und hingerichtet wurde.


Vlastnosti.

Přenos z místa na místo a příjem televizních a rádiových signálů je ovlivněn mnoha vlivy. Které jsou atmosférická vlhkost, sluneční záření, fyzická překážka (hory a budovy), ale i denní doba která ovlivňuje přenos signálu a snižuje sílu signálu. Všechny rozhlasové vlny jsou částečně absorbovány atmosférickou vlhkosti. Atmosférická absorpce snižuje, nebo zeslabuje, sílu rádiových signálů na dlouhé vzdálenosti. Účinky utlumujícího zeslabení signálu rostou s frekvencí. UKV televizní signály jsou obecně více degradovány vlhkostí, nežli nižší skupinou frekvenčního signálu, jako jsou například televizní signály VKV.  Ionosféra, vrstva zemské atmosféry, je plná nabitých částic, které mohou odrážet některé rádiové vlny. Amatérští rádio nadšenci primárně používají tuto vrstvu ionosféry pomoci šíření nižší frekvence VKV signálů po celém světě: vlny jsou zachyceny, pohybují se v horních vrstvách ionosféry do doby dokud se neodrazí směrem k Zemi. To se nazývá přenos Skywave. UKV televizní signály nejsou přenášeny společně ionosférou, ale mohou být odraženy od jiných nabitých částic zpět na jiné místo na zemi, pro dosažení většího dosahu než je typická přenosová vzdálenost. Přenos a příjem UKV je zesíleno, nebo zeslabeno přízemním prouděním, kdy dochází ke změně teploty atmosféry během dne.  Hlavní výhodou přenosu UKV je krátká vlnová délka, která je produkována vysokou frekvencí. Velikost přenosových a přijímacích antén souvisí s velikostí rádiových vln. UKV anténa je silnější a kratší. Menší a méně nápadné antény můžou být použity pro vyšší vlnová pásma.  Hlavní nevýhodou UKV je jeho omezený rozsah vysílání a výše uvedenou dohledovou vzdáleností mezi televizní stanicí, přenosovou anténou a přijímací anténou zákazníků, na rozdíl od VKV má delší vysílaný rozsah.  UKV je široce používán u obousměrných radiových systémů a bezdrátových telefonů, jejichž přenosové a přijímací antény jsou blízko sebe. Přenosy vytvářené u obousměrných vysílaček a bezdrátových telefonů se nešíří tak daleko, aby zasahoval do místních přenosů. Technologie jako GMRS, PMR446, UKV CB, 802.11b ("Wi-Fi"), a široce používané GSM a UMTS u mobilních sítí, také používají UKV frekvence. Opakovač šíří UKV signály, když je požadována vzdálenost větší, než je přímá viditelnost.

Použití.

Televize.

UKV televizní vysílání splňuje požadavek na dodatečné pokrytí televizních kanálů v městských oblastech. V současné době, velká část z šířky pásma je přidělena na pozemní pohyblivé služby, svazkové rádiové sítě a pro použití mobilních telefonů. UKV kanály jsou stále používány pro digitální televizi.

Rádio.

UKV spektrum se používá po celém světě pro pozemní mobilní rádiové systémy pro komerční, průmyslové, tísňové a vojenské účely. Řada osobních rozhlasových služeb, např. krátkovlnné vysílačky, používá kmitočty přidělené v pásmu UKV, třebaže se přesné frekvence k použití v jednotlivých zemích výrazně liší.

Internet.

UKV/VKV signály mohou poskytovat vysokorychlostní širokopásmové připojení k Internetu.

Ultra krátké vlny (UKV,, tj. "UHF") je v radiokomunikacích označení rozsahu frekvencí podle definice Mezinárodní telekomunikační unie (ITU). Kmitočtový rozsah elektromagnetických vln je stanoven od 300 MHz do 3 GHz (3000 MHz), tj. vlnové délky v rozmezí od jednoho do deseti decimetrů. Obsahuje například pásma pro mobilní GSM sítě, novější pásma analogové televize (IV.–V. pásmo, tj. 21.–69. kanál, tj. 470–862 MHz), která jsou využívána i pro DVB-T. Rádiové vlny z rozsahu UKV se šíří hlavně přímou viditelností, jsou blokovány kopci a velkými budovami, ačkoliv přenos přes stěny budov je dostatečný pro vnitřní příjem. Jsou určeny pro televizní vysílání, mobilní telefony, vysílačky, GPS a mnoho dalších aplikací.

Als Dezimeterwellen, auch dm-Wellenbereich, UHF-Frequenzbereich, UHF-Frequenzband oder UHF-Band, bezeichnet man elektromagnetische Wellen mit einer Wellenlänge von einem bis zehn Dezimeter (10 cm bis 1 Meter), was einem Frequenzband von ca. 3000 MHz (3 GHz) bis 300 MHz entspricht. Der Dezimeterwellenbereich liegt somit zwischen den (längeren) Ultrakurzwellen und den Zentimeterwellen.


Popis.

Slunka je štíhlá ryba se zúženým tělem, které je obvykle 4 až 6 cm dlouhá a málokdy dorostee větší než 10 cm. Má svrchní ústa a krátkou postranní čáru. Řitní ploutev je krátká a sestává z jedenácti až čtrnácti paprsků. Jedná se o stříbřitou rybu s obzvláště intenzivním pruhem barev podél boků.

Rozšíření.

Evropa a Asie: Z Dolního Rýna a severního Německa směrem na východ do jižní oblasti Baltského moře; povodí Černého moře,severní a západní úmoří Kaspického moře; Egejské moře (od Maritsa po Nestos). Nenachází se v Itálii, Jadranu, Velké Británii a Skandinávii (kromě nejjižnějšího Švédska). Široce zavedený je tento druh ve Francii, povodí Rýna a místně ve Švýcarsku. V příloze III Bernské úmluvy (chráněná fauna).  Zdržuje se v horních vrstvách vody. Preferuje spíše menší stojaté vody. Má tendenci tvořit početná hejna.

Potrava.

Živí se rostlinným a živočišným planktonem a náletovým hmyzem.

Biologie.

Obývají nížinná říční stanoviště, zejména ramena a další vodní útvary spojené pouze s řekami během povodní. Často se vyskytují v rybnících, stepních jezerech a malých vodních útvarech, které nejsou napojeny na řeky. Vyskytuje se ve velkých hejnech, které jsou nejpočetnější na podzim. Nachází se mezi vodními rostlinami v mělkých bazénech a potocích, rašelinových a hliněných výkopech a kanálech. Na podzim se hejna ryb drží na povrchu a jen zřídka jdou do pelagické zóny. Blíže k zimě se hejna rozpadají a počet ryb na jednotku řeky se rychle snižuje zimu tráví v hlubších vodách. Živí se fytoplanktonem a zooplanktonem a na létajícím hmyzem. Potěr se zdržuje mezi vegetací. Lokálně ohrožena v důsledku vypouštění mokřadů. Dosahuje až 9 cm

Tření.

Teritoriální samci čistí místa určená k rozmnožování a chrání jikry, které jsou připevněné v řetězcích kolem kořenů, rákosí, vodní vegetace nebo jakéhokoli materiálu. Kromě toho rozloží na vejce jikry antibakteriální tekutinu.

Význam.

Často se používá jako nástraha pro lov okouna, tlouště a marény.

Slunka obecná "(Leucaspius delineatus)" je ryba z čeledi kaprovití. Vyskytuje se po celé Evropě. V současně době je to jediná ryba z rodu "Leucaspius". Někdy se též vyskytuje pod jménem slunka stříbřitá.

Das Moderlieschen ("Leucaspius delineatus"), auch Malinchen, Modke, Mudchen, Mutterloseken, Schneiderkarpfen, Sonnenfischchen, Witting oder Zwerglaube genannt, ist eine europäische Kleinfischart aus der Familie der Karpfenfische und wird dabei „angelsprachlich“ zu den Weißfischen gezählt.


Příčiny.

Ve Spojeném království mezi hlavní příčiny patří mimomanželské styky, napětí v rodině, psychické či fyzické týrání nebo krize středního věku. Ukazuje se také, že je vyšší rozvodovost u lidí, kteří mají více spolupracovníků opačného pohlaví.

Následky.

Děti a dospívající rozvedených či odloučených rodičů dosahují horší výsledky ve škole.

Rozvod v České republice.

V České republice lze rozvést každé manželství. Rozvod probíhá vždy před soudem a může proběhnout buď ve formě sporného rozvodu, kdy soud zjišťuje příčiny rozvratu manželství a návrhu na rozvod nemusí vyhovět, nebo na základě dohody obou manželů, kterou soud při splnění dalších zákonných podmínek zásadně respektuje a manželství bez dalšího zkoumání rozvede. Vždy však musí být nejdříve vyřešeny poměry nezletilých dětí a otázky majetkové. Z právního pohledu je rozvod institutem rodinného práva procesního.

Rozvod a judaismus.

V rámci judaismu je rozvod ( גֵּרוּשִׁין, "gerušin") možný. O možnosti rozvodu se zmiňuje již Tóra, podle níž směl rozvod iniciovat muž, který shledal na své ženě "„něco odporného“". Raši k onomu důvodu pro rozvod řadí to, když se žena chová nemravně a muž nemá svědky, kteří by potvrdili jeho výpověď před soudem. V případě, že muž propouští svou manželku, je povinen za přítomnosti dvou svědků sepsat nebo nechat sepsat a předat jí "get" (hebrejsky גֵּט) neboli rozvodovou listinu. Žena, které je předána rozvodová listina, je volná pro vstup do manželství s jiným mužem s výjimkou blízkých příbuzných bývalého manžela. Podrobnosti rozvodové procedury jsou rozepsány v Talmudu v traktátu Gitin.  Do roku 1000 n.l. se muž mohl rozvést se svou ženou i bez jejího souhlasu. Mezi Aškenazim však byla tato praxe zrušena na synodě, kterou svolal do Mohuče význačný rabín Geršom ben Jehuda. Souhlas manželky nebyl vyžadován pouze v případech, kdy žena odpadla od židovské víry, veřejně se nevhodně chovala nebo onemocněla nevyléčitelnou duševní chorobou.  Podle Tóry si muž, který propustil svou manželku a ta se stala ženou jiného muže, nemůže již nikdy svou původní manželku vzít znovu. Tóra také stanovila výjimky, kdy manžel svou ženu nesměl nikdy propustit. Ve starověku bylo běžnou praxí, že se všichni židovští vojáci "„před tažením do války povinně rozváděli s manželkami pro případ zajetí či ztracení, aby se jejich ženy mohly znovu vdát a nestaly se opuštěnými.“" Takto rozvedenou a tedy volnou ženou byla například Batšeba.

Rozvod a křesťanství.

