Nauru na Letních olympijských hrách 2008

Olympische Sommerspiele 2008/Teilnehmer (Nauru)

Pozadí.

Olympijský výbor Nauru byl Mezinárodním olympijským výborem uznán 1. ledna 1994. Na základě toho se v roce 1996 mohlo Nauru zúčastnit prvních olympijských her, v daném roce konaných v Atlantě.  Na předchozích hrách se nikomu z reprezentantů nepodařilo pro Nauru získat medaili.

Delegace.

V roce 2008 mělo Nauru na olympijských hrách jediného zástupce, Itteho Detenama, který se zapojil do soutěže ve vzpírání. Bylo tak jediným státem z 204 delegací účastnících se těchto olympijských her, který byl reprezentován jediným sportovcem. Kromě něho byl ve čtyřčlenné delegaci Nauru také účastník minulých olympijských her Yukio Peter, který byl držitelem nejlepšího umístění na olympijských hrách mezi reprezentanty Nauru, svým ziskem 8. místa na olympijských hrách v Athénách. Dále byl v delegaci také Vinson Detenamo, předseda Olympijského výboru Nauru a otec závodícího vzpěrače. Právě Vinson Detenamo, v té době ministr sportu, měl významný podíl na vzniku národního olympijského výboru v roce 1991. Posledním členem delegace byl Lou Keke.

Disciplíny.

Vzpírání.

Kvalifikace.

Nauru získalo možnost vyslat na olympijské hry jednoho vzpěrače na základě výsledků kontinentálního Mistrovství Oceánie a Jižního Pacifiku, konaného pod záštitou Mezinárodní vzpěračské federace ve dnech 27. až 30. března 2008. Kromě tohoto kvalifikačního místa, získalo možnost startu i v plavecké soutěži a v atletice, ale toho se Nauru rozhodlo nevyužít.

Výsledek.

21letý Itte Detenamo se účastnil svých druhých olympijských her a závodil ve váhové kategorii mužů nad 105 kg. Závod se uskutečnil 19. srpna a kvůli počtu soutěžících byl rozdělen do dvou částí. Itte Detenamo závodil ve skupině B a s celkovým výsledkem 285 kg překonal svůj osobní rekord. Tento výkon ho zařadil na celkové 10. místo ze 14 startujících vzpěračů (1 z nich však závod nedokončil). Podařilo se mu tak vylepšit výsledek z předchozích her, kde skončil na 14. pozici.

Nauru se účastnilo Letních olympijských her 2008 a zastupoval ho 1 sportovec v 1 sportu (1 muž). Jednalo se o čtvrtý start tohoto státu na letních olympijských hrách. Vlajkonošem výpravy byl vzpěrač Itte Detenamo. Na hrách se mu nepodařilo získat medaili.

Nauru nahm bei den Olympischen Spielen 2008 in Peking zum vierten Mal an Olympischen Sommerspielen teil und wurde durch einen Athleten vertreten.


Život.

František I. převzal do správy velmi zadlužené Sasko-Lauenburské vévodství. Zastavil většinu svých panství. V roce 1550, aby posílil svůj vliv, zvolil svého sedmiletého syna Magnuse II. za nového knížecího biskupa v sousedním Ratibořském knížectví ("Ratzeburg, město v Německu"), toto však kapitulní vikáři odmítli.  Silně zadlužený a bez vyhlídek na dobré vztahy s knížecím biskupem Františkem I. vyplenil v roce 1552 Ratibořskou katedrálu ("Ratzeburg Cathedral"). V roce 1558 si podmanil biskupský klášter Bridgettine v Marienwohlde poblíž Möllnu, ten rovněž vyplenil a zcela zničil, poddané přinutil k přísaze věrnosti, také k placení desátek. Těžil dřevo v církevních lesích, které dále prodával.  V roce 1571 odstoupil ve prospěch svého syna Magnuse II., který slíbil, že vykoupí zadlužené vévodství, za peníze, které získal jako švédský vojenský velitel a sňatkem se švédskou princeznou Žofii Gustavsdotter Vasou (29. říjen 1547 – 17. březen 1611), dcerou Gustava I. Vasy. Soudní spor o část majetku (Burgundské vévodství) vyvolal konflikt mezi Magnusem II., jeho otcem Františkem I. a bratry Františkem II., Mořicem.  V roce 1573 František I. převzal vládu nad majetkem, Magnus II. uprchl do Švédska. V roce 1574 si Magnus II. najal vojsko, aby získal zpět svůj majetek. František II. vojenský velitel v císařských službách vévody Adolfa Holštýnsko-Gottorpského, (plukovník Dolního saského okruhu, Kreisobrist) pomohl Františkovi I. porazit Magnuse II. Odměnou za to bylo odstoupení panství Steinhorst. František II. pomohl svému otci i v druhém pokusu Magnuse II. svrhnout svého otce, a to v roce 1578. Za to František I. jmenoval svého syna Františka II. viceguvernérem.  V roce 1581, těsně před svou smrtí a po konzultacích se svým synem knížetem-biskupem Jindřichem a císařem Rudolfem II., jmenoval svým nástupcem svého třetího syna – Františka II., kterého považoval za svého jediného schopného nástupce.

Manželství.

Dne 8. února 1540 se v Drážďanech oženil se Sibylou Saskou, z dynastie Wettinů. Z tohoto manželství se narodili:  Nemanželské děti s Elsou Rautenstein:

Šlechtický titul.

Vévoda Sasko-Lauenburský.

Odkazy.

Literatura.

"Bornefeld, Cordula": "Die Herzöge von Sachsen-Lauenburg", in: Die Fürsten des Landes: Herzöge und Grafen von Schleswig, Holstein und Lauenburg [De slevigske hertuger; German], Carsten Porskrog Rasmussen (ed.) on behalf of the Gesellschaft für Schleswig-Holsteinische Geschichte, Neumünster: Wachholtz, 2008, pp. 373-389, here p. 379-380-381.

Externí odkazy.

(first page of a series)

František I. Sasko-Lauenburský (Francis I. Duke of Saxe-Lauenburg), narodil se okolo roku 1510, zemřel 15. března 1581 v Buxtehude ("město poblíž Hamburku"). Byl synem Magnuse I. Sasko-Lauenburského (1. červen 1470 – 1. srpen 1543) a Kateřiny Brunšvicko-Wolfenbüttelské (1488–29. června 1563).

Franz I. von Sachsen-Lauenburg (* 1510; † 19. März 1581 in Buxtehude) war Herzog von Sachsen-Lauenburg aus dem Hause der Askanier. Er war der älteste Sohn von Magnus I., Herzog von Sachsen-Lauenburg-Ratzeburg und Katharina von Braunschweig-Wolfenbüttel.


Rozšíření.

Bylina s původním výskytem v jihozápadní Asii (Írán, Turecko), ve Střední Asii (Tádžikistán, Turkmenistán), na Kavkaze (Arménie, Ázerbájdžán, Gruzie) a v Evropě východní (Moldávie, Ukrajina, jižní Rusko), v jižní (Itálie, Řecko, Bulharsko, Rumunsko, bývalá Jugoslávie) a v západní (Francie, Portugalsko, Španělsko). Druhotně byla rozšířena, pravděpodobně prvními osadníky se semeny vojtěšky a pšenice, do Spojených států amerických, kde roste na pastvinách ve východních státech Arizona, Colorado, Idaho, Kalifornie, Oregon, Utah a Washington, kde se na rozdíl od evropských zemí chová jako invazní plevel. Byla zavlečena též do severní Afriky a Austrálie.  V České republice se vzácně vyskytuje pouze na vápencovém podloží v nejjižnější části Moravy v Pavlovských vrších, na severní hranici evropského rozšíření. Roste tam v národní přírodní rezervaci Tabulová, Růžový vrch a Kočičí kámen v chráněné krajinné oblasti Pálava. V rámci záchranného programu na posílení této jediné, chudopočetné populace byly z výsevu semen vypěstované další rostliny v nedalekých přírodních památkách Kočičí skála a Kočičí kámen a v přírodní rezervaci Turold.

Ekologie.

Teplomilný hemikryptofyt, jenž roste nejčastěji na xerotermních travnatých či skalnatých stráních, někdy i v řídkých křovinách nebo na okrajích listnatých lesů v planárním stupni. Svědčí jí propustná, hlinitá i slabě kamenitá, zásaditá až neutrální půda bohatá na živiny a suché stanoviště situované na plném slunci.  V prvém roce vyrůstá ze semene pouze listová růžice a teprve druhým se z ní vyvine lodyha s květy. Protože je rostlinou monokarpickou, tj. plodí jednou za život, po vytvoření plodů většinou usychá. Některý jedinec však na kořenu ve druhém vegetačním roce vytvoří nový pupen, ze kterého následným rokem vyraší nová lodyha, a rostlina se chová jako trvalka. Kvete v období od června do srpna. Ploidie druhu je 2n = 24.

Popis.

Dvouletá až krátce vytrvalá, vlnatá až bíle plstnatá, aromatická bylina vyrůstající z hrubého kořene. Lodyha je přímá, hrubá, bíle chlupatá, hojně rozvětvená, 40 až 100 cm vysoká a hustě porostlá čtyřmi až šesti páry vstřícně vyrůstajících listů. Listy v přízemní růžici v době kvetení neusychají a mívají společně s dolními lodyžními listy řapík 3 až 7 cm dlouhý. Všechny listy jsou jednoduché, mají oboustranně chlupaté čepele s přisedlými žlázkami, v obryse jsou vejčité či kosočtverečné, na bázi klínovité, na vrcholu špičaté, po okraji nestejně zubaté či laločnatě pilovité, 10 až 20 cm dlouhé, 6 až 15 cm široké a mají zpeřenou žilnatinu. Směrem vzhůru se lodyžní listy zmenšují, stávají se krátce řapíkaté až přisedlé. Zelené listeny mají tvar menších listů. Po rozemnutí vydávají listy výrazné aroma či zápach.  Bílé pyskaté květy s krátkými stopkami vytvářejí v počtu čtyři až osm lichopřesleny sdružené do lichoklasu. Kalich i koruna jsou dvoupyské, vlnatě chlupaté. Zelený až nafialovělý kalich má horní pysk třícípý a spodní pysk dvoucípý. Koruna z pěti bílých lístků bývá dlouhá 12 až 16 mm, má rovnou korunní trubku kratší než kalich, horní pysk je plytce dvojlaločný a mírně přilbovitě vyklenutý, kratší dolní pysk je třílaločný a jeho největší střední lalok je lžícovitě prohnutý. Ze čtyř tyčinek jen krátce vystupujících z květu jsou dvě zadní jen patyčinky, nemají prašníky. Semeník je svrchní a vznikl srůstem dvou plodolistů, nese nitkovitou čnělku s dvojklanou bliznou čnící z květu. Okolo semeníku je čtyřlaločný val se žlázkami obsahující nektar. Květy jsou opylovány včelami nebo čmeláky.  Plody jsou tvrdky dělící se na čtyři hnědé, vejčité plůdky (semena) velké přibližně 2,5 mm. Rostlina se rozmnožuje výhradně generativně semeny, kterých za ideálních podmínek vyprodukuje ročně až 100 000. Semena jsou do okolí rozptylována větrem a občas i mravenci, kteří na něm nacházejí dužnatý přívěsek plný tuku, tzv. masíčko a odnášejí semeno jako potravu do mravenišť, odkud jej později vynášejí na povrch.

Šalvěj etiopská ("Salvia aethiopis") je středně vysoká dvouletá bylina s bílými květy. Je jednou z více než deseti druhů šalvějí rostoucích v české přírodě, kde je původním druhem. V České republice se vyskytuje jen velmi vzácně a je zde považována za rostlinu kriticky ohroženou (§1, C1), a tudíž chráněnou.

Der Ungarn-Salbei ("Salvia aethiopis"), auch Ungarischer Salbei oder Mohren-Salbei genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung Salbei ("Salvia") in der Familie der Lippenblütler (Lamiaceae).


Historie.

Pomístní jméno obce je správně Polerady, vzniklo z označení místních obyvatel, kteří byli pečlivými hospodáři, měli rádi svá pole. V 18. století se objevuje v oficiálním názvu obce jméno Polehrady, které vzniklo z lidového jazyka, jež je již doloženo v 14. století.  První zprávy o obci jsou z roku 1290, kdy odkázal Bohuslav z hory ves Polerady k nadání kapitulnímu děkanství u sv. Víta v Praze. Za husitské doby byly Polerady církvi odňaty. Ve vsi byl roku 1436 svobodný dvorec, kdysi kanovníků od sv. Víta, který byl císařem Zikmundem zapsán Oldřichu z Polirad. V deskách zemských roku 1494 se lze setkat s Jindřichem z Vřesovic, jež dal učinit do nich zápis ve prospěch Jiříkovi v Poleradech.  V roce 1507 byly Polerady v držení města Nymburka, které je vlastnilo až do roku 1547, kdy je královská komora zkonfiskovala po prvním protihabsburském povstání. Spolu se Sudovým Hlavnem, Hrádkem u Brandýsa nad Labem a Přerovem nad Labem je připojila k majetku pražského purkrabství, z něhož se vyvinulo komorní panství brandýské. V Poleradech bylo tehdy osm osedlých (tj. sedláků) a krčma výsadní, kteří platili o sv. Jiří a sv. Havle po 31 kopách a 38 groších. Ve druhé polovině 16. století držel vzpomínaný svobodný dvorec Jan Polehradský z Polehradí. Tento Jan z Polehradí je vzpomínán proto, že nechal v Kostelci nad Labem uložit do tam chovaného obecního archivu majestát Ferdinanda I. Roku 1615 připomíná se Adama Ginterod z Ginterodu a na Poleradech. V Berní rule roku 1654 citují se Polehrady. Roku 1788 topograf Schaller s odkazem na druhý díl "Monumenta historica Bohemiae nusquam antehac edita" učeného piaristy Gelasia Dobnera cituje pověst, že ještě před vznikem Staré Boleslavi existovala Polehradská župa. I když tuto pověst bere jako historický fakt, je pro nás dokladem, že místní obyvatelé Polerad pátrali po významu lidového názvu obce Polehrady a snažili se jej vysvětlit. A zjistili že je to od slova polehávat. Vesnice lenochů co pořád polehávají. Tedy Polehrádi.... Polehrady...a nakonec po drobné změně současné Polerady. Na mapě karlínského hejtmanství z roku 1906 jsou severovýchodně od obce zakresleny dnes již neexistující čtyřúhelníkové valy. Je možné, že tyto valy, dnes již rozvezené, byly pozůstatkem keltské svatyně zvané v odborné literatuře „Viereckschanzen“. Určitě se nejednalo o švédskou fortifikaci, pro kterou nejsou na levém břehu Labe žádné zprávy. Existence těchto valů byla pramenem pověsti o starobylosti osady. Ve skutečnosti místní jméno vzniklo záměnou samohlásky "i" v "e". Což je v češtině běžný jev, doprovázený připojením souhlásky "h" k zvýraznění její tvrdosti.  V roce 1788 měla osada 25 obytných stavení, proti roku 1869 byla poloviční.  Život Polerad ovlivnilo cukrovarnictví. Místní dráha Neratovice – Brandýs nad Labem – Čelákovice (trať č. 074) stimulovala rozvoj obce. V roce 1902 byly podle úplného adresáře politického okresu karlínského v obci dvě hospody – Stanislava Vokálka a Josefa Štála, 4 obchody, 2 obuvníci a jeden řezník. Starostou byl největší sedlák Václav Záruba, který vlastnil 220 korců půdy. Obec byla bez dluhů, a protože nevybírala žádné přirážky, stačilo patrně obecní jmění na krytí všech výdajů. Mezi další sedláky patřil Norbert Srb se 160, Josef Efler se 150, Vojtěch Krátký se 150 a Jaroslav Chroust se 100 korci půdy. Pro rozvoj zemědělství hodně vykonala Rolnická záložna v Brandýse, která poskytovala sedlákům levný úvěr z bývalých kontribučenských fondů. Byla přeorganizována 14. ledna 1883 v Okresní hospodářskou záložnu. Největší rozkvět obce byl patrně mezi roky 1921 a 1930, kdy jednak přibývalo obyvatel a současně byla silná i výstavba domů.  Polerady se orientovaly vždy na zemědělskou výrobu, jako by chtěly dokumentovat obsah svého jména, že obyvatelé jsou dobří hospodáři – mají svá pole rádi.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2011

