Tenisová kariéra.

Začátky.

Jelena Jankovičová začínala s tenisem v tenisovém klubu „Crvena Zvezda“. K tenisu ji v devíti letech přivedl o 6 let starší bratr Marko. Později trénovala v Tenisové akademii Nicka Bollettieriho v Bradentonu na Floridě. V roce 2000 hrála své první dva turnaje ve Philadelphii a v Clearwater. Po vítězství na juniorském Australian Open v lednu 2001 a získání „divoké karty“, nastoupila na svůj první profesionální turnaj v Indian Wells, kde se dostala do druhého kola. V tomtéž roce začala reprezentovat Srbsko a Černou Horu (později Srbsko) ve Fed Cupu.  V březnu 2002 prošla kvalifikací do hlavního turnaje ve Scottsdale, kde vypadla již v 1. kole s Barbarou Schettovou 6:3, 7:6. V červenci si poprvé v životě zahrála ve čtvrtfinále. Bylo to na turnaji ve Stanfordu, kde vyřadila 17. nasazenou Danielu Bedáňovou 7:6, 2:6, 6:3. Nakonec nestačila na Belgičanku Kim Clijstersovou 7:5, 6:3. Vyzkoušela si rovněž kvalifikační boje na US Open, ale prohrála hned v 1. kole.

2003.

Další sezónu začala vítěznou kvalifikací na Australian Open 2003. Ve svém prvním grandslamovém vystoupení se dostala do 2. kola, kde prohrála s Amandou Coetzerovou 6:2, 4:6, 6:4. Několik následujících turnajů zakončila už v 1. kole. Teprve v Budapešti dosáhla na čtvrtfinále. Na grandslamových turnajích na French Open a ve Wimbledonu neprošla kvalifikacemi.  V říjnu 2003 se Jankovičová po svém vůbec prvním vítězství na turnaji ITF (v Dubaji) dostala mezi první světovou stovku (č. 90).

2004.

Po slabších výkonech v Gold Coast a v Sydney nečekaně porazila Jelenu Dementěvovou na Australian Open (první vítězství nad hráčkou 1. světové desítky), ale to bylo na tomto turnaji vše. Ve druhém kole totiž podlehla Jill Craybasové 4:6, 6:2, 6:8. V květnu se Jeleně Jankovičové podařilo vyhrát svůj první turnaj na okruhu WTA. Bylo to v Budapešti, když ve finále porazila Slovenku Martinu Suchou 7:6, 6:3. Následovalo několik dalších turnajů, na nichž však nezaznamenala žádné výjimečné výsledky.  Těsně před Wimbledonem, na turnaji v holandském's-Hertogenbosch porazila ve 2. kole Naďu Petrovovou 6:4, 6:3 a tato výhra ji dostala do 1. světové padesátky. S Naďou Petrovovou se střetla v tomto roce ještě jednou ve Filderstadtu a opět ji porazila, tentokrát 6:4, 3:6, 7:6. Ke konci roku v Linci vybojovala dvě cenná vítězství nad Věrou Zvonarevovou 6:4, 6:4 a Patty Schnyderovou 6:2, 6:2. Na konci sezóny ji patřila 28. příčka mezi nejlepšími tenistkami světa.

2005.

Rok byl v její kariéře považován za průlomový. Zahájila ho turnajem v ucklandu, kde se dostala do čtvrtfinále. Tam ji zastavila Marion Bartoliová 3:6, 7:6), 6:1. O měsíc později ve finále v Dubaji prohrála s Lindsay Davenportovou 6:4, 3:6, 6:4. Předtím porazila Serenu Williamsovou, která skrečovala.  Semifinále si zahrála v Berlíně a později také finále na trávě v Birminghamu. Tam ji porazila Maria Šarapovová 6:2, 4:6, 6:1. Dále hrála ve čtvrtfinále na turnajích ve Stanfordu a Cincinnati a také finále v Soulu, kde prohrála s tehdy 16letou Nicole Vaidišovou 7:5, 6:3. Na konci roku 2005 jí patřilo 22. místo na žebříčku WTA.

2006.

Rok nezačala šťastně, když na Australian Open vypadla ve 2. kole s kvalifikantkou Olgou Savčukovou a velmi dlouhou dobu se na světových dvorcích trápila. Prohrávala turnaje v prvních kolech, až nakonec vypadla ze světové třicítky. Průlom nastal na turnaji v Římě, kde se probojovala do čtvrtfinále. Poté hrála v semifinále ve Štrasburku, ve třetích kolech na French Open a v Birminghamu, ve čtvrtfinále v's-Hertogenbosch, ve 4. kole Wimbledonu (porazila tam Venus Williamsovou) a čtvrtfinále na turnaji v Cincinnati.  Důkazem její vzrůstající formy bylo finále v Los Angeles, které prohrála s Jelenou Dementěvovou 6:3, 4:6, 6:4. Skvěle se uvedla na US Open, když se dostala do semifinále po výhrách nad Nicole Vaidišovou, Světlanou Kuzněcovovou a Jelenou Dementěvovou. Zastavila ji až Justine Heninová, která ji porazila ve třech setech 4:6, 6:4, 6:0. Po tomto úspěchu dosáhla ještě na semifinále na turnajích v Kantonu a v Pekingu a na čtvrtfinále na turnajích ve Stuttgartu, Linci a v Québecu.  Rok zakončila na 12. místě žebříčku WTA.