Ježíš učil (Nový Zákon), že Boží vůlí je mít jen jednoho partnera za celý život. Sám cituje v starozákonní místo, že muž a žena budou jedním tělem a že muž nemá propustit svoji manželku. Pokud se rozvedou, nesmí ani jeden z nich uzavřít nové manželství dokud partner žije, protože tehdy manželská smlouva ještě před Bohem platí. Když jeden z partnerů přesto do nového manželství vstoupí (ještě během života manžela nebo manželky), dopouští se cizoložství. Před Bohem rozvod neexistuje. Manželství platí tak dlouho, dokud manželé žijí.  Křest’anská civilizace tedy v zásadě akceptuje princip monogamního trvalého soužití partnerů, na který navazuje obraz tradiční rodiny s patriarchální strukturou a dělbou rolí a s ekonomickou závislostí ženy na muži. Instituce rozvodu se staví proti této tradici. Růst morální tolerance v této oblasti je spojen se sekularizací a s finanční nezávislostí ženy.  Většina evangelických denominací rozvod připouští, i když jen jako krajní řešení. V ČR je to zejména Církev československá husitská a Českobratrská církev evangelická, kde jsou běžné i rozvody farářů.

Rozvod v římskokatolické církvi.

Římskokatolická církev považuje manželství za svátost doživotně (resp. do smrti jednoho z manželů) zavazující a nezrušitelnou („"co Bůh spojil, člověk nerozlučuj"“; „"dokud nás smrt nerozdělí"“). Kanonické právo římskokatolické církve neuznává proto rozvod v běžném smyslu, jak existuje např. v českém právu. Pokud používá slovo rozvod, jde o „odluku manželů“, což je de facto rozhodnutí příslušných církevních orgánů akceptující, že manželé spolu nemohou ze závažných důvodů vést řádný manželský život, a přijímající a do jisté míry morálně ospravedlňující situaci, kdy sezdaní dále neplní vzájemné manželské povinnosti (obvykle to znamená, že žijí odděleně). Manželství však i nadále trvá a je (z hlediska římskokatolického kanonického práva) nepřekročitelnou překážkou novému sňatku.  Katolík, který se státně rozvedl, má za života svého partnera v podstatě jedinou možnost, jak uzavřít nový církevní sňatek – může požádat o tzv. „zneplatnění manželství“, přesněji o „přezkoumání platnosti uzavřeného manželství“. Pokud církevní soud dospěje k závěru, že uzavření manželství nesplňovalo všechny náležitosti kanonického práva, může je prohlásit za neplatné. To ovšem neznamená rozvod či zrušení manželství, ale konstatování, že toto manželství bylo fiktivní, tedy nikdy neexistovalo. Takové soudní rozhodnutí zpětně neruší legitimitu dětí z tohoto svazku, neboť byly zplozeny „v dobré víře“.

Rozvod, dle dřívější terminologie rozluka, představuje právní akt ukončení manželství. Rozvod je složitý etický, právní a společenský problém, který přesahuje z oblasti rodinného práva i do dalších oblastí. Dotýká se nejen života manželů a jejich majetkových poměrů, ale též dětí, které případně manželé mají, a kulturních a náboženských zvyklostí manželů a celé společnosti. Je třeba jej odlišovat od rozluky.

Eine Ehescheidung (kurz Scheidung) ist die Auflösung einer Ehe. "Geschieden" ist neben ledig, verheiratet und verwitwet einer der vier weltweit anerkannten Familienstände. Eine Scheidung ist in allen Staaten außer den Philippinen und dem Vatikanstaat möglich, Verfahren und Bedeutung können jedoch sehr unterschiedlich sein.


Vývoj.

Po krachu automobilky Citroën byl převzat Peugeotem a model LN byl prvním společným automobilem skupiny PSA (Peugeot, Talbot, Citroën) a tzv. prvním novým Citroënem. Citroën potřeboval posílit v segmentu malých městských automobilů a model 2CV k nim nepatřil. Převzal platformu z modelu Peugeot 104 Coupé. Jako motor posloužil plochý dvouválec z Citroënu 2CV a čtyřstupňová převodovka z modelu Citroën GS. Úroveň výbavy byla minimální, ale prodeje rostly díky nenáročné údržbě a nízkým provozním nákladům.

LN.

Model LN byl představen na Pařížském autosalonu v roce 1976 a o rok později šel do prodeje. Byl prvním modelem fúze automobilek a vyvolal negativní ohlas příznivců Citroënu. Důvodem byla úplná shodnost s modelem Peugeot 104. Původní projekt městského automobilu Project VD byl přepracován podle zadání Peugeotu a tak na platformě 104 vznikly dva automobily. Citroën LN a Citroën Visa. LN se prodával hlavně v zemi původu ve Francii. Motorizaci tvořil pouze jeden motor o výkonu 32k.

LNA.

V roce 1978 přišel model LNA, jehož karoserie zůstala nezměněna a byla shodná s modelem LN. V názvu přibylo písmeno "A" což znamenalo Athlétique (Atletický). Změnil se motor, přibyl plochý dvouválec z Citroënu Visa, později čtyřválec, který dosahoval maximální rychlosti 145 km/h.  Model LNA byl na rozdíl od LN exportován do Evropy, včetně Velké Británie s pravostranným řízením. V roce 1982 prošel model prvním menším faceliftem a dostal čtyřválcový motor z modelu Visa 11E. Kovové nárazníky nahradily plastové, změnily se obrysová světla a kola z modelu Visa Super E. Od července 1984 se model LNA11 změnil. U motoru byl zvýšen výkon a model dosahoval maximální rychlosti 144 km/h a z 0-100 zrychloval za 15,3 sekund.

Konec výroby.

LN nahradil v roce 1986 již takzvaný pravý citroën - Citroën AX. "Bratr" Talbot Samba stejné platformy zůstal ve výrobě do roku 1987 a Peugeot 104 zůstal ve výrobě do roku 1988.

Citroën LN / LNA je malý městský automobil, který vyráběla francouzská automobilka Citroën v letech 1976 až 1986. Vyráběl se jako 3-dveřový hatchback. Model LN (Heléne) později nahradil novější model LNA (Helena). Vyrobilo se 129 611 kusů modelu LN a 223 772 kusů modelu LNA za 10 let celkové produkce.

Der Citroën LN (später LNA) ist ein Kleinwagen der Marke Citroën des PSA-Konzerns und basierte auf der dreitürigen Coupéversion des Peugeot 104. Er wurde von Herbst 1976 bis Sommer 1986 hergestellt.


Céilí tance.

Céilí tance jsou v Irsku i po světě k vidění v mnoha, často od sebe dosti odlišných, variacích. Počet tanečníků potřebných pro různé tance je od pouhých dvou až po šestnáct. Některé tance je možné tančit jako postupové v kruhu nebo dlouhém zástupu tvořeném teoreticky neomezeným počtem párů (takovými tanci jsou například "The Walls of Limerick", "The Waves of Tory", "Haymakers Jig", "An Rince Mór", nebo "Bonfire Dance"). Céilí tance se často tančí v rychlém tempu a některé jsou poměrně složité (například "Antrim Reel" nebo "Morris Reel"). Na společenských akcích se můžeme setkat s „vyvoláváním“, kdy určená osoba v průběhu tance ohlašuje bezprostředně následující kroky nebo figury, aby si mohli zatančit i ti, kteří tanec dobře neznají. Céilí se nejčastěji tančí za doprovodu tradičních nástrojů – bodhrán (irský buben), fiddle (irské housle), whistle (kovová píšťala) nebo koncertina (šestihranná tahací harmonika) – spolu s dalšími nástroji (např. běžná tahací harmonika, kytara, příčná flétna).  Označení "céilí tanec" pochází z 19. století, kdy ho zavedla Gaelská liga. Podstatné jméno "céilí" označuje společenskou událost s irskou hudbou a tancem, jako přídavné jméno pak specifikuje typ tance. Na některých "céilithe" (množné číslo slova céilí) se tančí jen céilí tance, na jiných jen setové tance a na některých směsice obou druhů.  Céilí tance je možné tančit i na soutěžní úrovni, přičemž soutěžní tance jsou přísnějšími a precizněji prováděnými verzemi tanců společenských. Využívá se třiceti céilí tanců, které mají standardizovanou podobu a jsou zapsány v knize "Ar Rinncidhe Foirne" jako typické ukázky irských lidových tanců. Z časových důvodů se na většině soutěží tančí jen krátké ukázky, ne celé tance.  Třicet oficiálních tanců z "Ar Rinncidhe Foirne":

Setové tance.

Irské setové tance vznikly z francouzských čtverylek, které si Irové změnili k obrazu svému pomocí irské hudby a kroků z irského tanečního stylu sean-nós. Setový tanec poznáme podle charakteristické formace tanečníků. Tančí sety čtyř párů (tedy osmi tanečníků) uspořádaných do čtverečku. Tanec se skládá z několika figur, z nichž každá má několik částí. Existují figury pro různé rytmy, nejčastěji reely, jigy, polky, hornpipy a slidy. Různé setové tance mají původ v různých částech Irska a často nesou jméno místa svého původu (například "The Corofin Plain Set", "The South Galway Set" nebo "The Clare Lancers Set").

Step dancing.

Pojem step dancing dnes nejčastěji označuje moderní formu irského tance, která se přímo vyvinula ze starého stylu step dancingu. V Irsku najdeme step dancing v několika podobách (včetně staré techniky sean-nós a starého stylu step dancingu), nicméně podobou dnes pravděpodobně nejznámější je munsterská neboli jižní forma, která je formalizovaná "An Coimisiún le Rincí Gaelacha", Komisí irského tance.  Step dancing je nejčastěji k vidění při formálnějších příležitostech než irské společenské tance, například na soutěžích nebo vystoupeních pro veřejnost.

Tance.

Formy moderního step dancingu lze rozdělit do dvou hlavních kategorií podle typu taneční obuvi: tanec v měkkých botách („soft shoe dancing“) a stepový tanec v tvrdých botách („hard shoe dancing“).  V měkkých botách se tančí čtyři styly: reel, slip jig, light jig a single jig (někdy zvaný hop jig). Reely bývají ve 4/4 (případně 2/4 či 2/2) taktu, slip jigy v 9/8 taktu. Single jigy i light jigy jsou v 6/8 taktu, ale mají jiné rozložení těžkých dob. Mezi styly v tvrdých botách patří hornpipe v synkopovaném 2/4 nebo 4/4 rytmu, treble jig (známý též jako heavy jig nebo hard jig) v pomalém 6/8 rytmu, treble reel tančený na reelovou hudbu a tradiční sety, skupina tanců tančených na setovou hudbu a obsahující setové kroky. Frázování hudby k mnoha tradičním setům je nepravidelné. Mezi tradiční sety patří například "St. Patrick's Day", "Blackbird", "Job of Journeywork", "Three Sea Captains", "Garden of Daisies, Jockey to the Fair" nebo "King of the Fairies". Existují i náročnější moderní sety, které tančí pokročilí tanečníci. Tančí se na setovou hudbu, ale nemají setové kroky.  Na soutěžích tanečník obvykle tančí od čtyř do šesti kroků, podle úrovně pokročilosti. Délka jednoho kroku je osm taktů hudby a každý krok se tančí napřed od pravé a hned poté od levé nohy. Formát setů je jiný: Tanečník obvykle nejdříve zatančí jeden krok, který trvá osm taktů hudby a hned se opakuje od druhé nohy, podobně jako u jiných tanců. Pak ale následuje set, který je šestnáct taktů dlouhý a neopakuje se.