Obec Polerady se nachází v okrese Praha-východ, kraj Středočeský. Rozkládá se asi dvacet kilometrů severovýchodně od centra Prahy a pět kilometrů západně od města Brandýs nad Labem-Stará Boleslav. Žije zde obyvatel.

Polerady (deutsch "Polerad") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt fünf Kilometer nordwestlich von Brandýs nad Labem und gehört zum Okres Praha-východ.


Objev.

Tento had byl jako samostatný druh poprvé popsán v roce 2008 herpetelogem S. B. Hedgesem z Pensylvánské univerzity. Hedges nový druh pojmenoval podle své ženy Carly Ann Hassové, která byla součástí herpatologického výzkumného týmu. Záznamy o tomto hadu existovaly ve sbírkách londýnského Natural History Museum a v kalifornském muzeu, ale byly neprávně identifikovány jako jiný již známý druh. Předpokládá se, že dospělý jedinec Tetracheilostoma carlae se velmi blíží hranici minimální velikosti hada, protože hadí mláďata musí mít při vylíhnutí určitou velikost, aby sehnala potravu; menší had podle vědců ani nemůže existovat.

Vzhled.

Jedná se o nejmenší druh hada na světě. Průměrná délka dospělých jedinců Tetracheilostoma carlae je přibližně 10 cm (3,94 palce); největší dosud nalezený jedinec měřil 10,4 cm (4,09 palce). Podle obyvatel ostrova Barbados jsou tito malí hadi širocí jako špageta. Nově vylíhlá mláďata mají asi poloviční délku oproti dospělým.  Předpokládá se, že se Tetracheilostoma carlae živí především termity a mravenci.  Samice snáší najednou pouze jedno velké vejce.

Výskyt.

Tetracheilostoma carlae obývá hlavně karibský ostrov Barbados. Zaznamenán byl i na karibských tropických ostrovech Antigua a Barbuda, ale není jisté, zda šlo opravdu o tento druh, nebo pouze o druh příbuzný, takže se zatím předpokládá, že Tetracheilostoma carlae je endemický živočich.

Ochrana.

O ekologii tohoto druhu, stejně jako o počtu jedinců a rozšíření, je známo jen málo. Na ostrově Barbados nezbývá téměř žádné původní zalesnění, tento druh je na jeho zbytcích pravděpodobně závislý, protože, jak svědčí archeologické nálezy, se v lesním prostředí vyvinul. Zdá se, že had je rozšířen jen na východní části ostrova a budoucnost druhu je, i proto, že vědcům chybí informace o životě druhu Tetracheilostoma carlae, na kterých by mohli vystavět funkční plán na ochranu, velmi nejistá a had je zařazen na červeném seznamu ohrožených druhů IUNC jako kriticky ohrožený.

Tetracheilostoma carlae, též známý jako Leptotyphlops carlae, případně pro absenci českého pojmenování pod anglickým jménem jako Barbados threadsnake, je nejmenší had na světě. Patří do čeledi slepanovitých.

Tetracheilostoma carlae (Syn.: "Leptotyphlops carlae") ist eine Schlangenart aus der Familie der Schlankblindschlangen (Leptotyphlopidae), die auf Barbados endemisch ist. Die Art wurde im Jahr 2008 von Blair Hedges wissenschaftlich beschrieben und nach seiner Frau Carla Ann Hass benannt. Darüber hinaus wurde aber auch bekannt, dass zwei unbeschriebene Museumsexemplare von dieser Schlange existieren, die 1889 und 1963 gesammelt wurden. Die Art ist die kleinste bekannte Schlange der Welt.


Hinkley Point A.

Stavba byla zahájena v roce 1957 a do provozu byla uvedena v roce 1965. Jejím jádrem byly 2 plynem chlazené reaktory Magnox, každý o elektrickém výkonu 250 MW. Od roku 2000 jsou reaktory mimo provoz.

Hinkley Point B.

Stavba byla zahájena v roce 1967. V roce 1973 byly uvedeny do provozu 2 pokročilé plynem chlazené reaktory (AGR) o projektovaných elektrických výkonech 410, respektive 430 MW. Elektrárnu od roku 2009 provozuje francouzský energetický koncern EDF.

Hinkley Point C.

V 80. letech 20. století se plánovala výstavba dvou tlakovodních reaktorů, ale začátkem 90. let byl plán opuštěn pro jeho ekonomickou nevýhodnost. Počátkem 21. století byla britskou vládou schválena výstavba dvou reaktorů typu EPR, každý o elektrickém výkonu 1 600 MW. Realizace má probíhat v režii francouzská energetická společnost EDF.

Spor o státní subvence.

Evropská komise v roce 2014 odsouhlasila plán britské vlády subvencovat stavbu elektrárny, která by nebyla schopná dodávat elektřinu za tržní cenu. Rakousko v červenci 2015 podalo proto příslušnou žalobu na Evropskou komisi k Soudnímu dvoru EU v Lucemburku kvůli schválené státní podpoře pro výstavbu a provoz elektrárny. Rakouský kancléř Werner Faymann k žalobě uvedl, že "subvence tu jsou proto, aby podpořily nové moderní technologie, které jsou v zájmu všech států EU. V žádném případě se nevztahují na jadernou energetiku".  Podle agentury Bloomberg New Energy Finance mají být celkové náklady na zbudování dvou nových zhruba 6x vyšší, než kdyby se stejný instalovaný výkon realizoval formou větrných elektráren. Plánované výdaje se pohybují v řádu necelých 38 miliard dolaru a počítají s tím, že prodejní cena 1 MWh bude činit 92,5 libry, ačkoli elektřina ze zahraničních větrných elektráren se dá pořídit již kolem 79 GBP/MWh.

Hinkley Point je britská jaderná elektrárna nacházející se v Somersetu na pobřeží Bristolského zálivu, 8 kilometrů západně od ústí řeky Parrett. Zahrnuje 2 odstavené reaktory označované jako Hinkley Point A a 2 provozované jaderné reaktory označované jako Hinkley Point B.

Das Kernkraftwerk Hinkley Point liegt nahe Bridgwater, Somerset, im Südwesten von England am Bristolkanal. Es besteht aus den beiden Anlagenteilen "Hinkley Point A" und "Hinkley Point B". Es hat zwei in Betrieb befindliche Reaktoren (Hinkley Point B1 und B2) und zwei bereits stillgelegte Reaktoren (Hinkley Point A1 und A2). Die beiden in Betrieb befindlichen Reaktoren haben eine elektrische Nettoleistung von zusammen 840 MW und liefern Strom für über eine Million Haushalte.


Historie.

Soči a jeho okolí mají bohatou historii, o čemž svědčí archeologické nálezy v regionu. Své stopy zde zanechaly předantické kultury, antika, raný i vrcholný středověk, sovětské i postsovětské období.

Nejstarší dějiny.

Na základě nálezů pazourkových zbraní se předpokládá, že první lidé přišli do oblasti Soči přes Kolchidu z Malé Asie před 400-350 tisíci lety, to znamená v období raného acheuléenu. Tyto nejstarší nálezy byly objeveny v Chostinském rajónu na břehu řeky Psou. Nejznámějším sídlištěm doby kamenné v Soči je Achštyrská jeskyně, osídlená před 250 tisíci lety.  Ve 3. tisíciletí př. n. l. zde žily kmeny Majkopské kultury. Právě odsud přicházeli podle asyrských historiků v 8.-7. století př. n. l. do Přední Asie a Malé Asie Kimmeriové.  Řecký cestovatel a geograf Skylaks z Kariandy roku 522 př. n. l. uvedl, že zde žijí kmeny Achájů a Heinochů. Řecká kolonizace černomořského pobřeží Kavkazu začala přibližně v 6.-5. stol. př. n. l. Někdy roku 85 př. n. l. se kmeny Heinochů a Kolchida staly závislými na Pontském království. Podle starořeckého geografa Strabóna byly zdejší kmeny Heinochů známy v antickém světě coby piráti. Aristotelés je dokonce označoval za lidojedy.  V 1.-5. století n. l. probíhala římská kolonizace černomořského pobřeží Kavkazu.

Středověk.

Během 6. a 11. století tento prostor spadal nejdříve pod království Lazika a potom pod Abchazské království, oblast byla pod silným vlivem Byzantské říše. V této době zde vznikly desítky křesťanských chrámů. Dodneška se v sočské části Loo dochovala severní zeď byzantské baziliky z 11. století.  Od 14. do 19. století spadalo území Soči pod Čerkesko, žili zde převážně Abchazové, Ubychové a Adygejci. Čerkesko bylo celou tuto dobu v podstatě autonomní součástí Osmanské říše, díky čemuž sem pronikal sunnitský islám.

Ruské impérium.

V důsledku rusko-turecké války v letech 1828-1829 (součást Kavkazské války) připadlo území dnešního Soči Ruskému impériu. Muslimští Čerkesové se však nehodlali s ruskou nadvládou smířit a za dodávek zbraní od Britů, Francouzů a polské emigrace vedli odboj s cílem vrátit se zpět pod muslimskou Osmanskou říši. Rusové byli však v tomto nekompromisní, brutální vojenské represe z jejich strany vedly k masivní migraci původního obyvatelstva, zejména do Osmanské říše. Takto vysídlené oblasti byly potom doosidlovány z Ruska, v první fázi zejména kubáňskými kozáky. Proto je dnes převážná většina obyvatel v tomto regionu ruské národnosti.  Město Soči potom vzniklo 21. dubna 1838 jako pevnost Alexandrija, zbudovaná u ústí řeky Soči. Na území dnešního Soči také vznikla pevnost Svatého Ducha (1837), která položila základy dnešnímu Adleru, pevnosti Lazarevská a Golovinská, které daly vzniknout osadám Lazarevskoje a Golovinka (vše dnes součásti Soči). Tyto pevnosti měly za cíl především zamezit obchodu s otroky a distribuci zbraní povstalcům.  Roku 1839 byla pevnost Alexandrija přejmenována na Navaginské opevnění na počest Navaginského pluku, který se vyznamenal v Kavkazské válce.  V roce 1864 bylo vybudováno nové opevnění s názvem Dachovský post, od roku 1874 Dachovský Posad.  V roce 1874 započala výstavby katedrály svatého Michaela archanděla.  Roku 1896 získala osada jméno Soči podle řeky, na jejichž březích stála. Původ názvu řeky není zcela jasný. Od roku 1917 je Soči městem.  Na počátku 20. století se Soči začalo měnit v lázně. První vodoléčebný objekt byl zbudován 1902, první lázně "Kavkazská riviéra" následovaly roku 1909.

Sovětský svaz.

Během občanské války probíhaly v těchto místech urputné boje, po jistou dobu se Soči nacházelo v rukou Gruzínské demokratické republiky. Rudá armáda město definitivně ovládla až v dubnu 1920.  Roku 1934 vypukla generální rekonstrukce a přestavba, vznikl hlavní prospekt Stalina (dnes Lázeňský prospekt), nová sanatoria, vysoká škola lázeňství, divadla a jiná turistická infrastruktura. Ze Soči se stalo výstavní rekreační středisko, i sám Stalin si zde nechal zbudovat své letní sídlo "Bočarov ručej". Na počátku 2. světové války zde fungovalo již 61 sanatorií (v období války povětšinou proměněných na vojenské nemocnice).  V roce 1961 bylo území města značně rozšířeno o Adlerský a Lazarevský rajón a vzniklo současné administrativní členění.

Ruská federace.

Po rozpadu SSSR a ztrátě Krymu se stalo Soči jednou z nejvýznamnějších rekreačních oblastí Ruska. Roku 1993 získalo status lázní federálního významu. Rezidence Bočarov ručej je k dispozici ruským prezidentům, Vladimir Putin ji využíval k různým politickým jednáním, v roce 2017 např. s Angelou Merkelovou, Recepem Tayyipem Erdoğanem, Benjaminem Netanjahu, Bašárem al-Asadem či Milošem Zemanem.  Roku 2007 bylo Soči vybráno jako místo pořádání XXII. zimních olympijských her. Pořadatelství si vyžádalo obrovské investice, vzniklo velké množství nových sportovišť, ubytovacích kapacit i veřejné infrastruktury. Zároveň prudce vzrostl počet obyvatel.  Pořadatelství velkých sportovních akcí už Soči zůstalo, přičemž se z velké části využívá zázemí vybudované v souvislosti s olympiádou. V olympijském parku se jezdí Grand Prix Ruska, v roce 2018 se zde konalo mistrovství světa ve fotbale.

Geografická charakteristika.

Poloha.