Boty a kostýmy.

Irské taneční obuvi jsou dva druhy, zmíněné měkké boty ("soft shoes") a stepové boty ("hard shoes"). Měkké boty se nejčastěji vyrábí z černé kůže a dámské a pánské provedení se od sebe velmi liší. Dámské měkké boty, známé jako ghillies či počeštěně ghilky, se tvarem podobají baletním piškotům. Na rozdíl od nich se ale k noze upevňují dlouhými tkaničkami, s jejichž pomocí se dá bota utahovat od prstů až po vršek nártu. Poté se tkaničky na nártu překříží, obtočí okolo chodidla a nahoře zavážou. Mezi očky na tkaničky na nártu má mnoho typů ghilek hluboké oválné výkroje, které spolu se šněrováním vytváří charakteristický estetický efekt. Pánské měkké boty se nazývají reel shoes (boys reel shoes, česky také "reelky"). Podobají se jazzovým botám, ale mají výrazný tvrdý podpatek. Podpatky se využívají na hlasité klikání, které je tradičně součástí mužského tance v měkkých botách.  Ještě několik generací zpátky se na soutěže běžně chodilo v „nedělním“ – každý si zkrátka vzal své nejlepší oblečení. Dnes má většina tanečních škol své kostýmy, ve kterých soutěží tanečníci nižších pokročilostí a které jsou jinak určené k vystoupením pro veřejnost. Tanečníci, kteří jsou na soutěžích úspěšní nebo mají při vystupování sólové role, si pak často pořizují kostým vlastní. Každý sólista či sólistka má jiný a jeho design a barvy záleží na preferencích tanečníka. Móda silně zdobených a vyšívaných dámských šatů, která přišla v 70. a 80. letech dvacátého století, stále přetrvává a u dívčích kostýmů je tendence k až přehnané zdobnosti dnes ještě silnější. Na soutěžích panuje také móda kudrnatých vlasů. Většina žen a dívek nosí kudrnatou paruku nebo příčesek, některé si ale vlní své vlasy. Muži a chlapci na soutěže zpravidla nosí košili, vestičku, kravatu a černé kalhoty.

Struktura soutěží.

Oficiální soutěž v step dancingu se nazývá feis ([feš], množné číslo "feiseanna" [fešna]). Slovo "feis" pochází z irštiny, kde znamená „slavnost“ (přísně vzato slavnost se soutěžemi v hudbě a řemeslech). Soutěže jsou členěny na kategorie podle věku a pokročilosti. Názvy úrovní a další organizační záležitosti se liší stát od státu a oblast od oblasti. Tanečníci jsou hodnoceni na základě techniky (práce nohou, vytočení, stoj na vysokých špičkách...), stylu (ladnost, energičnost...) a dalších parametrů, jako je frázování, rytmus nebo zvuk tvrdých bot.  Každoročním regionálním šampionátům se říká "oireachtas" (). Takové soutěže pořádá každá z velkých step dancingových organizací. Největší soutěží je Světový šampionát pořádaný organizací "An Coimisiún", kterého se účastní na 6 000 tanečníků z více než 30 zemí.  "Oireachtas Rince Na Cruinne" neboli Světový šampionát (pro tanečníky zapsané pod "An Coimisiún") se poprvé konal v roce 1970 ve škole Coláiste Mhuire Dublinu. Později se šampionát začal stěhovat po Irsku a Severním Irsku. Jinde se poprvé odehrál v roce 2002, a sice ve skotském Glasgow. V roce 2009 se pak Světový šampionát poprvé konal v USA, konkrétně ve Filadelfii. V roce 2011 se konal opět v Dublinu, 2012 v Belfastu a 2013 v Bostonu. Šampionáty pro roky 2014 – 16 jsou vypsány do Londýna, Montréalu a Glasgow (v tomto pořadí). Glasgowský šampionát z roku 2010 byl zpracován v dokumentárním snímku BBC "Jig", který je určitým vhledem do života tanečníků světové úrovně.  Celoirský a mezinárodní šampionát ("All Ireland and International Championships") organizace "An Comhdhail" se každoročně koná o Velikonocích. O Velikonocích pořádá svůj Světový a evropský šampionát ("World and European Championships") i organizace WIDA ("World Irish Dance Association", Světová asociace irského tance), která sdružuje převážně tanečníky z kontinentální Evropy. Nejdůležitější soutěží organizace NAIDF ("North American Irish Dance Federation", Severoamerická federace irského tance) je "The Nationals".

Irské tance v ČR.

Stejně jako irské hudbě, i irskému tanci se začíná věnovat více pozornosti na sklonku devadesátých let. V roce 1997 byl založen první klub irských tanců v ČR "Rinceoirí" [rinkojrí], který je dodnes největší taneční skupinou a školou zabývající se irskými tanci v ČR. Teprve několik let poté začaly vznikat další skupiny a školy, nejprve v Praze, později v Brně a Ostravě.  Do českého povědomí se irský tanec dostal díky vystoupení "Lord of the Dance" a "Riverdance" v ČR. Irskému tanci se dá v Česku věnovat rekreačně i soutěžně, mnohé skupiny irských tanců pořádají také více či méně profesionální vystoupení pro veřejnost. Česká republika má v současné době 3 držitelky lektorského titulu TCRG, který umožňuje vysílat svěřence na všechny úrovně soutěží v Evropě i ve světě. Těmito lektorkami jsou: zakladatelka taneční školy Luas Dancing School Tereza Bachová, spoluzakladatelka taneční školy inSpiral Dance Company Tereza Bernardová a bývalá členka taneční skupiny Rinceoirí Marie Dernovšková. Mnoho českých tanečníků ale soutěží pod záštitou zahraničních lektorů, například pod TCRG Adrianou Šturdíkovou (Avalon Academy – taneční skupina Coiscéim), či TCRG Leanne Gray (McGahan Lees Academy – taneční skupina Rinceoirí). Každý rok v srpnu se koná "Letní škola irských tanců" v Praze, která je určena pro pokročilé tanečníky i širší veřejnost. Za účasti českých i zahraničních lektorů ji pořádá Václav Bernard.

Pod pojmem irské tance rozumíme skupinu tradičních tanečních forem pocházejících z Irska, které lze rozdělit na step dancing, seán nos a ceilí.

Irish Dance beinhaltet verschiedene Volkstänze, die allein, in Paaren oder in Gruppen getanzt werden können. Hinzu kommen in neuerer Zeit irische Tanzshows wie Riverdance. Zu den traditionellen Tanzformen zählen zum Beispiel der Set Dance, Céilí sowie Sean-nós-Tanz, der traditionelle Stepptanz aus Connemara und Munster.


Život a dílo.

Po vystudování oboru restaurátora nejprve pracoval v Galerii umění v Curychu (Bruno Bischofberger) a potom se věnoval fotografii pro curyšského módního návrháře Hannese B.. Mezi jeho nejslavnější obrazy patří černobílá fotografie bývalé modelky Carly Bruniové. Originál tohoto obrazu se prodal 10. dubna 2008 v dražbě v aukci Christie’s za cenu 91 000 euro. Kromě manželky francouzského prezidenta byly mezi portrétovanými také Sophia Loren nebo Louise Bourgeois, Cindy Crawford nebo Sharon Stone. Kromě portrétů významných žen se Comte skloní k tématu glamouru.  Jako restaurátor v Paříži pracoval pro společnost Ungaro, později pomáhal při kampani Ungaro v časopisu Vogue. Během své kariéry cestoval po celém světě, spolupracoval s Karlem Lagerfeldem, pracoval na reklamních kampaních pro značky, jako jsou Armani, Dolce & Gabbana, Chloé, Nike, Versace, Gianfranco Ferré, Chanel, Lancôme, později i BMW, Ferrari, Mercedes-Benz, Sony, Siemens a další.  Fotografoval světově známé herečky, modelky, zpěvačky a další umělkyně. Jedinečná schopnost zachytit tváře a těla se mu stala téměř loveckou posedlostí.  Jeho snímky často vznikají velmi rychle, lehce, přímočaře, spoléhá na intuici a momentální nápad. Snímek režisérky Sophie Coppolové, jak se koupe v červených šatech v napuštěné vaně vznikl za několik málo minut v hotelu. Sophii Lorenovou zachytil se zářícíma vzhůru upřenýma očima, téměř stoletou sochařku Louise Bourgeois zahalil do černého kabátu na tmavém pozadí tak, že připomíná Rodinovu sochu Honoré de Balzaka. Ze snímku Geraldiny Chaplinové z divadelní šatny je cítit vůně pudru a cigarety. Kromě žen jsou jeho tématem závody F1, dokumentuje dění kolem stáje Ferrari, sleduje zejména Michaela Schumachera.  Kromě portrétování cestuje na místa válečných konfliktů − do Izraele, Iráku, Afghánistánu, Bosny, Etiopie, Súdánu, Tibetu a Kambodže.  Nyní žije v New Yorku, je rozvedený a má dvě děti (nar. 1987 a 1993).

Charitativní činnost.

Realizoval několik fotografických projektů pro muzea a galerie, pracoval také jako reportér pro Mezinárodní výbor Červeného kříže. Jeho nadace "Michel Comte Water Foundation" financovala projekty na čištění vody. Část výtěžku z prodeje kosmetické řady "Shared Water" odtéká do této nadace.

Michel Comte (* 19. listopadu 1954 Curych) je švýcarský módní, portrétní, reportážní a sociální fotograf, vnuk průkopníka letectví Alfreda Comteho.

Michel Comte (* 19. November 1954 in Zürich) ist ein Schweizer Mode-, Porträt-, Reportagen- und Societyfotograf und ist der Enkel des Schweizer Flugpioniers Alfred Comte.


Typy dermatitidy.

Spongiotická dermatitida.

Tento typ kožní reakce zahrnuje mnoho různých podtypů – iritační dermatitidu, seborrhoickou dermatitidu, atopickou dermatitidu, alergickou kontaktní dermatitidu, tepelně vyvolávanou dermatitidu a chemicky vyvolávanou dermatitidu.

Dětský ekzém.

Je též známý jako atopická dermatitida nebo atopický ekzém. Může se jednat o imunologicky zprostředkovanou dermatitidu. U psů je často spjata se vzdušným nebo potravním alergenem. U člověka bývá spjata s potravinovou alergií. Většina případů lidské atopické dermatitidy však není spjata s alergií. Zřejmě se jedná o absenci ochranné lipidové látky, kvůli čemuž je kůže svědivá a náchylná na poškrábání.

Alergická kontaktní dermatitida.

Kontaktní dermatitida může být způsobována vnějšími sloučeninami, konzervanty, vonnými látkami nebo rostlinami. Klasickým případem je dermatitida způsobovaná břečťanem. Lze provést epikutánní testy na mnoho různých alergenů (například TRUE TEST patch test na 29 alergenů).

Seboroická dermatitida.

Seboroická dermatitida je známa též jako lupy. Vyrážka se vyskytuje na vlasové části hlavy, obličeji, občas i na hrudníku a v tříslech. Je spojena s běžnou kvasinkou "Pityrosporum". Léčí se buď protizánětlivým nebo protihoubovým léčivem, anebo kombinací obou.

Psoriáza.

Psoriáza nebo psoriatická dermatitida je typem dermatitidy se specifickým vztahem k definované entitě, psoriáze. Může být dědičná nebo souviset s artritidou.

Dyshidrotická dermatitida.

Dyshidrotická dermatitida je známa též jako Pompholyx. Je typem spongiotické dermatitidy a průvodním jevem jsou malé puchýřky na rukách a nohách naplněné tekutinou nebo hnisem. Příčina není známa, tato dermatitida je však spojována s kontaktní dermatitidou. Některé případy jsou způsobeny potravní nesnášenlivostí niklu.

Kopřivka.

Kopřivka ("urticaria") je typem dermatitidy charakterizovaným přechodnými otoky a podlitinami. Definice vyžaduje, aby se léze posouvaly nebo měnily do 24 hodin. Nemohou být statické, jinak nelze stanovit jako diagnózu kopřivku.

Vezikulární nebo bulózní dermatitida.

Může být způsobena reakcí na chemické látky nebo autoimunitním onemocněním. Mezi příklady patří Stevensův-Johnsonův syndrom, multiformní bulózní erytém, bulózní pemphigoid nebo pemphigoid vulgaris. Houba způsobující "atletickou nohu" ("Trichophyton mentagrophytes") může způsobovat také bulózní dermatitidu na nohách.

Papulární kopřivka.

Typ dermatitidy vyskytující se často po reakci na štípnutí hmyzem. Dermatitida při bleším kousnutí se u chodících lidí koncentruje okolo kotníků. U lezoucích batolat může být kdekoli na těle.

Dermatitida (latinsky "dermatitis") je společný termín pro všechny záněty kůže. Existuje řada různých typů dermatitidy. Některé jsou běžnou alergickou reakcí na určité alergeny. Termín lze použít v souvislosti s ekzémem, který je též známý jako dermatitický ekzém nebo ekzematická dermatitida. Diagnóza ekzému často znamená dětskou neboli atopickou dermatitidu, ale bez odpovídajícího kontextu neznamená nic víc než pouhou vyrážku. Dermatitida je s alergickou rýmou úzce geneticky spjata.

Als Dermatitis wird eine entzündliche Reaktion der Haut bezeichnet, die vornehmlich die Dermis (Lederhaut) erfasst. Ein Synonym dafür ist über weite Bereiche der Begriff „Ekzem“. Allerdings handelt es sich bei der Dermatitis um eine breiter gefasste Definition und ein Ekzem müsste genauer als "Dermatitis ekzematosa" benannt werden.


Život.

John Lyly studoval nejprve na "King's School" v Canterbury a poté na Oxfordské univerzitě, kde roku 1575 dosáhl titulu mistra. Poté působil ve službách lorda Burghleyho, odkud musel pro údajnou nepoctivost odejít. Odstěhoval se do Londýna zde se věnoval literární činnosti. Společně s Robertem Greenem, Thomasem Lodgem, Thomase Kydem, Christopherem Marlowem, Thomasem Nashem a Georgem Peelem patřil do tzv. skupiny univerzitních vzdělanců ("University Witts"), označovaných tak podle toho že získali vzdělání na Cambridgeské nebo Oxfordské univerzitě.  Jako spisovatel proslul zejména dvojicí na sebe volně navazujících didaktických próz "Euphues: The Anatomy of Wit" (1578, Eufues: Anatomie důvtipu) a "Euphues and His England" (1580, Eufues a jeho Anglie), ve kterých se snažil zpopularizovat humanistické myšlenky a kterými díky díky stylistické vybroušenosti ovlivnil vývoj anglického literárního jazyka. Obě díla jsou napsána ve formě pojednání a dopisů a lze je považovat za předchůdce románu. Vyznačují se vytříbeným, formálně dokonalým a mnohdy až přehnaně elegantním preciózním stylem, slovními hříčkami, složitými souvětími i rétorickými figurami. Tento ornamentální rétorický styl se podle jména hlavního hrdiny obou próz (eupheus znamená řecky půvabný, vtipný) nazývá "eufuismus" (nezaměňovat s "eufemismem", což je přikrášlující pojmenování špatné nebo nepříjemné skutečnosti).  Roku 1583 Lyly majetkově ovládl divadlo "The Blackfriars" (U černých bratří), kde uváděl své divadelní hry. V dramatické tvorbě se postupně přiklonil ke dvorskému dramatu. Je autorem převážně eufuistickou prózou napsaných komedií s antickými a mytologickými náměty. Vliv jeho her na vývoj anglického dramatu a zejména na první hry Williama Shakespeara je nesporný. Použití prózy, vtipný dialog konverzační koemdie, vytříbenost stylu a lyrická atmosféra, to vše ostře kontrastovalo s obvyklými hrubými fraškami té doby.  Roku 1589 vystoupil svým traktátem "Pappe with an Hatchet" (Papež se sekyrkou) na obhajobu biskupů napadaných pamflety tzv. Martina Prelátobijce (Martin Marprelate), ve kterých byl obhajován presbyteriánský církevní systém, a v letech 1589 až 1601 byl několikrát členem parlamentu.  Většinu svého života pak Lyly strávil v domě své manželky ve městě Mexborough v Yorkshire.

John Lyly (asi 1554, hrabství Kent, pravděpodobně Canterbury - pohřben 30. listopadu 1606, Londýn) byl anglický prozaik a dramatik pozdní renesance (období tzv. alžbětinského divadla).

John Lyly (* 1553 in Kent, England; † November 1606 in London) war ein englischer Schriftsteller der Renaissance und Begründer des Euphuismus, außerdem ein Angestellter im Haushalt von Edward de Vere, dem Earl of Oxford. Er schrieb mehrere Dramen und prägte in den 1580er-Jahren das Repertoire der Kindertheatergruppen der Chapel Royal und St. Paul's School.


Struktura.

Tato filamenta jsou tvořena mnoha stočenými dlouhými vlákny, podobně jako lano. Tato vlákna se skládají z protáhlých proteinových molekul, které mají globulární části na obou koncích a tyčovitým α-helixem mezi nimi. Dvě molekuly se vždy stočí kolem sebe, čímž vytvoří stabilní dimer. Z těchto dimerů se pak dále tvoří celé vlákno.

Funkce.

Intermediální filamenta především poskytují buňce mechanickou pevnost. Intermediární filamenta jsou pružná, nicméně nepříliš roztažitelná filamenta, jež chrání buňky před nadměrnou deformací tvaru. Důležitou úlohu mají například desminy ve svalovině, kde se intermediární filamenta vážou na desmozomy na membráně a spojují svalové buňky tak, aby se účinky svalového stahu přenášely přes celý sval. V pokožce se zase vyskytuje hustá síť keratinů navázaných na desmozomy a hemidesmozomy, která uděluje pokožce mechanickou pevnost, jež zamezuje vzniku např. puchýřů. Laminy v jádře mají nejen mechanickou roli, nýbrž také ovlivňují složité molekulární pochody v jádře, jako je replikace DNA.

Typy.

Proteiny intermediárních filament tvoří genovou superrodinu zahrnující asi 90 genů. Tyto bílkoviny se mnohdy dělí do pěti základních tříd. Některé proteiny intermediárních filament však zatím nespadají do žádné z níže zmíněných kategorií (nestin, synemin).

I. a II. typ.

Řadí se sem tzv. keratiny I. a II. typu. Savci mají více než 50 genů pro keratiny, z nichž je mírně nadpoloviční většina řazena do keratinů I. typu (menší a kyselé) a menšina do keratinů II. typu (větší a neutrální či mírně bazické). Při vzniku vláken dochází vždy ke vzniku heterodimerů složených z jednoho keratinu I. typu a jednoho keratinu II. typu. Keratiny se nachází ve všech epiteliálních tkáních a specifické kombinace keratinů jsou mnohdy charakteristické pro daný typ epitele (např. liší se keratiny v jaterním epiteli od keratinů v nehtech) či ve vlasech. Keratinová vlákna jsou obvykle natažena napříč celou buňkou a nepřímo spojena s podobnými vlákny sousedních buněk v místech zvaných desmozomy.

III. typ.

Do intermediárních filament III. typu patří zejména proteiny vimentin, desmin, GFAP ("glial fibrillary acidic protein"), periferin a syncoilin. Vimentin má důležitou roli zejména v zárodečném vývoji, nicméně i v dospělosti tvoří minoritní složku některých vláken po celém těle a v některých konkrétních buněčných typech může být i převažujícím proteinem intermediárních filament (např. ve fibroblastech, adipocytech a některých bílých krvinkách). Desmin převládá ve svalových buňkách. GFAP se vyskytuje v astrocytech a Schwannových buňkách, periferin na některých typech neuronů a syncoilin v dystrofinových komplexech svalových buněk. Obecně se tedy tato třída intermediárních filament vyskytuje v buňkách pojivových tkání, ve svalových buňkách a neurogliových buňkách.

IV. typ.

IV. typem intermediárních filament jsou tzv. neurofilamenta, tvořená proteiny NF-L, NF-M, NF-H a α-internexinem. První tři zmíněné proteiny kopolymerují v poměru 5:3:1 a vytváří zvláštní filamenta se speciálním postranním větvením. Neurofilamenta jsou specializovaná na nervovou tkáň a vytváří se v těle neuronu, načež jsou transportovány do axonů. Alfa-internexin je typický pro raná stadia vývoje nervových buněk a může vytvářet lešení, na němž později vyrůstají běžná neurofilamenta.

V. typ.

V. typ proteinů intermediárních filament je výhradně jaderný a je tvořen třídou proteinů zvaných laminy, jež mají speciální domény sloužící k upnutí na jadernou membránu. Existují dva hlavní typy laminů, A a B, jež společně vytváří tzv. jadernou laminu. Mimo to se však vyskytují i v nukleoplazmě (uvnitř jádra).

Asociované proteiny.

K proteinům spojeným s intermediárními filamenty patří plakiny (BPAG-1, desmoplakin, plektin), dále filaggrin v zrohovatělých epitelech a konečně proteiny asociované s laminy (LAP1, LAP2, LBR, emerin).