Město se nachází u 43. rovnoběžky, to znamená přibližně na úrovni Nice, Toronta, Almaty nebo Vladivostoku. Jeho hranice tvoří z jihozápadu Černé moře, z východu řeka Psou a horní tok Mzymty, ze severu hřbety Západního Kavkazu, ze západu řeky Magri a Šepsi.  Hlavními příčinami turistického zájmu o Soči jsou teplé subtropické klima, moře, minerální prameny, blízkost hor a rozvinutá turistická infrastruktura. Panenské kolchidské lesy Západního Kavkazu, zasahující na území města, jsou zaneseny na seznam světového dědictví UNESCO.  Město Soči se rozprostírá podél Černého moře v délce asi 145 km. Z celkových 3502 km2 rozlohy města připadá asi 81 % na chráněná území (Kavkazská chráněná krajinná oblast, Sočský národní park). Městská zástavba zaujímá pouze 8,1 % rozlohy.

Klima.

Stejně jako všechna ruská města u Černého moře na jih od Tuapse, i Soči se nachází v mořském subtropickém pásu.  Na sočské podnebí má značný vliv moře (v létě ochlazuje, v zimě ohřívá) a hory (chrání město před chladnými severskými větry). Klima je velmi vlhké (zejména u pobřeží), podobné se vyskytuje ještě v sousední Abcházii a také na jihovýchodě USA (Mississippi, Louisiana, Alabama, Georgie).  Nejvyšší úhrn srážek připadá na zimní období, především v podobě dešťových srážek. Zima je teplá, léto horké a vlhké, díky přítomnosti moře jsou však letní teploty snesitelné. Ačkoliv Soči leží na severní hranici subtropů, mrazy a sníh zde nejsou výjimkou, i když přímo na pobřeží se vyskytují velmi vzácně.  Podnebí zde umožňuje pěstovat čaj – na nejsevernějším místě v Evropě.

Obyvatelstvo.

Roku 2016 bylo Soči 5. největším městem Jižního federálního okruhu, 49. největším městem Ruska a 4. největším městem na pobřeží Černého moře. Nejvíce obyvatel se hlásí k Ruské pravoslavné církvi, která zde provozuje více než 30 chrámů a kaplí a ženský klášter. Vedle toho se zde nalézají svatostánky Arménské apoštolské církve či Řecké pravoslavné církve a dvě mešity.

Národnostní složení.

Struktura současného obyvatelstva se formovala především v sovětském období vlivem intenzivní migrace.  Roku 1897 bylo národnostní složení města následující: Při sčítání lidu roku 2010 bylo národnostní složení v Soči následující:

Ekonomika.

Základem hospodářství Soči je cestovní ruch, přičemž se město spoléhá zejména na ruské návštěvníky. Město má velké množství kulturních, historických, přírodních a architektonických památek. Jsou zde balneologické lázně a naleziště léčivé sirovodíkové vody Macesty. Turisty láká také Sočský národní park a Kavkazská chráněná krajinná oblast, zapsané v roce 1999 v rámci Západního Kavkazu na seznam památek Světového dědictví UNESCO. Na celém sočském pobřeží se nachází nespočet hotelů, penzionů, sanatorií a ubytoven. Své služby turistům nabízí množství kaváren, barů, zábavních center, aquaparků, přístavišť aj.  Nezanedbatelný je zde také potravinářský a zpracovatelský průmysl. Funguje zde masokombinát, konzervárna ryb, drůbežárna, sádky, křepelčí farma, včelařství, továrna na zpracování čaje či pekárny.  Ve venkovských částech Soči se daří zemědělství, zejména sadařství, pěstování čaje, citrusů a jiných teplomilných kultur jako fejchoa, mišpule či kiwi. Dále se zde pěstují subtropické květiny a korkové duby.

Doprava.

Soči je velkým dopravním uzlem jižního Ruska. Nachází se zde Mezinárodní letiště Soči, sedm železničních nádraží (Soči, Adler, Lazarevskaja, Chosta, Olympijský park, Krasnaja Poljana, Loo), řada železničních zastávek a dva přístavy.  Páteř veřejné městské dopravy tvoří vlaky, které jsou velmi výhodné zejména kvůli mimořádné délce města. Tu doplňují maršrutky, autobusy a taxi. V dobách SSSR také existovala městská vrtulníková doprava, spojující letiště s centrem města. Projekt trolejbusové sítě nebyl realizován.  Spíše vyhlídkový charakter mají dvě pozemní lanové dráhy a tři visuté lanovky (další lanovky se nachází v lyžařských střediscích).

Sport.

Soči je známé svou tenisovou školou, která vychovávala v mladém věku některé šampiony – např. Jevgenije Kafelnikova nebo Marii Šarapovovou, která se odsud v sedmi letech přestěhovala na Floridu.  Roku 2014 byl založen hokejový klub HK Soči, který hraje od sezóny 2014/2015 v KHL.  Působí zde fotbalový klub FK Soči, který nahradil zaniklý FK Žemčužina-Soči.

Olympijské hry.

Poprvé Soči kandidovalo na pořádání zimních olympijských her 2002, které ale byly přiděleny Salt Lake City. V červenci 2005 Ruský olympijský výbor oznámil kandidaturu města na pořádání Zimních olympijských her 2014. Město se o hry ucházelo za silné podpory ústřední vlády a samotného prezidenta Ruské federace Vladimira Putina. Součástí plánu se stalo vybudování některých sportovišť v blízkém sousedství kavkazských přírodních rezervací, což se stalo předmětem kritiky ekologických organizací. Mezinárodní olympijský výbor svými hlasy 5. července 2007 rozhodl, že hry se uskuteční právě v Soči. Hry se konaly v pobřežním olympijském sektoru v městské části Adler a v horském středisku Krasnaja Poljana.  V souvislosti s konáním her vznikla ve městě řada nových sportovních objektů jako stadiony Bolšoj, Fišt a Šajba, haly Adler-Arena, Ajsberg, Leďanoj kub či středisko skokanského lyžování Russkije Gorki.

Formule 1.

Na 100. výročí posledního Grand Prix Ruska se Velká cena konala poprvé v rámci série Formule 1 v roce 2014 po skončení Olympijských her. Dohoda je, že F1 bude v Rusku jezdit po dobu sedmi let od roku 2014 do roku 2020. Trať v ruském letovisku Soči vede sportovišti, kde se v zimě 2014 konaly první zimní olympijské hry v Rusku.

Soči () je ruské lázeňské město v Krasnodarském kraji, nacházející se mezi pobřežím Černého moře a úpatím Kavkazu, 1700 km od Moskvy. Žije zde přes 400 tisíc obyvatel. Soči s předměstskými oblastmi je roztaženo do délky 147 kilometrů a může proto být v závislosti na pojetí evropských hranic označováno za nejdelší město v Evropě.

Sotschi (,, wiss. Transliteration "Soči") ist eine Stadt und ein Stadtbezirk am Schwarzen Meer in Russland. Sotschi liegt in der südrussischen Region Krasnodar nahe der Grenze zu Georgien bzw. Abchasien und hat Einwohner (Stand ).


Historie.

Merak Mail Server.

Merak Mail Server byl komerční poštovní server zahrnující groupware řešení, Antivirus a Antispam. Bylo možné jej provozovat na systémech Windows a Linux. Byl vyvíjený společností IceWarp Ltd., poslední verze (8.9.1) byla vydána 26. prosince 2006, poté byl produkt přejmenován na IceWarp Mail Server.

Funkce.

Název IceWarp Server se používá integraci sady modulů, z nichž každý zasahuje svou funkčností do jiného typu software (například groupware, antispam a antivirus).

Mail Server.

IceWarp Mail Server podporuje protokoly SMTP/ESMTP, IMAPv4 s PUSH přes IDLE command, IMAP ACL, POP3/SPOP3, APOP, HTTP(S), FTP(S) s OTP/S-Key, OpenLDAP, SIP, SIP SIMPLE, XMPP, HTTP Proxy, TLS/SSL 128-bit pro všechny služby, IPv6 včetně AAAA DNS records, SNMPv2, WebDAV, GroupDAV, CalDAV, SyncML 1.1, OMA DS 1.2, implementuje iCal, vCal, vCard, vNote, vFreeBusy formáty, quoted/base64 kódování, Unicode (UTF-8) a šifrovací metody SHA1/MD5/DigestMD5 RSA.

Web Mail.

IceWarp WebMail má v sobě zabudovaný groupware, instant messaging, antispam a antivirus a podporuje prohlížeče Internet Explorer, Firefox, Chrome a Safari.

Antispam.

IceWarp Server zahrnuje dvě hlavní metody detekce nevyžádané pošty, přicházející na emailový server.

Antivirus.

IceWarp Server má integrovaný Kaspersky Anti-Virus.

GroupWare.

IceWarp GroupWare poskytuje svým uživatelům kompletní architekturu pro sdílení informací, koordinaci a spolupráci. Tento modul zahrnuje následující součásti:

WebDAV.

IceWarp Server podporuje Mozillu, Thunderbird, iCal, Lightning, Entourage a Linux Evolution v WebDAVu.

VoIP.

VoIP funkce byla zařazena do IceWarp Serveru v říjnu 2007 a je založena na SIP protokolu.

IceWarp Mail Server je komerční poštovní server s kompletním groupware řešením, vyvíjený společností IceWarp Ltd.. Lze jej provozovat na systémech Windows a Linux distribucích CentOS, Debian, Red Hat a Ubuntu. V roce 2006 byl známý jako Merak Mail Server.

IceWarp Server (ehemals "IceWarp Merak Mail Server") ist eine proprietäre Kommunikationslösung mit den Kernkomponenten Mailserver und Groupware, welche viele offene Standards wie zum Beispiel OpenLDAP implementiert hat. Die gesamte Lösung wird vom europäischen Unternehmen IceWarp Ltd. entwickelt; der Vertrieb und Support läuft auch über die IceWarp Ltd.


Dějiny.

V historickém vývoji pražské němčiny existovala čtyři období, která byla kulturně a jazykově autonomní.

První období (1310–1415).

Za vlády Lucemburků byla Praha důležitým politickým a kulturním centrem, na jehož rozkvětu se vedle císařského dvora významně podílel německý patriciát. Ve stejné době se etablovala psaná čeština, která byla vyrovnanější a stabilnější než tehdejší psaná němčina. Z roku 1310 pocházejí první písemné prameny oficiální povahy související hlavně s městským právem, stanovami a městskými knihami, kde se v latinském textu vyskytují německé glosy. Jazykové jevy se blíží středohornoněmeckému pravopisu. Tato "pražská kancelářská němčina" je považována za důležitý vývojový mezičlánek při vzniku pravopisu moderní spisovné němčiny.

Druhé období (1544–1620).

Náboženské změny husitského období se odrážely také v jazyce a to zvláště rozšířením vlivu češtiny, neboť pražské německé písemné prameny z let 1415–1546 se nedochovaly. Teprve pozdější městské knihy obsahují určitý podíl německých textů. Pražské němčině té doby chybějí znaky dialektu, nelze ji však označit jako východní středoněmčinu, neboť obsahuje i některé prvky hornoněmčiny. V lexiku se potom objevují převzatá česká slova nebo celé věty, např. "Zwiegebet Lotrze", "Sselmo", "bodaj tie hrom zabil".

Třetí období (1620–1860).

Po roce 1627 se pražská němčina ve své psané formě vyvíjela směrem k rakouské variantě. Pravopis ještě nebyl normativně určen, takže docházelo ke kolísání při psaní hlásek a v kvalitě vokálů. Typickým jevem nejen pro Prahu jsou apokopy, resp. ztráta neznělého -e nebo -en u substantiv. Vliv češtiny se pak projevuje např. nahrazováním českého "š" pomocí "ss", např. "sSprach", a dalšími lexikálními bohemismy.

Čtvrté období (1861–1945).

Na konci 19. století byla pražská němčina považována za nejlepší němčinu rakousko-uherské monarchie. Tento jazyk používaly především vzdělané vrstvy, které za vzor považovaly spíše saskou než rakouskou němčinu. Vedle něj ovšem v téže době vznikaly sociolekty: "Kucheldeutsch", "Kuchelböhmisch" a "Mauscheldeutsch" (tj. žargon služebnictva, němčinou prokládaná čeština a žargon pražských Židů), kvůli nimž posléze upadající pražská němčina získala pověst groteskního jazyka. V roce 1910 bylo v Praze už jen 4,5% německojazyčného obyvatelstva, přesto zde vznikla literatura světové proslulosti. Spisovatelé jako Rainer Maria Rilke, Franz Kafka, Max Brod, Franz Werfel, Egon Erwin Kisch, Friedrich Torberg, Oskar Baum, Johannes Urzidil, Felix Weltsch a Paul Leppin, však podle některých germanistů používali specifický styl, který spíše než k pražské němčině odkazuje k jejich literárním vzorům. Johannes Urzidil k tomu dodává: ""My pražští němečtí spisovatelé jsme psali a píšeme v jazyce, kterým přes den mluvíme, a to je čistá a nepokroucená spisovná němčina. Když jsme zasedli k psaní, nemuseli jsme nejprve přepnout z dialektu používaného přes den v životě a shonu k nějaké zvláštní němčině jiného druhu."" Peter Demetz tuto skutečnost vysvětluje tím, že v Praze – na rozdíl od Brna – chyběl německý proletariát.

Charakteristika posledního období.

Pražská němčina posledního období se od neutrální standardní formy odlišuje vedle některých lexikálních zvláštností především svou výslovností. Typickým znakem německého vokalismu v Praze byla absence zaoblených a smíšených vokálů, stejně jako sklon k otevřené výslovnosti ostatních vokálů. Také tyto jevy byly následkem jazykového kontaktu s češtinou, přičemž souhlásky byly z téhož důvodu vyslovovány měkčeji. Charakteristické bylo užití nepřízvučných závěrových hlásek p, t, k místo b, d, g. V pražských německých textech té doby se dále objevují četné syntaktické pragismy, např. chybné používání předložky "auf" ("auf was brauchst du es?" / "na co to potřebuješ?") nebo větné vazby: "ich würde liegen", "das Haus möchte zusammenbrechen", ovlivněné českým kondicionálem "bych, bys, by" apod. V lexiku se potom vyskytuje řada slov a frází českého původu, např. "Haubitze" (houfnice), "Popanz" (bubák), "Hallunke" (holomek), "Bissa" (bič), "Schmetten" (smetana), "Gasche" (kaše), "Pawlatsche" (pavlač), "einen Affen haben" (mít opici).