Střední či též intermediální filamenta jsou jedním ze tří základním typů cytoskeletu. Jmenují se „střední“, jelikož si výzkumníci kdysi povšimli, že jejich šířka se pohybuje někde mezi šířkou aktinových tenkých filament a myosinových tlustých vláken. Z biochemického hlediska může být intermediární filamentum tvořeno jedním z mnoha proteinů. Obecně mají tato vlákna velkou pevnost v tahu a jsou to nejpevnější a nejodolnější ze všech tří typů vláken v cytoskeletu.

Intermediärfilamente ("Filamenta intermedialia") sind im Cytoplasma einer Zelle gelegene Strukturen aus Proteinen, die der Erhöhung der mechanischen Stabilität der Zelle dienen. Sie gehören neben den Mikrotubuli und den Mikrofilamenten zu den strukturellen Hauptkomponenten des Zytoskeletts. Der Name rührt daher, dass sie mit einem Durchmesser von etwa 10 Nanometern zwischen den Mikrofilamenten (7 nm) und den Mikrotubuli (20 bis 30 nm) liegen. Bei Pflanzen kommen Intermediärfilamente nicht vor.


Historie rodu.

Pocházejí ze slezského Svídnického knížectví; v Čechách se usadili na začátku 15. století. Jindřich Lefl (původně ze Seidlitz) se v Čechách usadil na počátku 15. století jako důvěrník a komoří krále Václava IV. Postavení u dvora umožnilo Jindřichovi zakoupit mnohé statky, mj. roku 1410 hrad Krakovec s panstvím za 2500 kop od Jíry z Roztok. Pan komoří stál na straně stoupenců reformace a na hradě Krakovci hostil Jana Husa před odjezdem do Kostnice. V roce 1414 obdržel pak Bechyňské panství, po tamním hradu si jeho potomci upravili rodové jméno. Panství rod ale dlouho neudržel a již v roce 1477 jej vnuci Jindřicha Burian, Václav a Oldřich prodali pánům ze Šternberka. Jindřich měl velmi nestálou povahu, nejprve stranil králi, později Husovi, nakonec však bojoval za Zikmunda v bitvě pod Vyšehradem roku 1420, kde byl smrtelně zraněn, u jeho úmrtního lože stál kališnický kněz. Jindřich měl syny Hynka a Jana. Hynkovi připadl hrad a panství Krakovec a Janovi panství Bechyně. Po bratrově smrti vysoudil Jan Krakovecké panství, jež v roce 1437 prodal za 2500 kop grošů, a mezi lety 1440 až 1445 svá panství rozšířil o podolskou část Rataje, která byla po jeho smrti roku 1477 rozdělena mezi jeho tři syny. Podolí s tvrzí pustou i celou vsí, mlýn pod Podolím, vsi Rakov a Borovany, dvůr poplužní s dvory kmecími v Ratajích a polovinu městečka Bernartice připadla Burianovi z Lažan a Bechyně. Městečko zůstalo v držení rodu až do roku 1604 a Rataj roku 1594 prodal Petrem z Bechyně. Koncem 15. století se rod dělí na dvě hlavní větve, podle panství Bernartice a Pičín. Roku 1615 koupil Albrecht Bechyně z Lažan rozsochatecký statek, který byl v roce 1626 pro účast Abrahama Bechyněho z Lažan ve stavovském povstání změněn na manství. V roce 1714 usiloval František Leopold Bechyně, který byl opět povýšen do panského stavu v roce 1712, o stavbu kaple v Rozochatci podle návrhu Jana Blažeje Santiniho. Ke stavbě ale nedošlo. V roce 1737 byli povýšeni do panského stavu. V 19. století se členové rodiny velmi rozmnožili.

Příbuzenstvo.

Sňatky byli spřízněni s Čabelickými ze Soutic, Koci z Dobrše, Kolovraty, Valdštejny a Radeckými z Radče.

Erb.

Stříbrný znak se třemi červenými kapry. Po povýšení do panského stavu byl jejich erb vylepšen o dva štítonoše, vypodobněné s dubovými věnci kolem hlavy a boku.

Bechyňové z Lažan ("Bechinie z Lažan", něm. "Bechinie von Lazan") byli panský, později vladycký a posléze opět panský rod. Svůj původ odvozují od slezského rytířského rodu ze Seidlitz nebo také Seydlitz, od něhož je odvozen i jejich erb.

Die Bechinie von Lazan (tschechisch "Bechinie z Lažan", Plural "Bechyňové z Lažan") gehören zum alten böhmischen Adel. Sie entstammen dem schlesischen Adelsgeschlecht von Seydlitz/Seidlitz, das sich in mehrere Familien verzweigte.


Vývoj na západě a východě Německa.

Historie Spojenectví 90/Zelení vychází z dvou kořenů. Ve starých spolkových zemích a v Západním Berlíně vznikly na přelomu 70. a 80. let minulého století místní strany zaměřené na ochranu životního prostředí a na svou dobu nestandardní pohled na sociální a levicovou politiku. Ty se později propojily do celoněmecké strany Zelení, která poprvé kandidovala ve volbách v roce 1983. Mezi roky 1985–1987 měla strana poprvé podíl na moci, když její představitel Joschka Fischer zasednul ve vládě v Hesensku v rámci tzv. rudozelené koalice (SPD-Zelení). Po sjednocení Německa v roce 1990 a odchodu části radikálně levicových členů (fundis) se podpora strany propadla na 5 % a zelení na jedno volební období vypadli z parlamentu.  Druhou linii představují východní německé země. Během přeměny režimu v roce 1989 se propojilo několik hnutí zaměřených na obranu míru a lidských práv (Initiative Frieden und Menschenrechte, Demokratie Jetzt, Neues Forum) do Spojenectví 90. V roce 1993 došlo k propojení Zelených a Spojenectví 90 do společné strany, která ve stejné podobě funguje dodnes. O rok později se sloučená strana vrátila do Bundestagu a mezi roky 1998–2005 se poprvé účastnila práce ve spolkové vládě v rámci koalice se sociálními demokraty. Ve volbách v roce 2009 dosáhli B’90/Grüne historického úspěchu, když získali 10,7 % hlasů. V současné době jsou v koalici s SPD v Brémách, Porýní-Falcku a Severním Porýní-Vestfálsku, účastní se také v jamajské koalici v Sársku (CDU-FDP-Zelení). V Bádensku-Württembersku od května 2011 zastává člen zelených Winfried Kretschmann post předsedy vlády.

Historie strany.

Počáteční fáze – 13. leden 1980 – slučovací sjezd.

Zelení ve Spolkové republice Německo vznikli z širokého proudu ekologických, mírových a sociálních sdružení 70. let 20. století, ale i studentských vůdců z roku 1968. Strana Bündis 90/Die Grünen přesto bývá v různých dobách kritizována z neoliberálních kruhů jako z nacismu vycházející omezovači svobody. Podobně jako United Tasmania Group v Austrálii nebo Values Party na Novém Zélandu se rozhodli spojit síly a usilovat o prosazení svých požadavků prostřednictvím svého zastoupení v parlamentu. 13. ledna 1980 došlo v Karlsruhe ke slučovacímu sjezdu, na kterém stovky občanských aktivistů založili celoněmecké Zelené. Strana od počátku stavěla na maximálním důrazu na ochranu životního prostředí, na odporu k jakémukoliv využívání jaderné energie, na podpoře mírových a ženských hnutí. Do zakladatelské generace se řadí mj. Joschka Fischer, Antje Vollmer, Petra Kelly, Rudi Dutschke, Undine von Blottnitz nebo český emigrant Milan Horáček.

80. léta 20. století – Parlamentní reprezentace na spolkové úrovni.

V roce 1982 se konzervativní frakce odštěpila a vytvořila neúspěšnou Ekologickou demokratickou stranu. V Zelených zůstali ti, kdo byli silně pacifističtí, byli proti omezení imigrace, prosazovali legalizaci konopných drog, měli vztah k boji za práva gay a lesbiské komunity. Zejména však měli blízko k politice založené na protestu a občanské neposlušnosti, aktivně podporovali demonstrace proti jadeným zbraním, jaderné energii a proti novým dopravním stavbách. Ti, kteří v té době stranu opustili, většinou schvalovali cíle strany, ale nesouhlasili s aktivistickými prostředky boje.  Po několika úspěších ve volbách na úrovni spolkových zemí strana v roce 1983 získala 5,7 % a 27 křesel v Bundestagu. Mezi důležitá společenská témata v té době patřila otázka umístění balistických raket středního doletu Pershing II na území Spolkové republiky Německo. Zelení dokázali těžit z občanského odporu proti těmto plánům a to jim přineslo volební úspěch. Ještě v roce 1985 na sjezdu strany však někteří členové propagovali intimní styk s dětmi. Jejich podpora dále stoupla po jaderné katastrofě v Černobylu v roce 1986 a s rostoucí informovaností veřejnosti o vlivu lidské činnosti na stav životního prostředí (kyselé deště a s tím spojené odumírání lesů, znečištění ovzduší vlivem průmyslu a dopravy, ozonová díra a rostoucí riziko UV záření, globální změna klimatu). V roce 1987 stoupla podpora Zelených na 8,3 %.

90. léta 20. století – obnovení jednotného Německa, neúčast ve spolkovém parlamentu a opětný návrat.

Během kampaně před volbami do Bundestagu v roce 1990 se Zelení nepřipojili k vlně podpory německého patriotismu a nacionalismu vycházející ze znovusjednocení Německa a nadále se drželi svých programových priorit (jedno z volebních hesel znělo "Ostatní mluví o Německu, my mluvíme o klimatu!"). Během voleb byl navíc uplatněn systém sčítání hlasů, kde se tato uzavírací klauzule počítala zvlášť ve východních a západních zemích SRN. Následkem toho Zelení na čtyři roky vypadli z parlamentu, protože v západních zemích těsně nepřekonali 5% hranici pro získání mandátů. Naproti tomu tehdy samostatní východoněmečtí zelení díky spojení s širokým proudem lidskoprávních a ekologických aktivistů do volebního bloku Spojenectví 90 získali 6 % a 8 míst v parlamentu.  V roce 1993 se východní Spojenectví 90 a západoněmečtí Zelení propojili do jednotné strany a ve volbách v roce 1994 se se ziskem 7,3 % hlasů vrátili do parlamentu.

1998–2002: Zelení ve vládě, hledání rovnováhy mezi volebním programem a mírou jeho prosazování.

Ve spolkových volbách v roce 1998 přes mírný pokles zisku na 6,7 % si zelení udrželi 47 míst v Bundestagu a poprvé vstoupili do celoněmecké koaliční „rudo-zelené“ vlády (SPD-B’90/Grüne). Joschka Fischer se staů místopředsedou vlády a ministrem zahraničí, přičemž ve vládě zasedali ještě další dva zelení (Andrea Fischer, později Renate Künast a Jürgen Trittin).  V té době se ve straně rozhořel spor ohledně německé účasti na vojenských akcích NATO v Kosovu. Poté, co došlo k prvnímu nasazení německých vojáků v zahraničí, ze strany odešla řada protiválečně orientovaných členů. Tento vnitřní konflikt způsobil odklon voličů a sérii volebních porážek na komunální a zemské úrovni. Další propad popularity zaznamenala strana poté, co vyšlo najevo, že odklon Německa od využívání jaderné energie nebude tak rychlé a bude provázeno řadou kompromisů. V roce 2001 strana prožila další krizi, když část zelených poslanců odmítlo hlasovat pro vládní plán nasadit německé vojáky pro invazi do Afghánistánu.  Na druhou stranu, zelení dosáhla splnění předvolebního slibu, když ve vládě prosadila vystoupení SRN z jádra. Ministr životního prostředí, ochrany přírody a jaderné bezpečnosti Jürgen Trittin dohodl s energetickými společnostmi postupné ukončování provozu devatenácti jaderných elektráren do roku 2020.