Pražské německé noviny.

Z Prahy vysílá mj. v němčině Český rozhlas Radio Praha.

Pražská němčina () je jazykovou variantou němčiny, kterou se mluvilo a psalo v Praze před rokem 1945. Její psaná forma z doby vlády Lucemburků hraje důležitou roli v dějinách německého jazyka pro svou vyvažující funkci mezi psanou hornoněmčinou Rakouska a Jižního Německa a východní středoněmčinou středního Německa, ze kterých se později vyvinul pravopis moderní spisovné němčiny ("Hochdeutsch").

Als Prager Deutsch (tschechisch: "pražská němčina") wird jene Form der deutschen Schriftsprache bezeichnet, die in Böhmen und dort vor allem in Prag, der heutigen Hauptstadt der Tschechischen Republik, gepflegt wurde. In der deutschen Sprachgeschichte spielt es eine bedeutende Rolle durch seine Ausgleichsfunktion zwischen den bairisch und alemannisch geprägten oberdeutschen Schreibformen in Österreich und Süddeutschland und den in Mitteldeutschland angesiedelten ostmitteldeutschen Sprachformen, aus denen letztlich die moderne neuhochdeutsche Schriftsprache entstand.


Historie.

Raná historie.

První doložená písemná zmínka o obci pochází z roku 1358. Původ obce je zřejmě slovanský, vzhledem k nejstaršímu známému názvu "Stanovišť" (ve významu stanoviště či hlídka). Další jsou Tanovic, Donavic a Donawitz. Ještě před nejstarší zmínkou o obci se dochoval záznam o stanovickém kostele z 19. června 1358. V roce 1407 se obec stává majetkem pána Oldřicha Zajíce z Reisenenburka. V době po husitských válkách přešel kraj pod správu německého rodu Šliků. Z let 1771–1772 je dochována zpráva o kruté zimě a velkém hladomoru. V průběhu doby se pod správu obce Stanovice přidávaly a zase se oddělovaly okolní menší obce: dnešní Dražov (roku 1976), Nové Stanovice a Hlinky (roku 1976).

Poválečná historie.

V roce 1930 čítala samotná část obce Stanovice 924 obyvatel. V době konce druhé světové války čítala obec Stanovice kolem 1300 občanů, vesměs německé národnosti. Dále 165 uprchlíků z Německa a z Horního Slezska a 81 ze Slovenska. Směrem na Nové Stanovice byly po válce objeveny tři hroby se šesti oběťmi pochodu smrti. Po konci války došlo k odsunu sudetských Němců, a tím i ke značnému poklesu počtu obyvatel, který pomalu opět zvyšovali nově příchozí osídlenci, zejména české a slovenské, ale i několika dalších národností. Po odsunu zůstalo pouze 20 německých rodin odborníků pracujících jako horníci či v březovské porcelánce a antifašistů. V roce 1955 bylo v obci Stanovice celkem 394 obyvatel, z toho 171 občanů české, 26 slovenské, 62 německé, 8 maďarské a 5 rusínské národnosti. Dětí bylo 174.  Na konci druhé světové války měla obec 139 čísel popisných. Po odsunu zůstaly některé usedlosti neobydleny. Během následujících let bylo 31 budov zbouráno a rozebráno pro jejich špatný stav, dalších 26 bylo využito jako hospodářské budovy. Materiál z většiny bouraných budov byl použit na stavbu nové stáje JZD. Obyvatelé obce byli v té době rozdělení do dvou táborů, část jich podporovala společné hospodaření v některém z typů družstva (JZD) a druhá část chtěla hospodařit sama na svém. Koncem roku 1949 vznikl v obci přípravný výbor JZD a 2. září 1950 bylo po ujednání slavnostně s hudbou provedeno rozorání mezí. V roce 1949 se Stanovice staly střediskem újezdu, do kterého náležely obce Dražov, Teplička, Kolová, Háje (přejmenovaný "Funkenstein"), Pila a Stanovice.  Již na konci roku 1945 se v obci utvořil český sbor dobrovolných hasičů, který převzal vybavení po Němcích. Původní německý hasičský spolek byl založen již v roce 1877. V obci byl založen fotbalový klub a v roce 1948 byl sloučen s tělocvičnou jednotou Sokol. V roce 1955 působily v obci s větší či menší aktivitou oficiálně tyto spolky: Hasičská jednota, nově vzniklý Svazarm a Pionýři, Československý svaz mládeže, místní odbočka SČSP, vesnická organizace KSČ, Osvětová beseda a tělovýchovná jednota Sokol.  Nedaleko obce Stanovice došlo v roce 1951 k přestřelce. V noci ze 14. na 15. října 1951 došlo k zřejmě k největšímu hromadnému útěku z komunistických lágrů. Jedenácti vězňům se podařilo uprchnout z šachty č. 14 jáchymovských uranových dolů nedaleko Horního Slavkova. Útěk se skupině nezdařil, druhý den byla většina uprchlých vězňů chycena či zastřelena u Stanovic. Z obklíčení se podařilo uniknout jen Františku Čermákovi, který byl později zastřelen při přechodu státních hranic u Malacek, a Miroslavu Hasilovi, který se dostal až do Dolních Bojanovic, kde byl později prozrazen Státní bezpečnosti. Není jasné, zda se zastřelil sám, nebo ho zastřelil příslušník StB. Z jedenácti útěkářů přežili jen Karel Kukal a Zdeněk Štich, ostatní byli buď zastřeleni na útěku či odsouzeni k trestu smrti.  Ve Stanovicích působil od sedmdesátých let 20. století do roku 2019 farář Josef Mixa, nositel titulu monsignore, který sem byl přeložen v rámci komunistické perzekuce. Od roku 1836 se dochovala kronika farnosti a od roku 1914 i válečná a následně další kroniky obce až do současnosti. Tyto kroniky jsou k dispozici v naskenované podobě na internetu.

Vodní dílo Stanovice.

V letech 1972 až 1978 byla zbudována na Lomnickém potoce vodní nádrž, pro zásobování Karlových Varů a okolí pitnou vodou. Sypaná hráz má výšku přes 60 metrů a je v ní umístěna malá vodní elektrárna. Po koruně hráze vede místní silniční komunikace spojující obce Stanovice a Kolová. Nedaleko hráze se tyčí železobetonová odběrná věž spojená s břehem ocelovým příhradovým mostem. V údolí potoka byl na místě dnes zatopeném přehradou stanovický mlýn čítající několik budov a kapli. Celková plocha nádrže je 127 ha. Nádrž je v ochranném pásmu se zákazem přístupu.

Obec Stanovice () se nachází v okrese Karlovy Vary, kraj Karlovarský. Leží na návrší na levém břehu Lomnického potoka, na kterém byla v letech 1973–1978 vybudována nádrž Stanovice zásobující pitnou vodou Karlovy Vary a okolí. Obec má čtyři části: 2 km vzdálené Nové Stanovice, 3 km vzdálený Dražov a 5 km vzdálené Hlinky. Celkem v nich žije obyvatel. V obci se nacházejí tři architektonické památky: statky s budovami franckého typu se zděným přízemím, hrázděným patrem a zdobenými štíty.

Stanovice (deutsch "Donawitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer südlich von Karlovy Vary und gehört zum Okres Karlovy Vary.


Život.

Horst Mahler studoval práva na západoberlínské Svobodné univerzitě, po studiích založil roku 1964 právnickou poradnu. V důsledku svých styků k levicovým organizacím patřily mezi jeho zákazníky prominentní osobnosti jako Rainer Langhans, Fritz Teufel, Gudrun Ensslinová, Beate Klarsfeldová, Andreas Baader a další. Roku 1969 založil spolu s pozdějším poslancem strany Zelených, Hans Christian Ströbelem, takzvaný "Socialistický advokátský kolektiv" ("Sozialistisches Anwaltskollektiv").  Horst Mahler patří k rozporuplným osobnostem společenského a politického života v Německu. Během svého studia byl členem levicového, avšak ve srovnání s pozdějšími organizacemi nedogmatického svazu SDS. Za členství v tomto svazu byl roku 1960 vyloučen z SPD. V pozdních šedesátých letech se silně angažoval v takzvané mimoparlamentní opozici (APO), roku 1970 se stal členem teroristické organizace RAF.  Pro činnost v této organizaci byl 8. října 1970 zatčen a později odsouzen (přepadení banky, násilné osvobození vězně). K jeho obhájcům patřil i Otto Schilly, pozdější ministr vnitra SRN, a také Gerhard Schröder, pozdější kancléř SRN. Ještě během výkonu trestu byl Mahler pro členství v maoistické straně KPD (Aufbauorganisation) a v důsledku ideologických sporů z RAF vyloučen. Roku 1980 byl předčasně propuštěn po odpykání dvou třetin trestu, roku 1987 mu bylo povoleno vykonávat zaměstnání právního obhájce.  Během svého uvěznění se Mahler seznámil s dílem filosofa G. W. F. Hegela, četl i další literaturu a změnil své názory. Germánství se pomalu stávalo v jeho očích východiskem pro problémy německé společnosti. Roku 2000 vstoupil k velkému překvapení svých bývalých kolegů do Národně demokratické strany Německa (NPD) a posléze zastupoval tuto stranu i v různých procesech, při různých příležitostech se zasazoval o obnovení Velkoněmecké říše.  Roku 2003 z NPD vystoupil a založil "Spolek pro rehabilitaci pronásledovaných za popírání holocaustu" ("Verein zur Rehabilitierung der wegen Bestreitens des Holocaust Verfolgten"). Začátkem 2004 byl opět souzen, obviněn byl ze štvaní lidu (německy "Volksverhetzung") – Mahler s několika stoupenci požadoval zákaz židovských obcí v Německu, vykázání všech nezaměstnaných přistěhovalců z Německa a další silné zásahy proti různým menšinám. Roku 2002 byl s jeho svolením rozdáván při jedné schůzi NPD leták, označující nenávist vůči Židům za něco zcela obvyklého.  Během procesu hrozil soudcům, prokurátorovi a přísedícím trestem smrti podle starého a neplatného říšského trestního kodexu (soudce si v důsledku toho vyžádal dobrozdání psychiatra). I vzhledem k dalším antisemitským vývodům byl Mahler 8. dubna 2004 odsouzen k trestu odnětí svobody a bylo mu zakázáno vykonávat povolání obhájce.  Jisté pozornosti se Horst Mahler dočkal až v listopadu 2005, kdy vystupoval jako asistent obhajoby v procesu proti Ernstu Zündelovi a byl této funkce soudcem zbaven.  V únoru 2009 byl Mahler opětovně odsouzen za popírání holocoustu a za tzv. "Volksverhetzung" ve více případech k šesti letům odnětí svobody; při započítání dřívějších rozsudků byla dosažena hranice odnětí svobody na celkem dvanáct let. Mahler je vězněn ve věznici v městě Brandenburg an der Havel.

Horst Mahler (* 23. ledna 1936 Haynau) je německý právník a obhájce. V sedmdesátých letech minulého století byl mimo jiné jedním ze zakládajících členů ultralevicové teroristické organizace Rote Armee Fraktion, dnes patří mezi nejznámější pravicové aktivisty v Německu, vyznačuje se zejména popíráním holocaustu.

Horst Werner Dieter Mahler (* 23. Januar 1936 in Haynau, Niederschlesien) ist ein ehemaliger Rechtsanwalt, Linksterrorist und heutiger Neonazi. Mahler war zeitweilig Mitglied einer schlagenden Studentenverbindung, Mitglied der SPD und des Sozialistischen Deutschen Studentenbundes (SDS). Als Mitbegründer des "Sozialistischen Anwaltskollektivs" vertrat er viele Aktivisten der Studentenbewegung, darunter auch spätere Mitglieder der Rote Armee Fraktion (RAF), zu deren Gründern er 1970 zählte. Im gleichen Jahr wurde er verhaftet und danach zu 14 Jahren Freiheitsstrafe u. a. wegen Bankraubs verurteilt.


Dějiny.

Architekt Heinrich svobodný pán von Ferstel byl roku 1861 pověřen výstavbou pomníku pro knížete Schwarzenberga na Glacis současně s přilehlým reprezentativním náměstím nesoucí totéž jméno. Jako první ze staveb na Schwarzenbergplatzu vznikl palác arcivévoda Ludvík Viktor, mladšího bratra císaře Františka Josefa. Sám arcivévoda však roku 1866 dokončený palác pro své mimořádné oslavy dlouho neužil, neboť „Lutziwutzi“, jak byl Ludvík Viktor nazýván svými přáteli, po některých svých - pro císařský dvůr neúnosných - skandálech vykázán císařem na zámek Kleßheim poblíž Salzburgu.  Po větší rekonstrukci Roku 1910 byl palác dán k dispozici vojenskému ubytovacímu zařízení a roku 1912 byl dějištěm prvního oficiálního masopustního bálu des K.Ö.St.V. Rudolfina Wien, známého jako Rudolfina Redoute. Po rozbití monarchie ovšem došlo k právnímu sporu mezi republikou a spolkem, který se znovu rozhořel po roce 1945. Poté bylo rozhodnuto, že bude velký společenský sál dán k dispozici Burgtheateru jako zkušební a provozní scéna. To také připomíná nápis „Burgtheater im KASINO“ na fasádě. Další část vnitřních prostor dnes využívá rakouské ministerstvo hospodářství a místnosti s okny do Ringstraße jsou pronajímány restauračnímu řetězci TGI Friday's.

Architektura.

Palác je vystavěn v historismushisrorizujícím stylu italské renesance. Hlavní fasáda směřuje na Schwarzenbergplatz a dominuje jí široký středový risalit. Členění poschodí odpovídá zamýšlenému využití budovy. Prostory v přízemí byly určeny pro stáje a vozovny pro kočáry, v mezaninu se nacházely obytné místnosti a v prvním poschodí společenský sál. Nad ním se pak nacházely byty služebnictva.  Průčelí vystupujícího středového risalitu je korunován mocnými obloukovými okny s balustrádami slavnostního sálu. Svislé je členěno řadou kulatých sloupů. V nejvyšším poschodí se nacházejí dva a půl metru vysoké sochy Mikuláše staršího hraběte ze Salmu, Arnošta Rüdigera hraběte ze Starhembergu, Ernsta Gideona z Laudonu, Josefa ze Sonnenfelsu, Johanna Fischera z Erlachu a prince Evžena Savojského. Sochy jsou společným dílem Franze Melnitzkého a Josefa Gassera.  Středová osa je osazena znakem arcivévody Ludvíka Viktora, z boku krytým karyatidami a třístranným lomenicovým štítem.

Scéna Burgtheateru.

Ačkoli již pod vedením Clause Peymanna byl palác využíván jako místo představení Burgtheateru, se kasino na Schwarzenberském náměstí stalo teprve za éry Matthiase Hartmanna (2009–2014) centrální scénou Rakouského národního divadla. Sám Hartmann zde inscenoval tři své ústřední produkce: Mimoto uvedení inscenací "Nach der Oper. Würgeengel" od Martina Wuttkeho (podle Luise Buñuela, 2012) a "Wunschloses Unglück" od Katie Mitchell (podle Petera Handkeho, 2014) dosáhl velikých úspěchů u diváků a u tisku.

Vídeňský palác arcivévody Ludvíka Viktora, "Palais Erzherzog Ludwig Viktor", je jedním z nejvýznamnějších paláců na Ringstraße. Byl vystavěn v letech 1863–1866 na Schwarzenberském náměstí v 1. vídeňském městském okrese Vnitřní Město na nároží Schubertringu / Schwarzenbergplatzu č. 1.

Das Palais Erzherzog Ludwig Viktor ist eines der bedeutendsten Ringstraßenpalais. Es wurde zwischen 1863 und 1866 errichtet und befindet sich am Schwarzenbergplatz im 1. Wiener Gemeindebezirk am Schubertring / Schwarzenbergplatz 1.


Pozadí.

Před 1. světovou válkou byla ruská Turkestánská gubernie řízena z Taškentu. Ferganská kotlina, jež leží na východ od něj, byla etnicky různorodá, hustě osídlená oblast, o kterou se dělili usedlí rolníci nazývaní též "sartové" a kočovníci, což byli převážně Kyrgyzové. Za ruské nadvlády se zní stala významná bavlnářská oblast. Díky ekonomickému rozvoji, který s tím souvisel, zde začala vznikat průmyslová malovýroba. Zaměstnanci dílen z řad místních obyvatel však na tom byli hůř než jejich ruské protějšky a podobně nerovné bylo i rozdělování zisků plynoucích z bavlny. Životní úroveň se celkově nezlepšila a mnozí rolníci se zadlužili. V počátcích basmačského povstání ve Ferganské kotlině mnohdy tvořily jeho základnu organizované zločinecké bandy. Stanovení pevných cen bavlny během 1. světové války celkovou situaci ještě zhoršilo. Záhy začala vznikat početná třída zproletarizovaných venkovských bezzemků. Muslimské duchovenstvo brojilo proti hazardním hrám a alkoholismu, jež se velice rozmohly a staly se běžným zjevem. Značně se rozrůstala i zločinnost. Větší násilnosti propukly v Turkestánské gubernii v roce 1916, když carská vláda ukončila platnost výjimky zprošťující muslimy povinnosti vojenské služby. To vyvolalo středoasijské povstání se střediskem v dnešním Kazachstánu a Uzbekistánu, které bylo potlačeno pomocí stanného práva. Napětí mezi obyvatelstvem Střední Asie, zejména kazašskými a ruskými usedlíky, vedlo na obou stranách k rozsáhlým masakrům. Zemřely tisíce lidí a další statisíce jich uprchly, většinou do sousední Čínské republiky. Středoasijské povstání z roku 1916 byla první masová protiruská vzpoura ve Střední Asii a připravilo scénu pro domorodý odpor po pádu cara Mikuláše II. v následujícím roce.  Potlačení vzpoury bylo záměrným vyhlazovacím tažením proti kazašskému a kyrgyzskému etniku ze strany ruských vojáků a usedlíků. Byly při tom povražděny nebo vypuzeny statisíce Kazachů a Kyrgyzů. Tato etnická čistka měla své kořeny v politice etnické stejnorodosti prováděné carskou vládou.

Kokandská autonomie a počátek nepřátelství.

Po únorové revoluci v Rusku v roce 1917 se začaly muslimské politické síly organizovat. Modernistické křídlo muslimské rady vytvořilo Islámskou radu (Šurá-i Islam), která usilovala o federativní demokratiský stát, v němž by měli muslimové autonomii. Konzervativnější náboženští učenci zformovali Radu duchovenstva (Šurá-i Ulema), jíž záleželo víc na uchování islámských institucí a náboženského práva šaría. Společně pak tito muslimští nacionalisté vytvořili koalici, která se však po Říjnové revoluci rozpadla, když modernisté podpořili bolševiky, kteří se zmocnili vlády. Taškentský sovět ovládaný ruskými železničáři a proletáři z řad ruských osadníků odmítl účast muslimů ve vládě. Islámská rada, jež se cítila podvedená tímto zjevným příklonem k předchozímu ruskému koloniálnímu systému, se opětovně spojila s Radou duchovenstva a společně vytvořily Kokandskou autonomní vládu. To byl základ nezávislého státu v Turkestánu, který se řídil podle islámského zákona šaría. Taškentský sovět zpočátku Kokandskou autonomní vládu uznal, ale omezil její pravomoc na muslimskou část starého Taškentu a navíc trval na tom, mít v záležitostech regionálního charakteru poslední slovo. Po bouřlivých nepokojích v Taškentu došlo k rozkolu a přes levicové smýšlení řady členů se vláda přiklonila k Bílému hnutí. Politicky a vojensky slabá muslimská vláda začala hledat ochranu. Proto byla omilostněna skupina bývalých ozbrojených zlodějů vedená Ergašem bejem a naverbována, aby bránili Kokand. Tato jednotka však nebyla s to odolat útoku sil taškentského sovětu. V únoru 1918 vydrancovali vojáci Rudé armády a arménští dašnaci Kokand způsobem, který byl popsán jako pogrom. Zahynulo při něm až 25 000 osob. Tento masakr společně s popravou mnoha ferganských rolníků, které bolševici obvinili z toho, že skrývají zásoby jídla a bavlny, rozlítily muslimské obyvatelstvo. Ergaš bej pozdvihl zbraně proti silám sovětu a prohlásil se za „vrchního velitele islámské armády“. To byl počátek Basmačského povstání.  Rudoarmějci mezitím sesadili bucharského emíra Sajda Mohammada Alima chána a dosadili místo něj skupinu levičáckých mladobucharců vedenou Fajzullou Chodžajevem. Obyvatelé Buchary však ruské jednotky po čase drancování vyhnali a emír získal svůj trůn zpět. V Chivském chanátu svrhl basmačský vůdce Džunajd chán ruskou loutku a potlačil modernizační snahy levičáckých mladochivanců.

První fáze revolty ve Ferganské kotlině.

Duchovenstvo z Ferganské kotliny uznalo Ergaš bejovy nároky na velení armádě věřících, a tak stál záhy v čele značně velkého bojového uskupení. Rozsáhlá znárodňovací tažení vedená z Taškentu způsobila zhroucení ekonomiky a ve Ferganské kotlině zavládl vzhledem k neexistujícímu dovozu obilí hladomor. To vše vedlo lidi, aby se přidávali k basmačům. Taškentský sovět nedokázal povstání potlačit, takže koncem roku 1918 ovládly decentralizované skupiny bojovníků v celkovém počtu asi 20 000 mužů Ferganu a oblast kolem Taškentu. S Ergaš bejem soupeřili další velitelé, jako Madamin bej, kterého podporovaly umírněnější muslimské frakce, ale Ergaš bej si na shromáždění v březnu 1919 podržel formální vedení hnutí.  Vzhledem k ožehavé vojenské pozici Taškentského sovětu nechali bolševici ruské osadníky, aby si zorganizovali vlastní obranu vytvořením takzvané Ferganské rolnické armády. Tak basmačské útoky často vyvolávaly brutální odvetné akce spojených sil Rudé a rolnické armády. Tvrdá politika válečného komunismu však způsobila, že rolníci na taškentský sovět nevražili. V květnu 1919 zformoval Madamin bej koalici s osadníky, jejíž součástí byla dohoda o neútočení a koaliční armáda. Noví spojenci plánovali založit rusko-muslimský stát s dohodami o společné účasti na vládě a o kulturních právech pro obě skupiny. Spory ohledně islámské orientace basmačů vedly nicméně k rozpadu koalice a jak Madamin bej, tak osadníci utrpěli porážky od rudé brigády muslimských Povolžských Tatarů. Krutá zima 1919–1920 obyvatelstvo Ferganské kotliny značně vyčerpala a Madamin bej přeběhl v březnu na sovětskou stranu. Mezitím začal díky liberálnější Nové ekonomické politice (NEP) hladomor v oblasti ustupovat a pozemková reforma spolu s amnestií uklidnily obyvatelstvo kotliny. Následně ztratili basmači kontrolu nad nejzalidněnějšími oblastmi a stáhli se na bezpečnější území. Klid a pořádek v kotlině však netrvaly dlouho. Během léta 1920 se sověty cítily již natolik bezpečně, že začaly opětovně rekvírovat potraviny a odvádět muslimské brance. Znovu se tedy rozhořelo povstání a vyrojily se nové basmačské skupiny bojující pod praporem islámu. Obnovený konflikt měl za následek rozšíření basmačského hnutí po celém Turkestánu.

Basmači v Chivě a v Buchaře.

V lednu 1920 obsadila Rudá armáda Chivu a nastolila provizorní vládu mladochivanců. Džunajd chán se svými následovníky uprchl do pustiny a tak se zrodilo basmačské hnutí v Chórezmské oblasti. Před koncem roku sesadili rudí vládu mladochivanců a muslimští nacionalisté uprchli k Džunajd chánovi, čímž značně posílili řady jeho bojovníků.  V srpnu téhož roku byl bucharský emír s konečnou platností sesazen, když jednotky Rudé armády dobyly Bucharu. Ze svého afghánského exilu řídil pak emír basmačské hnutí podporované rozhořčeným obyvatelstvem a duchovními. Basmačům, kteří bojovali v emírově zájmu, velel kmenový vůdce Ibrahim bek. Basmačské síly vedly svůj boj v Chivě a Buchaře po delší čas tak úspěšně, že se povstání začalo šířit i do Kazachstánu a na území obývaná Tádžiky a Turkmeny.

Enver Paša a vrchol basmačského hnutí.

V listopadu 1921 dorazil do Buchary generál İsmail Enver, bývalý osmanský ministr války a spolu se svými spoluvládci, pašou Talatem a Džamalem, hlavní strůjce arménské genocidy, aby pomohl válečnému úsilí sovětů. Místo toho však uprchl a stal se jedním z nejvýznamnějších basmačských vůdců. Centralizoval a znovuoživil celé hnutí. Enver Paša hodlal vytvořit všeturkickou konfederaci, jež by zahrnovala celou Střední Asii a k tomu i Anatólii a čínská území. Jeho volání po džihádu vyvolalo značnou podporu, jež mu umožnila přeměnit basmačské partyzánské bojové oddíly v armádu čítající 16 000 mužů. Počátkem roku 1922 kontrolovali již basmači významnou část Bucharské lidové sovětské republiky včetně Samarkandu a Dušanbe. Dunganský muslim Magazy Masanči mezitím dával dohromady dunganský jízdní pluk pro boj proti basmačům na straně sovětů.

Porážka hnutí.

V obavách o úplnou ztrátu Turkestánu použily sovětské úřady k rozdrcení povstání opět dvojí strategii: politickou smířlivost a kulturní ústupky spolu s ohromnou vojenskou silou. Ke kulturním ústupkům patřilo znovuzavedení islámského práva šaría a obnovení medres, škol koránu, a území vakf. Moskva se snažila využít pro boj více místních obyvatel vytvářením dobrovolnických oddílů zeměbrany složených z muslimských rolníků. Podle odhadů tvořili muslimové 15–25 % bojovníků sovětských jednotek v této oblasti. Sověti se spoléhali především na tisíce rudoarmějců – veteránů z ruské občanské války, kteří nyní měli i leteckou podporu. Strategie ústupků a náletů se ukázala jako úspěšná. Když v květnu 1922 Enver Paša odmítl nabídku míru a vydal ultimátum, v němž vyžadoval, aby se veškeré jednotky Rudé armády stáhly do 15 dní z Turkestánu, byla Moskva na konfrontaci dobře připravená. V červnu 1922 porazily jednotky, jimž velel plukovník Nikolaj Kakurin, basmačské síly v bitvě u Kafrunu, načež začala Rudá armáda vytlačovat povstalce směrem na východ. Podařilo se jí přitom získat zpět rozsáhlá území. Enver Paša padl při posledním zoufalém výpadu jízdy 4. srpna 1922 poblíž Balčuanu v dnešním Tádžikistánu. Jeho nástupce Selim Paša pokračoval v boji, ale nakonec byl v roce 1923 nucen uprchnout do Afghánistánu.  V období červenec–srpen 1923 vytlačily sovětské jednotky v rámci mohutné ofenzivy basmače z tádžického Garmu. Ve Ferganské kotlině zůstali basmačští povstalci až do roku 1924. Těmto bojovníkům velel vůdce Kurširmat, který v roce 1920 obnovil povstání. Podle údajů britské výzvědné služby se počet bojovníků, jimž Kurširmat velel, pohyboval mezi 5000 až 6000 muži. Po letech bojů nicméně podpora basmačského hnutí mezi lidem skomírala. Rolníci se chtěli vrátit k práci, zejména v této době, kdy se díky sovětské politice stal život v Turkestánu opět snesitelný. Počet Kurširmatových mužů se scvrkl na pouhých asi 2000, z nichž mnozí se uchýlili k banditství. Sám Kurširmat záhy uprchl do Afghánistánu. Turkestán byl v té době vyčerpán válkou. Z tádžických území uprchlo na 200 000 lidí a zanechalo 2/3 orné půdy opuštěné. Ve Ferganě bylo možné pozorovat menší škody.

Přeshraniční operace v severním Afghánistánu v roce 1929.