2002–2005: Druhá účast Zelených ve spolkové vládě.

I přes krizové momenty v předchozím období Zelení v roce 2002 získali ve spolkových volbách vyšší podporu – 8,6 % a 55 míst ve zmenšeném Bundestagu. Pravděpodobným důvodem bylo, že veřejnost ocenila otevřenou vnitrostranickou debatu o válce v Afghánistánu (zelený poslanec Hans-Christian Ströbele, který hlasoval proti nasazení jednotek, byl dokonce jako historicky první člen Zelených zvolen do Bundestagu přímou volbou).  Přestože SPD ve volbách výrazně ztratila, rudo-zelená koalice měla dostatek hlasů, aby její vláda pokračovala další volební období. Joschka Fischer se opět stal ministrem zahraničí, Renate Künast ministryní pro ochranu spotřebitelů, výživu a zemědělství, a Jürgen Trittin ministrem pro životní prostředí.  Ve straně se v té době nedařilo najít řešení pro dlouhodobý spor, jestli mohou být členové parlamentu zvolení za Zelené zároveň členy vedení strany. Na dvou sjezdech se nepodařilo najít kompromis a výsledkem bylo, že se spolupředsedové a zároveň poslanci Fritz Kuhn a Claudia Roth museli vzdát vedoucí pozice ve straně. Byli nahrazeni bývalým generálním tajemníkem Reinhardem Bütikoferem a bývalou členkou Spolkového sněmu Angelikou Beer. Později bylo toto přísné pravidlo o zákazu souběhu vnitrostranických a veřejných funkcí uvolněno. V roce 2004 se Angelika Beer stala členkou Evropského parlamentu a Claudia Roth se vrátila na pozici spolupředsedkyně.  Kandidátku pro volby do Evropského parlamentu v roce 2004 vedli Rebecca Harms a někdejší francouzský europoslanec Daniel Cohn-Bendit. Strana získala 13 z 99 křesel, což se vysvětluje jednak schopnostmi zelených ministrů, jednak klesající oblibou SPD a přesunem volebních preferencí k také levicovými Zeleným. Na počátku 2005 se strana stala terčem aféry spojené s německými vízy. V dubnu 2005 byla z provozu vyřazena první jaderná elektrárna v Obrigheimu. Nadále usilovali o prosazení antidiskriminačního zákona.  V květnu 2005 přišli zelení o poslední rudo-zelenou koalici na úrovni spolkových zemí, když vláda Severního Porýní-Vestfálska prohrála hlasování o důvěře. Jediná vláda spojující SPD a B'90/Grüne tak zůstala na celostátní úrovni. Ve stejném roce proběhly celoněmecké volby, ve kterých zelení obhájili předchozí volební zisk, když obdrželi 8,1 % a 51 křesel. Nicméně kvůli výraznějšímu propadu SPD společná vláda nemohla vzniknout.

2005–současnost: Zelení v opozici.

Téměř dva roky po volbách v roce 2005 nebyli Zelení součástí žádné vlády na federální i zemské úrovni. V červnu 2007 vstoupili do koalice s SPD v Brémách. V dubnu 2008 vstoupili Zelení v Hamburku do koalice s CDU, kde přes celou řadu nepříjemných ústupků (výstavba uhelných elektráren, prohloubení Labe...) prosadili i pozitivní věci (reforma školství, obnova tramvajové dopravy, na pěší chůzi zaměřené územní plánování). Koalice se rozpadla v roce 2010.  Po sárských volbách v roce 2009 nebylo možné vytvořit koalici dvou stran. Zelení odmítli rudo-rudo-zelenou koalici s SPD a Die Linke a upřednostnili účast v pravicové vládě s CDU a FDP (kvůli barvám těchto stran a podobnosti s jamajskou vlajkou se jí říká jamajská koalice).  Ve volbách v Porýní-Falcku a Bádensku-Württembersku v roce 2011 se zelení poprvé stali větší stranou vzniklé koalice a díky tomu se Winfried Kretschmann stal prvním zeleným předsedou vlády.  Ve volbách v Berlíně v září 2011 získali 17,5 % hlasů.

Politika strany.

Jaderná energie.

Strana už od svého založení požaduje zastavení stavby nových a provozu stávajících jaderných elektráren. Náhradou měly být maximalizovány úspory energií v domácnostech i průmyslu v kombinaci s rozvojem obnovitelných zdrojů energie. Po černobylské katastrofě v roce 1986 se zelení v této otázce radikalizovali a doporučovali rychlé vystoupení Německa z jádra. Protijaderná rétorika opět zesílila po katastrofě elektrárny v japonské Fukušimě. Na přechodnou dobu, než obnovitelné zdroje budou plnit dominantní roli v energetice, zelení upřednostňují výrobu energií ze zemního plynu.  Energetické otázky a vliv energetiky na životní prostředí patří k nejzásadnějším pilířům politiky německých zelených. Strana požaduje, aby v roce 2040 – i s ohledem na klesající využitelné zásoby fosilních paliv – bylo Německo ze 100 % závislé na obnovitelných zdrojích. V tom vidí nejen prospěch pro životní prostředí, ale i potenciál pro ekonomický rozvoj, vědu a výzkum a tvorbu nových pracovních míst.

Životní prostředí a ochrana klimatu.

Hlavním cílem politiky zelených je udržitelný rozvoj. V programu se objevuje důraz na důsledné posuzování vlivu ekonomického růstu, energetiky nebo dopravy na životní prostředí, protože zelení uznávají právo každého jedince na zdravé životní prostředí. To se projevilo např. během účasti zelených v rudo-zelené koalici (1998–2005), kdy jejich ministři položili základ podpory zemědělství šetrného k přírodě.  Významná je také otázka globální změny klimatu, přičemž strana sleduje jak ryze přírodní následky tohoto jevu pro život na Zemi, tak jejich rozměr bezpečnostní a sociální. Právě zelení se zasadili o to, že německé hostpodářství sníží do roku 2020 množství vypouštěných skleníkových plynů oproti roku 1990 o 40 %.

Doprava.

Doprava má významný vliv na místní i globální podnebí a proto patří mezi klíčové body programu B’90/Grüne. Kladou důraz na místní ekonomiku, tedy výrobu zboží a poskytování služeb přímo v místě spotřeby. Požadují, aby do ceny dováženého zboží byly započítávány i externality – nepřímé náklady v podobě dopadu tohoto transportu na životní prostředí, investiční náklady států na budování dopravní infrastruktury a na zdraví obyvatel (např. prostřednictvím mýta). Navrhují, aby tzv. příspěvek na mobilitu (bez ohledu na využívaný prostředek) vystřídal dnes běžný zaměstnanecký benefit – služební auto. Při osobní i nákladní dopravě upřednostňují před silniční dopravou železnici. Jedním z cílů strany je, aby prostřednictvím státních subvencí došlo k rozvoji masové výroby elektromobilů s tím, že v roce 2020 jich na německých dálnicích bude okolo dvou milionů.

Voličská podpora.

Politologický průzkum společnosti Infratest Dimap zjistil, že mezi voliči jsou zejména vzdělanější osoby s vyššími příjmy (příjem vyšší než 2000 eur měsíčně). Zelení v posledních volbách získali nejvíce hlasů mezi voliči ve věku 34–42 let. Významně vyšší podpora zelených je ve městech než na venkově (s výjimkou míst poškozených povrchovou těžbou nebo v blízkosti jaderných provozů). Mezi zelená centra patří velkoměsta Bonn, Kolín nad Rýnem, Stuttgart, Berlín, Hamburk, Frankfurt nad Mohanem a Mnichov. Stabilní podporu mají B’90/Grüne v menších městech s univerzitními kampusy – Freiburg im Breisgau, Tübingen, Konstanz, Oldenburg, Darmstadt, Heidelberg nebo Göttingen. Nižší podpora se projevuje v zemích bývalé Německé demokratické republiky.  V roce 2011 měli zelení zastoupení ve všech zemských sněmech SRN.

Další.

Spojenectví 90/Zelení bylo součástí německé koaliční vlády mezi roky 1998 a 2005, kdy jeho lídr Joschka Fischer byl ministrem zahraničních věcí a vicepremiérem. Je světově nejúspěšnější zelenou stranou s významným vlivem na německou i evropskou politiku.  Strana má dva předsedy, v současnosti jimi jsou Claudia Roth (od roku 2004) a Cem Özdemir (od roku 2008; je prvním Němcem tureckého původu, který se stal předsedou parlamentní strany).  V Evropském parlamentu zasedá 21 poslanců. V letech 2004 až 2009 byl poslancem také český emigrant Milan Horáček.

Spojenectví 90/Zelení (německy Bündnis 90/Die Grünen, zkratka B’90/Grüne) je německá parlamentní politická strana prosazující zelenou politiku. Vznikla v roce 1993 spojením Zelených a Spojenectví 90. Jejími současnými spolupředsedy jsou od konce ledna 2018 Annalena Baerbock a Robert Habeck, kteří jsou oba představiteli tzv. realistického křídla strany (zkráceně "Realos"). V parlamentních volbách v roce 2009 získala podporu 10,7 % voličů, což jí zajistilo 68 z 622 křesel v Bundestagu. Ve volbách v Berlíně v září 2011 získali 17,5 % hlasů.

Bündnis 90/Die Grünen (Kurzbezeichnung: Grüne; auch als "Bündnisgrüne", "B’90/Grüne", "B’90/Die Grünen" oder "Die Grünen" bezeichnet) ist eine politische Partei in Deutschland. Ein inhaltlicher Schwerpunkt ist die Umweltpolitik. Leitgedanke „grüner Politik“ ist ökologische, ökonomische und soziale Nachhaltigkeit.


Československo a Česko.