V lednu 1929, poté co se během afghánské občanské války dostal k moci, povolil tehdejší afghánský král Habibullāh Kalakāni basmačským povstalcům, aby vedli svůj boj ze severního Afghánistánu, kde se usazovali v městech jako Chánabád, Talikán a Fajzabád. V polovině března 1929 provedli tito bojovníci dva nájezdy na sovětské území. První do oblasti kolem řeky Amudarja jihozápadně od Kulobu, druhý vedl Kerim Berdoi a zúčastnilo se ho 100 bojovníků. Oba nájezdy byly odraženy. Stejně se vedlo i nájezdům 17. března a 7. dubna. 12. dubna však basmačtí povstalci úspěšně překročili řeku Pandž a obsadili město Togmaj. Následovaly Dzafr a Kevron. 13. dubna pak padl Kalaj-Chumb, poté Gašion a 15. dubna také Vanč, který sověti příštího dne získali zpět. 20. dubna obsadili basmači Kalaj-Liabob a následujícího dne, po zuřivé bitvě, Nimči, 35 km východně od Garmu. Mezi 20. a 22. dubnem překročily sovětské hranice další basmačské oddíly. Jedna skupina postoupila až k Tavildaře, načež byla tamějšími strážními oddíly zatlačena 30. dubna zpět. Dne 22. dubna obsadili basmači Garm, který sověti ještě téhož dne nebo dne následujícího dobyli zpět. 24. dubna začala mohutná sovětská protiofenziva. Téhož dne bylo osvobozeno město Kalaj-Liabob. K 3. květnu ustoupily poslední basmačské síly zpět do Afghánistánu. V období květen–červen 1929 vtrhly sovětské jednotky do Afghánistánu a podstatně přitom snížily schopnost basmačských bojovníků opětovně zaútočit.

Charakter hnutí.

Profesor Michael Rywkin charakterizoval basmačské hnutí jako národně osvobozenecký boj, jehož cílem bylo ukončit cizí nadvládu nad středoasijskou oblastí tehdy známou jako Turkestán a současně nad chivským a bucharským protektorátem. Výraz "basmacı" se v turkických jazycích údajně vztahuje k banditům či záškodníkům, jako byly bandy zlodějů, které ve zdejších končinách přepadávaly karavany. Toto označení bývalo často pro svůj hanlivý význam používáno v sovětských pramenech.  Sověti popisovali hnutí jako lupiče podnícené islámským fundamentalismem, kteří vedou kontrarevoluční válku za podpory britských agentů. Ve skutečnosti tvořili basmači velmi rozmanitou skupinu, jíž se dostávalo nevelké zahraniční pomoci. Západní mocnosti nepohlížely na basmače příliš příznivě. Díky panturkistickým a panislamistickým názorům připisovaným některým z jejich vůdců v nich viděly potenciální nepřátele. Některé basmačské skupiny však dostávaly podporu od britské a turecké tajné služby. Sověti proto vytvářeli speciální maskované vojenské jednotky, jejichž úkolem bylo těmto dodávkám bránit. Přestože řada povstaleckých bojovníků byla motivována voláním po džihádu, dostávalo se basmačům podpory z rozličných názorových táborů a od různých skupin obyvatelstva. V určité době tak přitáhli pozornost umírněných sunnitských džadidistů, panturkických ideologů či levicových turkestánských nacionalistů. Zemědělci a kočovníci, kteří dlouho čelili ruské koloniální nadvládě, přijímali s nevraživostí sovětskou protiislámskou politiku a rekvírování potravin a hospodářského zvířectva. Skutečnost, že hlavními nositeli bolševických idejí v Turkestánu byli především ruští kolonisté v Taškentu, způsobovala, že carská a sovětská vláda připadaly zdejším obyvatelům totožné. V řadách basmačů bylo mnoho těch, kteří zůstali díky špatným ekonomickým podmínkám bez práce a těch, kdo pociťovali, že je ohrožen jejich způsob života. První basmačtí bojovníci byli, jak napovídá jejich název, bandité, a jak se hnutí posléze začalo rozpadat, k lupičství se opět vraceli. Ačkoli bylo hnutí v určitých momentech relativně jednotné, celkově trpělo značnou rozdrobeností. Soupeření mezi různými vůdci s sebou přinášelo řadu problémů, ještě vážnější rozpory vznikaly z etnických sporů mezi Kyrgyzy a Uzbeky nebo Turkmeny.

Následky.

Místní vůdci začali spolupracovat se sovětskou mocí a velké množství Středoasijců vstoupilo do řad sovětské komunistické strany, která uplatňovala leninskou a stalinskou národnostní politiku. Mnozí z nich zaujali vysoká místa ve vládách Uzbecké, Tádžické, Turkmenské a Kyrgyzské a Kazašské sovětské socialistické republiky (SSR) a autonomní sovětské socialistické republiky (ASSR). V průběhu sovětizace Střední Asie se islám stal terčem protináboženských kampaní. Vláda uzavřela většinu mešit, pronásledovala islámské duchovní a zaměřovala se proti symbolům islámské identity, jako je zahalování. Uzbekové, kteří se nevzdali islámu, byli označováni za nacionalisty a často bývali vězněni a popravováni. Stalinistická kolektivizace a industrializace probíhala stejně jako kdekoli jinde v Sovětském svazu.

Působení basmačů po sovětském vítězství.

Poté co bylo basmačské hnutí jako politická a vojenská síla zlikvidováno, pokračovali bojovníci, kteří se skrývali v hornatých oblastech, v partyzánské válce. Basmačské povstání zaniklo ve většině oblastí Střední Asie do roku 1926, nicméně šarvátky a příležitostné potyčky podél hranic s Afghánistánem pokračovaly až do počátku 30. let. Džunajd chán ohrožoval roku 1926 Chivu, ale byl zatlačen a v roce 1928 s konečnou platností zahnán do exilu. Dva přední basmačtí vůdci, Fajsal Maksum a Ibrahim bek pokračovali v boji ze severního Afghánistánu a v roce 1929 provedli řadu nájezdů na území Tádžické SSR. Ibrahim Bek nakrátko obrodil hnutí, když se zdvihl odpor způsobený násilnou kolektivizací, a podařilo se mu zabrzdit v Turkmenistánu tyto snahy až do roku 1931. Brzy však byl polapen a popraven. Hnutí poté z velké části odeznělo. K poslední velké basmačské akci došlo v říjnu 1933, kdy byly v poušti Karakum rozdrceny Džunajd chánovy síly. Basmačské hnutí tak do roku 1934 zcela skončilo.

V kultuře.

Basmačské povstání bylo námětem několika tzv. „rudých westernů“, jako byly filmy "Věrný Džulbars" (1935), "Bílé slunce pouště" (1970), "Sedmá kulka" (1972), "Červené máky Issyk-Kulu" (1972), "Stalo se v Kokandu" (1977), "Nepřemožitelný" (1983) či TV seriál "Státní hranice" (1980).

Naum Slutzky (28. února 1894, Kyjev – 4. listopadu 1965, Stevenage) byl německo-britský umělec ukrajinsko-židovského původu. Mimo jiné působil jako mistr v Bauhausu.

Naum Slutzky (, ; * 28. Februar 1894 in Kiew, Russisches Kaiserreich; † 4. November 1965 in Stevenage, England) war ein ukrainischer Goldschmied, Lehrer für Industriedesign und Meister am Weimarer Bauhaus.


Snímač a poměr stran.

Snímače systému 4/3 a mikro 4/3 bývají obvykle označovány jako "typ 4/3". Označení je odvozeno z poměru stran 4:3, který je běžný u kompaktních fotoaparátů, nikoli však u digitálních zrcadlovek (zde je nejobvyklejší poměr 3:2 převzatý z kinofilmu). Konkrétní rozměry celého snímače činí 18 × 13,5 mm (úhlopříčka 22,5 mm), z toho je aktivní plocha o rozměrech 17,3 × 13,0 mm (úhlopříčka 21,6 mm). Plocha snímače je přibližně 220 mm. To je zhruba o 40 % méně než plocha snímače APS-C, ale devítinásobek plochy snímače 1/2,5", běžného v kompaktních přístrojích.  Standard Mikro 4/3 požaduje, aby přístroje byly schopny zaznamenávat obraz s několika poměry stran: Kromě vlastního 4:3 i 3:2 (tradiční formát digitálních zrcadlovek), 16:9 (nativní pro HD video) a 1:1 (používaný u středoformátových přístrojů). Až na výjimky přístroje zaznamenávají v nativním formátu 4:3 a jiné formáty vytvářejí následným ořezem.

Bajonet.

Systém Mikro 4/3 definuje nový typ bajonetu pro upínání objektivů se vzdáleností objímky od snímače menší než 20 mm – poloviční proti systému 4/3. Chybějící zrcátko umožňuje výrazně snížit hloubku těla přístroje. Zobrazení fotografované scény ve všech modelech zajišťuje displej či hledáček, na který se promítá obraz hlavního snímače. Na některé modely lze osadit samostatný optický hledáček, obvykle určený pro konkrétní ohniskovou vzdálenost. V takovém případě ale vzniká problém s paralaxou.  Objímka bajonetu Mikro 4/3 má průměr kolem 38 mm (o 6 mm méně než 4/3). Pro přenos dat mezi objektivem a tělem slouží 11 kontaktů (o dva více než 4/3). Olympus deklaruje plnou zpětnou kompatibilitu objektivů systému 4/3 se systémem Mikro 4/3, samozřejmě při použití odpovídajícího mechanického a elektrického adaptéru. V produkci třetích výrobců lze nalézt i adaptéry pro objektivy mnohých jiných systémů – Canon, Nikon, Pentax, Leica M, Leica R, Olympus OM a další. Omezením je, že tyto objektivy (v angličtině označované "legacy lenses", zděděné objektivy) lze používat jen v manuálním režimu s ručním zaostřováním i nastavením clony.

Systém Mikro 4/3 (anglicky Micro Four Thirds, MFT) je standard pro konstrukci bezzrcadlovek a videokamer vyvinutý firmami Olympus a Panasonic. Byl představen 5. srpna 2008.

Micro Four Thirds (abgekürzt MFT oder μFT nach dem SI-Präfix μ für „mikro“) bezeichnet einen im Wesentlichen von den Unternehmen Panasonic und Olympus entwickelten, speziell auf digitale, spiegellose Systemkameras abgestimmten Standard für Systemkomponenten wie zum Beispiel Objektivanschlüsse oder Blitzlichtgeräte.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1088, v roce 1226 přešly jakou součást panství Zettlitz pod správu hradu Loket. Přifařeny byly k Velichovu.  Od roku 1850 spadala obec Vojkovice do okresu Jáchymov. V letech 1870 až 1873 byla budována společností Buštěhradská dráha (BEB) železniční trať podél Ohře a Bystřice z Chomutova do Chebu a obec tak získala železniční spojení. V roce 1890 zde žilo 435 obyvatel. V roce 1895 byla z iniciativy Heinricha Mattoniho vybudována i železniční trať Vojkovice nad Ohří – Kyselka.  V roce 1930 ve Vojkovicích žilo 770 obyvatel. V důsledku mnichovské dohody roce 1938 byla obec připojena k Německu. V roce 1939 žilo ve Vojkovicích 714 lidí. V letech 1938 až 1945 byla obec součástí okresu St. Joachimsthal a po skončení druhé světové války se opět stala součástí Československa. V letech 1949 až 1960 patřila do okresu Karlovy Vary-okolí a od roku 1961 je součástí okresu Karlovy Vary. V roce 1961 k ní byl přičleněn Jakubov.

Hospodářství.

Významným zaměstnavatelem v obci byla továrna na výrobu nití, založená v bývalém mlýně po první světové válce. Jejími majiteli byli Walter a Erwin Schön. Firma vyvážela své zboží (přízi, nitě a tkaničky do bot) do celého světa např. do Londýna, Paříže i New Yorku a byla jedním z největších vývozců příze v tehdejším Československu.. V dobách největšího rozmachu pracovalo v továrně téměř 140 zaměstnanců. V roce 1939, po obsazení Sudet museli majitelé pro svůj židovský původ, továrnu opustit. Po ukončení výroby nití v roce 1951 se v areálu firmy vystřídalo několik podniků (TOSTA, Textil Plzeň, BLEX). K zániku výroby v areálu došlo v roce 2003. Od roku 2008 se o obnovu budov továrny, včetně původní vodní elektrárny, snaží nový majitel.

Přírodní poměry.

V geomorfologickém členění Česka Vojkovice leží v Doupovských horách, konkrétně v okrsku Jehličenská hornatina. Asi 400 metrů severně od nádraží se nachází pyroklastiky tvořená Vojkovická skála, kterou v minulosti odkryl dosud ne zcela stabilizovaný sesuv. Nacházejí se v ní polohy diagonálně zvrstvených štěrčíkových tufů, které obsahují akreční lapilli. Ty jsou dokladem exploze plynů a vodní páry v blíže neznámém vulkanickém centru.

Části obce.

Dne 1. ledna 2016 byla k obci připojena dvě katastrální území ze zmenšeného vojenského újezdu Hradiště, pojmenovaná Vojkovice u Hradiště I a Vojkovice u Hradiště II. Dne 19. listopadu 2019 bylo katastrální území Vojkovice u Hradiště I sloučeno do katastru Jakubova, zatímco katastrální území Vojkovice u Hradiště II bylo dne 5. března 2020 sloučeno do katastru Vojkovice nad Ohří.

Obec Vojkovice (, užíván byl i název "Wickwitz bei Karlbad") se nachází v okrese Karlovy Vary, kraj Karlovarský, zhruba 13 km severovýchodně od Karlových Varů a 5 km východně od Ostrova. Žije v ní obyvatel.

Vojkovice (deutsch "Wickwitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer östlich von Ostrov nad Ohří und gehört zum Okres Karlovy Vary.


Sportovní kariéra.

V roce 2004 reprezentovala na Letních olympijských hrách v Athénách, kde ve čtvrtém rozběhu obsadila časem 13,08 s páté místo a do semifinále nepostoupila. V semifinále skončila také na MS v atletice 2005 v Helsinkách. Na světovém šampionátu v Ósace v roce 2007 skončila v rozběhu na celkovém 17. místě a postup do šestnáctičlenného semifinále ji utekl o jedno místo. Rozběhem neprošla také na halovém MS 2008 ve Valencii.

Peking 2008.

První cenný úspěch na mezinárodní scéně přišel na Letních olympijských hrách 2008 v Pekingu. V prvním semifinálovém rozběhu obsadila časem 12,68 s třetí pozici a probojovala se do finále. V něm startovala v osmé dráze. Pro zlatou medaili si běžela Američanka Lolo Jonesová, jež v semifinále zaběhla časem 12,48 s nejrychlejší čas. Ve finále jasně vedla, ale olympijskou vítězkou se nakonec nestala. O předposlední, devátou překážku zavadila, ztratila rytmus a soupeřky jejího zaváhání dokázaly využít. Jonesová doběhla jako sedmá. Olympijskou vítězkou se stala její krajanka Dawn Harperová, jež cílem proběhla v čase 12,54 s. Stříbrnou medaili získala Sally McLellanová, jež byla v cíli o několik tisícin rychleji než Kanaďanka Lopesová-Schliepová, která vybojovala ve stejném čase 12,64 s bronz. V těsném finiši skončila pod stupni vítězů, na 4. místě další Američanka Damu Cherryová (12,65 s), pátá doběhla Delloreen Ennisová-Londonová z Jamajky (12,65 s) a šestá její krajanka Brigitte Fosterová-Hyltonová (12,66 s).