Území Česka a Slovenska má jednu z nejdokonalejších a nejhustších sítí turistického značení pro pěší turistiku. První turistickou stezku na území tehdejšího Uherska vyznačil Sitnianský klub roku 1874 v okolí Hodruši ve Štiavnických vrších. První české trasy byly vyznačeny Pohorskou jednotou Radhošť kolem roku 1884 a Klubem českých turistů roku 1889. V roce 1912 byla dokončena první dálková trasa přes Brdy na Šumavu. Až do roku 1938 následoval rychlý rozvoj. Období druhé světové války a období let 1950–1954 však znamenalo pro systém značení krizi – nebyla prováděna obnova značení a systém byl silně narušen. Od roku 1954 získal monopol na značení ČSTV, postupně byla síť značených cest obnovena a rozšiřována a systém doplněn ještě směrovkami a nástěnnými mapami. V roce 1990 přešla značkařská činnost v Česku na obnovený Klub českých turistů. Od roku 1997 je prováděno obdobné značení i pro lyžaře a cyklisty. Finanční náklady na značení cest jsou od r. 1997 hrazeny z rozpočtu odboru Cestovního ruchu Ministerstva pro místní rozvoj ČR. Značení provádějí již od počátků bezplatně dobrovolníci – značkaři. Některé naučné stezky zřizují a udržují orgány a organizace ochrany přírody. Cyklistické (cykloturistické) značení v oblasti Krkonoš zřídila a údržbu značení pěších tras převzala správa Krkonošského národního parku (KRNAP).  Klub českých turistů používá takzvané pásové značení čtyř barev – červené, modré, zelené a žluté, namalované zpravidla na stromech, sloupech a jiných objektech. Značka je tvořena vodorovným barevným pásem, nad nímž i pod nímž je bílý pás. Pro odbočení se tento základní tvar doplní šipkou jednotného provedení. Vede-li více značených tras společně, jsou značeny sloučenou značkou v přesně určeném pořadí barev. K významným místům v blízkosti hlavní značené trasy se vyznačují odbočky významovým tvarovým značením (existují jich 4 typy) stejné barvy, jakou je značena hlavní trasa. Na významných místech a rozcestích se umisťují směrovníky (rozcestníky) s místními a směrovými tabulkami jednotného provedení, zpravidla plechovými. Pro místní trasy a okruhy existuje speciální místní značení (úhlopříčně rozdělené čtverce, v nichž jeden trojúhelník je bílý a druhý má jednu ze čtyř barev) a lázeňské značení, které kombinuje dvě významové barvy, které souvisejí s délkou a převýšením okruhu. Pro lyžaře (běžkaře) se užívá obdobné pásové značení stejných rozměrů jako pro pěší, avšak místo bílé barvy je k olemování barevného pásu použito oranžových pásů a vnitřní pás může být červený, modrý, zelený nebo bílý. Pro cyklisty se používá jednak pásové značení se zvětšenými značkami a žlutými krajními pásy, nebo speciální silniční směrové značky žlutooranžové barvy. Zvláštním typem turistického značení jsou naučné stezky, které vyznačují samostatně nebo ve spolupráci s KČT organizace ochránců přírody či obce, města i jiné organizace. Podle metodiky KČT bývá naučná stezka značena bílým čtvercem se šikmým zeleným pruhem. Naučné stezky zřizované jinými subjekty však jsou mnohdy značeny jinými způsoby. Naučné stezky jsou vybaveny i stojany s informacemi o přírodních zajímavostech v okolí. Značené cesty jsou vyznačovány v turistických mapách, někdy i v jiných typech map. Jsou chráněny přestupkovým zákonem.  Podrobnější informace o pásovém značení a používaných barvách naleznete v článku Turistické značení v Česku a na Slovensku.

Pásové značení podle českých standardů v zahraničí.

Češi vyznačili trasy podle českých standardů také například na některých místech v Rumunsku, konkrétně v oblasti českých vesnic v rumunském Banátu, dále na Ukrajině (na Podkarpatské Rusi) a v roce 2016 též 60 km u městečka Bataypora v Brazílii, kde zároveň vyškolili místní značkaře.  V rámci projektu "Albánská výzva" bylo v horských oblastech na severozápadě Albánie vyznačeno podle českého vzoru více než 100 km turistických cest. Na některé z těchto stezek přispěla přímo Česká republika prostřednictvím svého zastupitelského úřadu v Tiraně - stejně, jako pak v roce 2014 na rekonstrukci tří turistických cest v Národním parku Dajti na okraji albánské metropole.  V letech 2016 a 2017 vyznačili studenti brněnské Mendelovy univerzity dvacet kilometrů turistických tras v oblasti kolem filipínské sopky Kanlaon na ostrově Negros.

Slovensko.

Po rozdělení Československa v roce 1993 pokračoval v péči o turistické značení Klub slovenských turistov – Klub značkárov Slovenska. Způsob značení je shodný jako v Česku. Liší se pouze tím, že vzdálenosti jsou uváděny v časových údajích s přesností na čtvrt hodiny, nikoliv v kilometrech. Tato odlišnost však trvala i po celou dobu Československa.  Územím Slovenska procházejí evropské dálkové trasy E 3 (ze Španělska do Rumunska) a E 8 (z Nizozemska do Bulharska) a mezinárodní trasa I 23 (z Polska do Rakouska).

Polsko.

V Polsku se používá obdobné značení jako v Česku, navíc existuje ještě černá značka:  Barvy nemají žádnou souvislost s obtížností trasy. Kromě toho se lze setkat s bílým vykřičníkem nad značkou, který má upozorňovat na náhlou změnu směru. První polskou trasu vytyčil pomocí směrových ukazatelů Leopold Wajgel v roce 1880 v Haliči (trasa Krasny Łuh – Hoverla, nyní Ukrajina). V roce 1887 byla vyznačena první značka na území samotného Polska. Značky se zpočátku malovaly rumělkou (HgS) v podobě červeného vodorovného proužku, později se začal přidávat kvůli lepší viditelnosti bílý proužek, což se však rozšířilo až po roce 1914. Podrobné instrukce, jak označovat turistické trasy, navrhl v roce 1924 Feliks Rapf. V tomto návrhu už byly značky v dnešní podobě – dva bílé pruhy s barevným uprostřed (na výběr pět barev). Základní značka má rozměry 9×15 cm. Na tabulkách se v horách uvádějí vzdálenosti časovým údajem, kdežto v nížinách v kilometrech.  V letech 1925-1927 probíhala tzv. "štětcová válka" ("wojna na pędzle") mezi německou organizací "Beskidenverein" (založena v roce 1893 v Těšíně) a "Polskou tatranskou společností" ("Polskie Towarzystwo Tatrzańskie"), kdy polská společnost nechtěla nechat v Západních Beskydech monopol na značení německému sdružení a začala značit vlastní trasy. Obě uskupení si značení vzájemně přemalovávala, proto "štětcová válka".  V roce 2003 bylo v Polsku vyznačeno 58 292 km turistických stezek, z toho 9211 km představovaly cyklotrasy a 785 km trasy pro lyžaře.  Na webu turistického vlastivědného spolku PTTK je možno si prohlédnout plánky značených cest a k nim komentáře o turistických zajímavostech.  PTTK také zřizuje lyžařské a cyklistické značení, které je tvořeno nejen značkami a směrovými tabulkami, ale i systémem dalších značek obdobných dopravním. PTTK také značí turistické trasy pro jezdce na koních.

Ukrajina.

Ve 30. letech 20. století, kdy Zakarpatská Ukrajina byla součástí ČSR, vyznačil Klub českých turistů několik tras i zde. Značení nebylo po 2. světové válce udržováno a prakticky zaniklo, v současnosti jsou v terénu pozorovatelné již jen zbytky na starších stromech (např. v okolí Koločavy).  V cestopisech českých turistů jsou zmínky o turistickém značení na Zakarpatské Ukrajině. Turistická značka vede z ukrajinské strany na trojmezní horu Kremenec. V roce 2005 údajně pohraničníci vstupu na značenou cestu bránili a požadovali povolení, na které se čeká tři měsíce. V oblasti rezervace Velkého kaňonu, který ústí k místní hlavní silnici ústí nedaleko obce Sokolinoje, jsou vyznačeny tři „ekologičeskije tropy“. Přístup je povolen jen v doprovodu instruktora a se souhlasem záchranné služby, avšak dodržování tohoto nařízení není v praxi požadováno (2003).  Od roku 2007 jsou značeny turistické cesty v Zakarpatské oblasti podle českých zvyklostí, a to zejména v okolí Usť-Čorné a Koločavy. Toto značení je financováno prostředky vlády ČR, v roce 2010 a 2011 z prostředků Česko-polského fóra. Koordinátorem značení je Hnutí Duha Jeseníky, dříve jím byl Člověk v tísni. Délka takto značených pěších tras dosáhla 700 kilometrů na podzim 2011.  V rámci lokálních projektů financuje v roce 2011 ministerstvo zahraničních věcí značení turistických tras v Bachčisarajském rajónu Autonomní republiky Krym. V říjnu 2011 bylo vyznačeno 200 kilometrů tras.

Maďarsko.

V 70. letech dvacátého století bylo základním značkařským systémem tvarové značení. Tvarové značky (kroužky, čtverečky, trojúhelníčky apod.) jsou orámovány bílou barvou, pásové značení je podobné jako v Česku. Používají se barvy červená, modrá, zelená a žlutá.

Rumunsko.

V pohořích Východních, Jižních a Západních Karpat se používá tvarové i pásové značení. Je většinou velmi nesystematické a zanedbané, na mnoha místech jsou značené cesty již zcela neprůchodné a zarostlé takřka pralesní vegetací. Některé „turistické značené cesty“ jsou vedeny místy, kde cesta je neznatelná a zdá se, že i značkař se prodíral hustým lesem pokaždé jinudy. Některé značené cesty uvedené v mapách nejsou v terénu téměř k nalezení. Kvalitnější mapy rumunských turistických oblastí jsou vydávány převážně v Maďarsku.  Tvarové značky většinou tvoří jednoduchý barevný tvar, například červené kolečko nebo modrý trojúhelník, s bílým olemováním. Pásové značky mívají zpravidla barevný pruh svislý.  V atraktivní oblasti pohoří Ceahlau ve Východních Karpatech jsou značky malovány podle českých standardů, údajně je v rámci mezinárodní výpomoci vyznačili čeští značkaři KČT.

Bulharsko.

V cestopisech českých turistů se lze dočíst, že se v Bulharsku vyskytují červené, modré, zelené i žluté barvy. Značení je mnohde velmi nízké kvality a zanedbané, není výjimkou, že během cesty mění barvu. Pravděpodobně jde o pásové značení podobné českému. Směrové tabulky jsou plechové, mají tvar ozdobné šipky a málokdy zobrazují vzdálenost k cíli.

Chorvatsko, Černá Hora.

V cestopisech jsou zmínky o turistickém značení v některých zemích bývalé Jugoslávie. V současné době čeští značkaři tvoří značení ve významných chorvatských letoviscích.

Slovinsko.

Turistické značení existuje jen v horách. Značení je prováděno červenými kroužky o průměru 2-3 cm, které jsou případně opatřovány šipkami. Vzhledem k tomu, že směrovky na řadě rozcestí neexistují a jednotlivé značené trasy jsou od sebe téměř neodlišitelné (formálně sice mají přidělená čísla, ta ovšem v terénu doprovázejí většinou pouze směrovky), nelze turistické značení bez mapy prakticky využívat.  Od roku 2006 se situace podstatně zlepšila; turistika přišla do větší módy a turistické cesty jsou i v jiné části země hojně rozšiřovány.

Rakousko.

Foto rozcestníku z rakouských Alp. Na tabulkách je podepsán ÖAV (Österreichischer Alpenverein, Rakouský alpský svaz). Byl založen roku 1862 ve Vídni. Na směrovkách uvedena vzdálenost časovým údajem a cíle označeny červenými nebo černými kroužky (puntíky).

Itálie.

V Dolomitech je používáno pásové značení. Na bílém pruhu mezi červenými je uvedeno číslo trasy.

Švýcarsko.

Turistické značení pravděpodobně jen směrovými tabulkami. Šipka s červenou pásovou značkou s bílými okraji znamená turisticky obtížnější trasu, šipka mající jen žlutou barvu tabulky méně obtížnou vycházkovou trasu. Vzdálenosti jsou udávané v hodinách.

Německo.

Na území bývalé NDR bývalo základním systémem tvarové turistické značení. Má tu výhodu, že v kombinaci tvaru a barvy nebo i dvou barev v jedné značce může mít každá značená cesta téměř jedinečné označení.  Mnohde značení bylo v 80. letech 20. století v nevyhovujícím stavu a místa neznalý turista bez mapy podle nich jen stěží někam mohl dojít. V poměrně dobrém stavu bylo značení například v Saském Švýcarsku. V některých oblastech se prosazovalo pásové značení.

Francie.

Ve Francii jsou k vyznačení trasy používány malé plastové tabulky s barevnými geometrickými tvary (např. kruh nebo trojúhelník), které jsou pouze dvoubodově připevněné k podkladu. Díky tomu jsou poměrně náchylné ke strhávání. V některých částech je používáno pásové značení, které oproti českému má jednu značku navíc. Křížek nad značkou říká, že tudy cesta nevede. Takováto značka je praktická, pokud značení odbočuje ze široké cesty a turista odbočku může přehlédnout.

Izrael.

Za příklad turistického značení v Izraeli je možné uvést značky tvořené vodorovným bílým, modrým a červeným pruhem, které jsou použity na Izraelské stezce spojující severní a jižní cíp země. Mimo značení Izraelské stezky se lze setkat s obdobou pásového značení. Tvar rozcestí bývá naznačen přímo pásovou značkou.

Gruzie.

V Gruzii bylo na začátku 21. století zaváděno pásové značení, zpravidla z iniciativy zahraničních subjektů. V oblasti Svanetie jsou vyznačeny trasy širokým barevným a bílým pruhem, značení je často nedostatečné. V Tušetii vznikly značené trasy v okolí Omala v rámci české pomoci při obnově památek. Na Kavkaze na západ od Tušetie se nachází poměrně hustá síť cest vyznačených polským turistickým spolkem PTTK, jejichž pásové značení s pěti barvami je stejné jako v Polsku.

Evropské dálkové trasy.

Evropská asociace turistických klubů (EWV, Europäische Wandervereinigung, European Ramblers' Association) si při svém založení v roce 1969 vytkla za cíl vytvořit mezinárodní evropskou síť turistických tras. Členy asociace jsou turistické svazy a spolky většiny evropských zemí. Do roku 2006 bylo vytvořeno 11 dálkových tras (E1 až E11) o celkové délce asi 55 000 km, od října 2010 přibyla trasa E12. Ve střední Evropě jsou tyto cesty většinou dobře vyznačeny, v jiných částech Evropy značení v terénu je někde nedostatečné nebo zcela chybí. Českou republikou procházejí evropské trasy E3, E6, E8 a E10. V České republice je k jejich vyznačení využito běžného pásového turistického značení, na jehož směrových tabulkách je navíc uvedeno číslo evropské trasy.

Turistická značka je symbol nebo tabulka, jejímž účelem je poskytnout turistům informaci o směru cesty, případně též o vzdálenostech, podmínkách průchodnosti, popisech míst atd. Turistické značení je soustava turistických značek.

Als Wegzeichen, auch Wegmarkierung, Wanderzeichen oder Wandermarkierung, wird ein in der Landschaft aufgetragenes (farbiges) Symbol bezeichnet, welches den Verlauf eines Wanderwegs in der Natur kennzeichnet. Sie soll Touristen und Wanderern zeigen, dass der benutzte Weg von einem Verein oder einer Gemeinde betreut wird und zu einem klar definierten Ziel führt.


Životopis.

Narodil se v New Yorku herečce Elsie a nezávislému filmaři Robertu Downeyovým. Má starší sestru Allyson. Celá rodina se kvůli otcově práci velmi často stěhovala, nicméně po rozvodu rodičů zůstal Robert mladší se svým otcem v New Yorku. Na čas odjel studovat do Londýna klasický balet, kde začal mít problémy s alkoholem a drogami, takže jej po třech měsících museli ze školy vyhodit. Vrátil se do USA a vydal se na školu v Santa Monice, kde však vydržel pouhý rok, než ho opět vyloučili. V následující době si mimo jiné přivydělával v restauraci či prodáváním bot. Při natáčení jednoho ze svých filmů se setkal s herečkou Sarou Jessicou Parker, se kterou žil sedm let.  V roce 1992 se po šesti týdnech známosti oženil se zpěvačkou a modelkou Deborah Falconer a o rok později se jim narodil syn Indio. Kvůli Downeyho problémům s alkoholem, drogami a zákonem ale rodinný život vůbec nefungoval. Nakonec se v roce 2004 definitivně rozvedli.  Downey se snažil léčit svoje závislosti na klinikách, avšak neúspěšně. Při natáčení snímku "Gothika" se seznámil s producentkou Susan Levin, kterou si v roce 2005 vzal. I díky tomu překonal svoje potíže a začal pracovat na své herecké kariéře. Se svou druhou manželkou Susan má syna Extona a dceru Avri.

Kariéra.

Herecká kariéra.

První film, ve kterém si zahrál, byl snímek jeho otce "Pound" z roku 1970. Následovala celá řada více či méně výrazných filmových rolí.  Velká herecká šance přišla v roce 1992 s filmem "Chaplin", kde ztvárnil přímo Charlieho Chaplina, za což si vysloužil cenu BAFTA a nominaci na Oscara a Zlatý glóbus. Další roky účinkoval spíše v béčkových filmech a rodinných komediích, které často byly zastíněny jeho problémy s drogami. Za roli právníka Larryho Paula v seriálu "Ally McBealová", kde působil v letech 2000–2002, získal Zlatý glóbus a byl nominován na cenu Emmy.  Zlom v jeho kariéře přišel s natáčením filmu "Gothika" (2003) a především v superhrdinském snímku "Iron Man" (2008), kde ztvárnil titulní postavu Tonyho Starka, alias Iron Mana. V této roli se objevil i v následujících filmech "Neuvěřitelný Hulk" (2008), "Iron Man 2" (2010), "Avengers" (2012), "Iron Man 3" (2013), "" (2015), "" (2016), "" (2017), "" (2018) a "" (2019).  V roce 2008 hrál také ve filmu "Tropická bouře", za což byl nominován na Oscara i Zlatý glóbus. V letech 2009 a 2011 ztvárnil ve snímcích "Sherlock Holmes" a "" titulní postavu Sherlocka Holmese. Za svůj herecký výkon v prvním filmu získal Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší herec v muzikálu nebo komedii. Holmese si má znovu zahrát ve třetím filmu, který má mít premiéru v roce 2021.  V roce 2014 získal roli ve filmu "Soudce", který také produkoval a jehož premiéra se odehrála na Filmovém festivalu v Torontu.  V českém znění Downeyho nejčastěji dabují Jan Šťastný, Jiří Dvořák a Radovan Vaculík.

Hudební kariéra.

Roku 1992 nazpíval singl „Smile“, který je součástí soundtracku k filmu "Chaplin".  Podílel se na soundtracích k seriálu "Ally McBealová". Na vánoční desce "Ally McBeal: A Very Ally Christmas" (2000) se účinkoval v písních „White Christmas“ (duet s Vondou Shepard) a „River“. Na druhém albu "Ally McBeal: For Once in My Life Featuring Vonda Shepard" (2001) nazpíval svou vlastní skladbu „Snakes“, duet s Vondou Shepard „Chances Are“ a píseň „Every Breath You Take“ se Stingem.  V roce 2004 vydal své debutové album s názvem "The Futurist", kde zpívá, hraje na klavír a na saxofon. Píseň „Broken“, která je součástí alba "The Futurist", je také součástí soundtracku k filmu "Kiss Kiss Bang Bang".

Produkční společnost.

V červnu 2010 založil společně se svou manželkou Susan vlastní produkční společnost Team Downey. Jejich prvním projektem byl film "Soudce".

Osobní život.

Při natáčení filmu "Prvorozený" chodil s herečkou Sarah Jessicou Parker. Dvojice se později rozešla kvůli jeho problémům s drogami. V květnu 1992 si vzal herečku a zpěvačku Deborah Falconer. Syn Indio Falconer Downey se narodil v září 1993. Kvůli jeho neustálým návštěvám ve vězení a návštěvám v odvykacích center se v roce 2001 Deborah rozhodla vzít syna a odejít od něj. Dvojice se rozvedla 26. dubna 2004.  V roce 2003 se poznal s producentkou Susan Levin na natáčení filmu "Gothika". Downey ji požádal o ruku večer před jejími třicátými narozeninami. Vzali se v srpnu 2005 v Amagansettu v New Yorku. Syn se jim narodil v únoru 2012, dcera v listopadu 2014.

Robert John Downey Jr. (* 4. dubna 1965 New York) je americký herec, producent a zpěvák. K jeho nejvýznamnějším rolím patří ztvárnění Charlieho Chaplina ve snímku "Chaplin" (1992), za které si vysloužil nominaci na Oscara. Známý je také jako Iron Man v celovečerních filmech série Marvel Cinematic Universe (2008–2019). K jeho dalším význačným snímkům patří "Skvělí chlapi" (2000), "Gothika" (2003), "Kiss Kiss Bang Bang" (2005), "Zodiac" (2007), "Tropická bouře" (2008; druhá nominace na Oscara) a "Soudce" (2014). Zlatý glóbus obdržel za své herecké výkony v seriálu "Ally McBealová" (2001) a ve filmu "Sherlock Holmes" (2009).

Robert John Downey jr. (* 4. April 1965 in New York City, New York) ist ein US-amerikanischer Schauspieler und Sänger. Als Sohn des Filmemachers Robert Downey sr. kam er früh mit der Filmindustrie in Berührung und hatte bereits als Kind kleinere Filmrollen in dessen Filmen gespielt, bevor er sich entschied, Schauspieler zu werden. In den 1980er Jahren gehörte er zunächst zu einer als Brat Pack bekannten Schauspielergeneration, bevor er mit dem Film "Unter Null" erstmals die Aufmerksamkeit der Kritiker erregte.