2009 – 2012.

V roce 2009 získává na Berlínském olympijském stadiónu v rámci MS v atletice stříbrnou medaili. Ve finále prohrála o tři setiny sekundy s Jamajčankou Fosterovou-Hyltonovou. Dne 4. září 2009 na posledním mítinku Zlaté ligy v Bruselu se poprvé v kariéře dostává na trati 100 metrů překážek pod hranici 12,50 sekundy. Časem 12,49 s v závodě obsadila druhou pozici.  V halové sezóně roku 2010 si ve Stuttgartu vylepšila osobní rekord v běhu na 60 m překážek na 7,82 s. Sezónu završila bronzovou medailí na halovém MS v katarském Dauhá. V letní části sezóny předvedla nejhodnotnější výkony na mítincích v Lausanne (8. červenec – 12,56 s), v Londýně (13. srpen – 12,52 s), na Diamantové lize v Curychu (19. srpen – 12,53 s) a na berlínském mítinku ISTAF (22. srpen – 12,57 s). Později zvítězila také na posledním mítinku Diamantové ligy v Bruselu a s celkovým počtem 22 bodů završila celkové vítězství ve své disciplíně.  V březnu roku 2011 z důvodu těhotenství přerušila kariéru. 16. září 2011 porodila dceru, jež dostala jméno Nataliya Ava.  V roce 2012 se nekvalifikovala na Letní olympijské hry do Londýna.

Osobní rekordy.

"Hala"  "Venku"

Soukromý život.

Jejím bratrancem je kanadský fotbalista Dwayne De Rosario, nejlepší střelec reprezentace Kanady, vítěz Zlatého poháru CONCACAF 2000.

Priscilla Lopesová-Schliepová, rozená Priscilla Lopesová (* 26. srpna 1982 Scarborough, Ontario) je kanadská atletka, sprinterka, která se věnuje krátkým překážkovým běhům. Na Letních olympijských hrách 2008 v Pekingu vybojovala bronzovou medaili v běhu na 100 metrů překážek.

Priscilla Lopes-Schliep (geborene "Lopes"; * 26. August 1982 in Scarborough, Ontario) ist eine kanadische Hürdenläuferin, die sich auf die 100-Meter-Strecke spezialisiert hat.


Stavba buňky.

Trypanosomatida, podobně jako ostatní bičivky, mají speciální organelu kinetoplast. Kinetoplast vzniká z části mitochondrie a obsahuje mnoho molekul kruhové DNA včetně genů kódujících tzv. guide RNA (gRNA), která umožňuje editaci RNA. Také se u nich vyskytují organely glykozomy, typ tělísek obsahující hydrolázy. Na rozdíl od řádu Bodonida, který má dva bičíky, má tento řád jeden bičík.  Během svého životního cyklu se může tento parazit vyskytovat v různých morfologicky odlišných formách, typických pro jeden druh nebo rod. Mezi tato stadia patří například:

Medicínský význam.

Zástupci čeledi Trypanosomatida jsou původci vážných onemocnění. Například rod "Trypanosoma" je původce například Chagasovy choroby a spavé nemoci, rod "Leishmania" způsobuje různé leishmaniózy (kožní nemoci, vředy).

Životní cyklus.

Trypanosomy mohou mít jednohostitelský nebo dvouhostitelský cyklus. V přenašeči, kterým je převážně hmyz a pijavky, probíhá důležitá část cyklu parazita – množení a diferenciace vývojových stadií.

Taxonomie.

Čeleď trypanosomatida dělíme podle životního cyklu na jednohostitelské a dvouhostitelské.

Jednohostitelská trypanosomatida.

jsou bičíkovci žijící v trávicí soustavě hmyzu. Můžou kolovat i mezi hmyzem a rostlinami  Druh "Leptomonas pyrrhocoris" je častý v trávicí trubici ploštice ruměnice pospolné, má pouze promastigotní stadia a amastigotní stadia v podobě tenkostěnných cyst.

Dvouhostitelská trypanosomatida.

jsou bičíkovci, kteří střídají bezobratlého a obratlovčího hostitele.  Dělí se na čtyři rody: Trypanosoma, Leishmania a Phytomonas.  Rod Phytomonas má pouze promastigotní stadia, žije v cévním systému rostlin a jeho přenašečem jsou ploštice. Rostlině způsobní vadnutí a úhyn. Napadá kávovníky, kokosové a olejové palmy, rajčata, kukuřice a další druhy rostlin.

Trypanozomy (Trypanosomatida) je řád významných parazitických prvoků z třídy bičivky, kmene Euglenozoa a říše Excavata. Jejich hostiteli mohou být obratlovci včetně člověka, hmyz i rostliny.

Die Trypanosomatida sind eine Gruppe von einzelligen Flagellaten innerhalb der Gruppe der Kinetoplastea, die sich durch eine einzelne Geißel auszeichnen und die durchweg als Parasiten leben. Viele Trypanosomatida vermehren sich ausschließlich in Insekten; manche Gattungen machen einen Wirtswechsel zwischen Insekten als Vektor und einem Wirbeltierwirt oder einem Pflanzenwirt durch.


Život.

Charles Tilly se narodil 27. května 1929 v Lombardu ve státě Illinois. V roce 1950 získal bakalářský titul s vyznamenáním (Bachelor of Arts magna cum laude) na Harvardově univerzitě, na které o 8 let později složil doktorát v oblasti sociologie. Také studoval na Balliol College, jedné ze zakládajících kolejí Oxfordské univerzity v Anglii, Katolické univerzitě v Angers ve Francii a během korejské války sloužil v americké armádě.  Tilly vyučoval na mnoha univerzitách mezi které patří:  Během své akademické dráhy vedl nespočet výzkumů a kurzů na univerzitách v Evropě či Severní Americe, kde se mu dostalo věhlasného uznání. Adam Ashforth z Michiganské univerzity ho nazval “zakládajícím otcem sociologie 21. století”.  Tilly byl členem Národní akademie věd Spojených států amerických, Americké akademie umění a věd či Americké filozofické společnosti. Je také držitelem řádu akademických palem, francouzského vyznamenání za zásluhy ve vzdělání, vědě a kultuře.  Charles Tilly zemřel 29. dubna 2008 v Bronxu na zhoubný nádor mízních uzlin a lymfatické tkáně.  Během svého života obdržel několik významných ocenění zahrnující například:  Na mnoha univerzitách mu byl též udělen titul čestného doktora (lat. doctor honoris causa) za významné zásluhy v oblasti společenských věd. Jedná se o tyto univerzity:

Akademická práce.

Tilly se ve velké míře zabýval výzkumnou metodologií, kdy se dotkl témat jako epistemologie, procesní a kontextuální analýza, politická etnografie, podstata kauzality, kvantitativní metody v historické analýze či použití vypravování jako metody pro vysvětlení historických situací.

Formování státu.

Zkoumáním politických, sociálních a technologických změn v Evropě od dob středověku až do současnosti se Tilly pokusil vysvětlit nevídaný úspěch národního státu jako dominantního typu uskupení v jeho knize Coercion, Capital, and European States z roku 1990.  Tilly se zaměřil na Evropu po pádu Římské říše. Během této doby, organizace státu byla spíše neformální a místní šlechtici spravovali pouze relativně malá území. Rolníci se vzdávali zisku, aby od svého vládce na oplátku získali bezpečí a ochranu. Později, tyto feudální pozemky byly sloučeny a vyžadovaly větší armádu, která by je mohla chránit před vnitřními i vnějšími hrozbami. Větší armády se ukázaly být efektivnější a následně bylo požadováno více peněz na jejich správu. Feudální pozemky se dále rozvíjely a spojovaly do větších království, kde vládli králové. Aby obrana území mohla být zachována, bylo nutné začít vybírat peníze od poddaných ve formě daní. K zavedení těchto daní panovníci požadovali protokol pro počítání a vynucení vybírání, takže vznikly formální státní instituce.  Podle Tillyho se státy vyznačují následujícími čtyřmi aktivitami:  Tyto čtyři aktivity mohou nabrat více podob. Tillyho konkrétně zajímalo zkoumání těchto aktivit skrze akt organizovaného násilí. Tvrdil, že tyto aktivity jsou obdobné jako obranné činy organizovaných kriminálních organizací. Tato teorie se jinak nazývá dravá teorie o formování státu („predatory theory of state-building“).

Sociologie města.

V 60. a 70. letech studoval Tilly migraci do měst a byl vlivný teoretik ohledně městských úkazů a považování komunit jako sociálních sítí. V roce 1968 prezentoval Tilly svou reportáž o evropském kolektivním násilí Eisenhowerově komisi, jejímiž členy byla tato reportáž zahrnuta i ve sbírce „Vol. 1 of Violence in America“. Jak bylo možné vidět v jeho studiích o evropské rozporuplná politice 19. století a o přítomném násilí ve Spojených státech, jeho zájem o města a komunity byl úzce spojen s jeho vášní pro studii sociálních hnutí a kolektivního násilí.

Rozporuplná politika.

Rozporuplná politika užívá ke změně vládní politiky akce, které narušují běžnou činnost společnosti. Příklady takových technik jsou demonstrace, stávky, nepokoje, terorismus a další. Tillyho práce zdůrazňuje, jak je dynamika sociálního protestu vázána na politické, sociální a hospodářské souvislosti. Předchozí studie kolektivního násilí uznávala jeho atypickou povahu, Tilly ale shromáždil velké množství důkazů, které ukazují, že obvykle vyvstávají z organizací, které propagují nenásilná politická tvrzení. Jeho práce měla značný vliv na studium sociálních hnutí. Tvrdí, že společenská hnutí sdílejí některé prvky s jinými politickými akcemi, jako jsou například převraty, volební kampaně, stávky a revoluce, ale mají svou vlastní odlišnou charakteristiku. Podle něj se sociální hnutí rozvinulo na západě po roce 1750 a rozšířilo se po celém světě kolonialismem, obchodem a migrací.  Tilly říká, že sociální hnutí kombinuje:  Tilly také tvrdí, že existuje komplexní vztah mezi sociálními hnutími a demokratizací. Demokratizace podporuje formování společenských hnutí, ale v žádném případě demokracii nepodporují všechna společenská hnutí. Rozdíl je zásadní, Tilly varoval před iluzí, že sociální hnutí samy propagují demokracii tím, že analyticky oddělují tvrzení hnutí od následků hnutí. Prodemokratické hnutí může vést k nedemokratickým důsledkům; příkladem jsou anarchisté, kteří nakonec podpořili fragmentace koalic hledajících demokracie. Naopak protidemokratické hnutí může podporovat demokratické výsledky tím, že povzbuzuje demokratické protiakce jiných občanů nebo protiopatření veřejných činitelů; příkladem bylo neúspěšné hnutí proti imigrantům.

Dílo.

Je autorem či spoluautorem 51 knih a monografií a více než 600 vědeckých článků. Mezi jeho významná díla patří:

Charles Tilly (27. května 1929 Lombard, Illinois – 29. dubna 2008 New York) byl americký sociolog, politolog a historik, který se zabýval hlavně historickou sociologií a sociologií politiky. Jeho bratrem je historik a ekonom Richard Hugh Tilly (* 17. října 1932) a manželkou historička Louise Audino Tilly.

Charles Tilly (* 20. Mai 1929 in Lombard, Illinois; † 29. April 2008 in New York) war ein US-amerikanischer Historiker, Politologe und Soziologe.


Historie.

Jméno Lípa dostala osada založená buď na místě, kde před ní rostla lípa nebo byl lipový háj. Osada ta vznikla při potůčku, který v Dohalicích vlévá do Bystrice, a při staré obchodní cestě, která spojovala Hradec Králové s Hořicemi a Jičínem.  Lípa byla osídlena již v mladší době kamenné. Nasvědčují tomu hlavně nálezy kamenných nástrojů u dvora Gabrielina nad obcí, u kterého bylo na polích vyoráno mnoho střepů a nástrojů k drcení obilí. Pod vrchem Kavkazem na bývalém zádušním poli se při hlubším orání narazilo roku 1880 na velkou jámu s kamennými nástroji z prahorní břidlice - pravděpodobně dílna pravěkých řemeslníků. Nalezené předměty jsou uloženy v Národním muzeu, v muzeích v Hradci Králové, Pardubicích, Náchodě, Jaroměři a dokonce ve Vídni. V okolí byli nalezeny další sídelní jámy z doby platěnické, střepy rázu stradonického a sídliště se střepy hradištními. V katastru obce byly pak nalezeny kamenné nástroje, koule z vápence, měděný kruh, bronzové jehlice, hliněné přesleny, římské skleněné koule, bronzový štítek, závitky z dvojitého zlatého drátku aj.  Nad vsí stávala tvrz na místě čp. 3 a čp. 14. První známí držitelé Lípy byli Jan z Lípy a syn Mikuláš, připomínání roku 1339, v letech 1355 až 1364 Jan, rozený Bílý z rodu Kordulu ze Sloupna a roku 1408 Tomáš a Hosek (Hošek?) z Lípy. Počátkem 15. století pak Matěj Salava, který stal se praotcem Salavů z Lípy. Jejich příbuznými, též z Lípy pošlí, byli Trčkové z Lípy a Lipští z Lípy. Ti vládli na větší části Lípy v 15. století a na počátku 16. století, kdy žil tu Verek Lipský. Sirotci po něm, Jan, Ludmila a Hedvika, prodali tvrz a dvůr ze dřeva vystavěné spolu se vsí před rokem 1540 Mikulášovi Bořkovi z Dohalic. Za nových majitelů Bořků z Dohalic byla ke konci 16. století Lípa připojena nejprve k Dohalicům a pak po nějaký čas drželi ji jako statek samostatný. Po smrti Zdeňka Bořka Dohalického z Dohalic byla Lípa roku 1599 prodána Janu Přechovi Třemeskému ze Železna za 4 850 kop grošů. Před rokem 1619 byla k panství Smiřickému přikoupena i druhá část Lípy. Pak byla Lípa několikrát odprodána, až ji naposledy koupil baron Liebig a jako věno jeho dcery Gabriely se dostala pod panství pánů Dobřenských z Dobřenic.  Ještě roku 1619 tvrz stála. Byla dřevěná a bylo v ní několik světnic, komor, kuchyně a sklep. Roku 1645 byla však ves i s tvrzí popleněna Švédy a již nebyla obnovena. Při zániku tvrze došlo pravděpodobně též k zasypání vstupu do sklepů, které se později staly zdrojem místní pověsti o pokladech v nich ukrytých. Při tvrzi stál hrazený dřevěný dvůr se sýpkou, do níž se za panování Marie Terezie a Josefa II. ukládalo obilí, aby se z ní mohlo dostat poddaným v případě neúrody. Ze dvora zbyl pouze ovčinec čp. 4. Kde je stavení č. 15, stávala prý kaple, jež ke tvrzi náležela a k níž se přes úpad vedla lávka.  Roku 1651 měla Lípa 102 obyvatel. Roku 1654 zde na 57 korcích hospodařili 4 sedláci, 7 chalupníků a 2 zahradníci. V roce 1713 pak 4 sedláci a 11 zahradníků, což svědčí o rozdrobení chalupnických gruntů. Pode dvorem Gabrieliným při cestě vozové stála na kamenném sloupu kamenná socha sv. Jana Nepomuckého z roku 1720. Dnes je přemístěna.  V bitvě roku 1866 byla Lípa sídlem vrchního velitele rakouské armády, polního zbrojmistra rytíře Ludvíka von Benedeka. Stala se terčem pruské i rakouské dělostřelby. Granáty byla zapálena stavení č. 2, 24, a 28. Úroda byla zničena. Po válce navštívil Lípu císař František Josef I. Dal sepsat škody, ale náhrada nebyla spravedlivě rozdělena. Kdo se ozval, byl žalován a pro výstrahu druhým odsouzen.  Do první světové války bylo povoláno 14 záložníků, z nich 4 padli. Jejich jména jsou uvedena na pomníku u nového hřbitova na Lípě. Jeden voják byl zajat. Po první světové válce byl státem zkonfiskován Gabrielin dvůr a přeměněn na státní statek. V roce 1926 byla provedena parcelace jeho pozemků a několika drobným zemědělcům přiděleno po 1 až 2 ha půdy. Občané z Lípy dostali 4 ha, z Chlumu 15 ha a z Čistěvsi 6 ha půdy.  V září 1944 byl gestapem zatčen Josef Horáček a do konce dubna 1945 vězněn v Terezíně na Malé pevnosti. Vrátil se s podlomeným zdravím. Dva občané z Lípy byli nasazeni na nucené práce do Německa. V březnu a dubnu 1945 procházely Lípou transporty zajatců různých národností. Jeden občan kolaboroval s Němci. V roce 1945 se z Lípy odstěhovalo dosídlovat pohraničí opuštěné Němci 12 rodin (celkem 38 lidí), zejména bezzemků a dělníků. Odešli zejména na Trutnovsko a k Vrchlabí.  Po Únoru 1948 byla uvalena nucené správa na 80 ha půdy, z nichž vznikl státní statek. Později vzrostl na 130 ha. Kolektivizace zemědělství byla ukončena v roce 1958, kdy byli všichni dosud samostatně hospodařící rolníci nuceni vstoupit do státního statku. I přes zvýšený nátlak se totiž nepodařilo v obci založit JZD. Výměra obhospodařované půdy statkem se tak zvýšila na 240 ha.

Lípa () je malá vesnice, část obce Všestary v okrese Hradec Králové. Nachází se asi 3 km na severozápad od Všestar. Prochází zde silnice I/35. V roce 2009 zde bylo evidováno 48 adres. V roce 2001 zde trvale žilo 129 obyvatel.

Lípa (deutsch "Leipa", auch "Lipa") ist ein Ortsteil der Gemeinde Všestary in Tschechien. Er liegt elf Kilometer nordwestlich des Stadtzentrums von Hradec Králové und gehört zum Okres Hradec Králové.


Historie.

Mylně je zámeček uváděn často jako barokní z 18. století. Ve skutečnosti byl však vystavěn v novobarokním slohu v roce 1901.  Myštěves byla součástí panství Skřivany, které v roce 1897 zakoupil průmyslník a šlechtic Gaston Ritter von Mallmann. Jeho sídlem byl novogotický zámek sousedící s cukrovarem ve Skřivanech. Blažkovský zámek nechal vystavět v roce 1901 jako své letní sídlo. K zámku patřil i anglický park. Rytíř Mallmann se však záhy zadlužil, celé panství nechal zastavit a následně přenechal Pozemkové bance v Praze. Od té jej v roce 1913 koupil prof. MUDr. Václav Piťha, věhlasný lékař a od roku 1908 profesor porodnictví a gynekologie na Karlově univerzitě. Václav Piťha zemřel v roce 1922, ale jeho manželka Hermína zde bydlela až do znárodnění celého majetku Piťhových včetně zámečku v roce 1950. Zámeček měl sloužit nejprve pro sirotky Řecké občanské války, ale objekt v roce 1951 obsadila Státní bezpečnost a vybudovala v suterénu objektu vězeňské cely pro zvláštní osoby. V letech 1955–1957 zde byl internován pražský katolický primas kardinál Josef Beran a dále českobudějovický biskup Josef Hlouch, brněnský biskup Karel Skoupý a apoštolský administrátor rožňavské diecéze Róbert Pobožný. Spekuluje se, že zde byla držena i vdova po Klementu Gottwaldovi za to, že vykřikovala, že jejího manžela otrávili v Sovětském svazu. Státní bezpečnost zde byla až do roku 1960. Zámeček poté sloužil jako sklad košil a knih. V roce 1976 jej získala Československá televize, která zde vybudovala rekreační a školící středisko ČST. V letech 1991/92 byl původní majetek rodiny Piťhů včetně zámečku navrácen v restituci. Rodina Piťhů zde od roku 2003 provozuje Queens Park Golf Club.

Zámek Blažkov je novobarokní zámeček, který se nachází na severním okraji katastru obce Myštěves. Od roku 1990 je chráněn jako kulturní památka České republiky.

Das Schloss Blažkov (deutsch "Blaschkow") ist ein neobarockes Schloss in der Gemeinde Myštěves, Okres Hradec Králové in Tschechien. Umgeben wird das Bauwerk von einem 13,79 ha großen Schlosspark, der größtenteils als Golfplatz dient. Im Park liegt der Teich Mozorník. 600 m östlich des Schlosses liegen im Wald Bříšťanský les die Überreste der sagenumwobenen Feste Turyna, auch „Vysoká“ genannt.


Zdravotní péče se dělí na tři fáze:.

Care Under Fire ( zdravotní péče pod palbou nepřítele).

V této první fázi TCCC se nacházíte pod přímou palbou nepřítele. Nejdříve musíte opětovat palbu na nepřítele a potom se můžete přiblížit k raněnému spolubojovníkovi během nepřátelské palby, musíte dbát na svou bezpečnost. Prioritou při poskytování první pomoci je zástava masivního krvácení turniketem. Ošetření formou svépomoci je provedeno jednotlivcem z jeho individuální výbavy, kterou je lékárnička "IFAK" (Improved First Aid Kit).

Tactical Field Care (zdravotní péče mimo dosah přímé palby nepřítele).

Taktické ošetření v boji mimo přímou palbu poskytuje zdravotník jednotky "COMBAT LIFESAVER (Bojový záchranář)", ostatní spolubojovníci mu mohou být nápomocní. Veškeré ošetření je omezeno jen na záchranu života a končetin.  Úkony, které provádí "Medic"- Zdravotník jsou:

Tactical Evacuation Care (Combat Caualty Evacuation Care) - (taktický odsun).

V této fázi již je poskytována první pomoc i lékařem. Je mnohem více času na ošetření a větší dostupnost lékařského vybavení. Hlavním cílem této fáze je "Stabilizovat" zraněného vojáka a připravit ho na transport pryč z bojové zóny. Mezi nejčastější úkony patří drenáž hrudníků.

Combat Lifesaver (bojový zdravotník).

Je to voják, který je vyškolen, jako zdravotník pro poskytování zdravotní péče v bojových podmínkách.

Postup ošetření.

Raněného bojovníka ošetřují dle algoritmu C-A-B-C-D-E a nebo MARCH protokolem.  Převzeto z učebního textu Kurzu Combat Lifesafer.  Vyšetření stavu vědomí dle AVPU. Převzeto z učebního textu Kurzu Combat Lifesafer.  Při amputaci, devastující poranění končetin, nebo masivního krvácení se v TCCC používájí turnikety:

TCCC karta (card).

Je to karta, která slouží k zaznamenání zdravotního stavu zraněného a kde se zaznamenájí provedené úkony a opatření.

Tactical Combat Casualty Care (TCCC, nebo TC3) je neodkladná zdravotní péče v bojových podmínkách. Předchůdci ošetření v bojové situaci se vzdělávali v kurzech, které nesly název BATLS (Battlefield Advanced Trauma Life Support) a BARTS ( Battlefield Advanced Resuscitation Techniques and Skills for Combat Lifesaver - jedná se o kurz pro zdravotnický personál, který již má vyšší odborné nebo vysokoškolské zdravotnické vzdělání). Jde o prohloubení a zdokonalení vědomostí u akutních stavů v polních bojových podmínkách. Počátek prvního kurzu TCCC se datuje roku 1996 u námořnictva Spojených států, kdy armáda přebírá civilní varianty před nemocniční péče z algoritmu ATLS a PHTLS. Kurzy TCCC pro armádu Spojených států provádí organizace "NAEMT" (National Association of Emergency Medical Technicians - Národní asociace pohotovostních lékařských techniků). Výuka v systému TCCC v České armádě začala v roce 2006 pod záštitou Fakulty vojenského zdravotnictví. Koncept TCCC je vyučován v rámci kurzů CLS (Combat lifesaver), který trvá tří týdny (někdy se uvádí dva týdny).

Tactical Combat Casualty Care (TCCC) ist die Verwundetenversorgung im Gefecht gemäss Grundsätzen für die erweiterten, präklinischen Erste-Hilfe-Maßnahmen im Gefecht durch Soldaten als Ersthelfer und den Einsatzersthelfer. Deren Handeln ist durch die Notkompetenz rechtlich im Einsatz auf dem Gefechtsfeld gedeckt. TCCC basiert auf dem US-amerikanischen PHTLS-Konzept (Pre Hospital Trauma Life Support). Da sich TCCC ausschließlich mit der Versorgung auf dem Gefechtsfeld bezog, wurde als ziviles Pendant dazu, TECC – Tactical Emergency Casualty Care – als Leitlinie für zivile Notfallrettungsdienstleister entwickelt.


Cíle.

Jedním z hlavních úkolů ICS je vývoj multidisciplinárního (= spolupráce více vědních oborů při realizaci odborné a vědecko výzkumné činnosti) a celosvětově platného geologického časového měřítka. Tento projekt byl zahájen v roce 1974 a jeho cílem je zjednodušení regionálních paleontologických a geobiologických srovnání. Za tímto účelem by měl být pro každou chronostratigrafickou jednotku, která splňuje jednotná kritéria, definován hraniční stratotyp GSSP ("Global Stratotype Section and Point" = celosvětová sekce stratotypů)  Kromě toho ICS stanovuje takzvaný GSSA ("Global Standard Stratigraphic Age" = celosvětový standard stratigrafického věku), který je založen na globálně ověřitelných tektonických cyklech (vzniku pohoří), definovaných pouze v absolutním věku a je určující pro téměř všechny hranice jednotek prekambria. Kromě toho ICS podporuje otevřenou a mezinárodní výměnu mezi vědci ze všech oblastí geologie.  Mezinárodní komise pro stratigrafii vytvořila řadu podkomisí, které působí regionálně nebo na vnitrostátní úrovni a jsou odpovědné za práci v terénu, za lokalizaci místních výsledků a za organizaci vědeckých konferencí na místní úrovni.

Vedení ICS.

Subkomise.

Jsou organizační orgány se specifickými, dlouhodobými vědeckými úkoly, které řídí předseda, sekretářka a jeden nebo dva místopředsedové.  ICS má šestnáct subkomisí, které jsou zodpovědné za jednotlivé systémy phanerozoika, neoproterozoika, precambria a obecně za stratigrafickou klasifikaci:

Publikace.

ICS publikuje různé výsledky a vědecké práce, stejně jako pravidelně aktualizované pokyny. Jsou zveřejňovány v Mezinárodních stratigrafických tabulkách ("International Stratigraphic Chart").  Tyto tabulky shrnují jak návrhy, o nichž se v současnosti diskutuje, tak aktuální pokyny vydané na posledním zasedání ICS. Návrhy ICS jsou formulovány jako doporučení a zabývají se datováním a výběrem geologických formací a dalších stratigrafických jednotek, a také otázkami nomenklatury. Dokud nejsou ratifikovány nebo odmítnuty zastřešující organizací IUGS, nejsou oficiální. Ve skutečnosti však vědci z oboru geologie obvykle výsledky zasedání ICS bezodkladně přijímají a uplatňují. Výjimky jsou vzácné a týkají se případů, kdy dochází k zásadnímu rozporu názorů i po dlouhé diskusi na zasedáních komise. Taková témata jsou pak řešena na valném shromáždění IUGS.

Ocenění.

Mezinárodní komise pro stratigrafii uděluje každé čtyři roky dvě ceny ICS vynikajícím vědcům z oblasti geologie. První ocenění byla udělena na 32. IGC ve Florencii v roce 2004; druhý a třetí na 33. a 34. IGC v Oslo v roce 2008 a v Brisbane v roce 2012.  Ocenění je ve dvou úrovních:

Mezinárodní stratigrafická komise (, zkratka ICS, užívá se i český název Mezinárodní komise pro stratigrafii) je součástí Mezinárodní unie geologických věd (IUGS), která je zodpovědná za stanovení mezinárodních standardů ve stratigrafii. Jejím hlavním cílem je přesně definovat "globální jednotky" (systémy, série a etapy), "mezinárodní chronostratigrafické tabulky", které pak jsou základem jednotek (období, epochy a věk) a "mezinárodní geologické časové stupnice". Tím se stanovují celosvětové standardy základního měřítka pro vyjádření dějin Země.

Die International Commission on Stratigraphy (ICS) (Internationale Kommission für Stratigraphie), manchmal inoffiziell auch als International Stratigraphic Commission (Internationale Stratigraphische Kommission) bezeichnet, befasst sich mit stratigraphischen und geochronologischen Themen auf einer weltweiten Basis.