2007.

Počátkem roku vyhrála svůj druhý turnaj na WTA Tour v Aucklandu, kde zdolala Věru Zvonarevovou 7:6, 5:7, 6:3. Na turnaji v Sydney ji cestu za dalším triumfem překazila Kim Clijstersová. Prohrála s ní ve třech setech 4:6, 7:6, 6:4. Cestou do tohoto finále však porazila výborné tenistky jako Martinu Hingisovou, Samanthu Stosurovou, Amélii Mauresmovou a Nicole Vaidišovou. Tyto výsledky ji dovolily zaujmout před grandslamovým Australian Open pozici jedničky na žebříčku „Champion Race“.  Na Australian Open podlehla ve 4. kole pozdější vítězce Sereně Williamsové 6:3, 6:2. I přes tuto porážku se poprvé v kariéře dostala do první světové desítky. Na turnaji v Tokiu ji ve čtvrtfinále porazila krajanka Ana Ivanovičová 3:6, 6:4, 6:2. V Dubaji byla nucena vzdát semifinále Amélii Mauresmové z důvodu zranění kotníku. Předtím stačila porazit Martinu Hingisovou 7:6, 6:2. V Dauhá ji v semifinále zastavila Justine Heninová ve třech setech.  Poté hrála v Kalifornii v Indian Wells, kde ji ve 4. kole vyřadila Číňanka Li Na 6:3, 7:6. Na Floridě v Miami prohrála ve 3. kole s Marou Santangelovou 2:6, 7:6, 6:4, když už vyhrávala 6:2, 5:2.  Na Floridě pak hrála ještě jeden turnaj a to v Amelia Island, kde opět nestačila na Anu Ivanovičovou. Z Charlestonu si odvezla pohár za vítězství v turnaji, když cestou porazila Anastasii Rodionovovou, Maru Santangelovou, Katarinu Srebotnikovou, Venus Williamsovou a konečně ve finále Dinaru Safinovou 6:2, 6:2.  Po americkém turné na tvrdých površích se Jankovičová stěhovala na evropskou antuku. Ve Warszawě prohrála v semifinále s Justine Heninovou 7:5, 2:6, 6:4. Na turnaji v Berlíně to byla opět Justine Heninová, kdo jí překazil další postup. Heninová vyhrála 3:6, 6:4, 6:4. Po tomto turnaji Jankovičová postoupila na 5. místo žebříčku WTA.  Následující turnaj se konal v Římě a stal se lehkou kořistí Jankovičové, která ho vyhrála bez ztráty setu. Na cestě za titulem porazila Alonu Bondarenkovou, Jelenu Dementěvovou, Patty Schnyderovou i Světlanu Kuzněcovovou. Na grandslamu v Paříži byla Jankovičová nasazená jako hráčka č. 4. Mezi jinýma tam porazila Venus Williamsovou, Marion Bartoliovou a Nicole Vaidišovou, než ji v semifinále (potřetí v krátké době) porazila Justine Heninová 6:2, 6:2. Po turnaji se posunula v žebříčku na 3. místo.  O týden později dobyla své páté vítězství na WTA Tour. Ve finále v Birminghamu porazila nejvýše nasazenou Marii Šarapovovou 4:6, 6:3, 7:5. Bylo to její první vítězství v kariéře nad touto hráčkou.  O další týden později v holandském's-Hertogenbosch se Jankovičová stala první hráčkou od dob Chris Evertové, která stihla vyhrát 50 zápasů do první poloviny roku. Evertové se to povedlo v roce 1974. Ve finále tentokrát nestačila na Annu Čakvetadzeovou, se kterou prohrála 7:6, 3:6, 6:3. Navzdory slibným výsledkům na trávě se na turnaji ve Wimbledonu moc neukázala. Už ve 4. kole ji vyřadila Marion Bartoliová 3:6, 7:5, 6:3. Kromě dvouhry hrála ve Wimbledonu i smíšenou čtyřhru, kterou vyhrála společně se specialistou na debl Jamie Murrayem. Ve finále porazili pátý nasazený pár Jonas Björkman a Alicia Moliková 6:4, 3:6, 6:1.  Na US Open se dostala do čtvrtfinále, kde prohrála s Venus Williamsovou 4:6, 6:1, 7:6. V předchozích kolech vyřadila Jarmilu Gajdošovou, Olgu Govorcovovou, Alizé Cornetovou i Sybille Bammerovou. V září na turnaji v Pekingu narazila ve 2. kole Virginii Ruano Pascualovou, kterou smetla 6:0, 6:0 – bylo to potřetí v kariéře, kdy vyhrála bez ztráty gamu. Ve druhém setu ztratila pouhé 4 míčky. Nakonec ji ve finále porazila Ágnes Szávayovou 6:7, 7:5, 6:2. Ve druhém setu Jankovičová promarnila mečbol.  Ve Stuttgartu se ještě dostala do semifinále (prohrála s Heninovou 7:6, 7:5), ale pak se její forma prudce zhoršila: ve dvou následujících turnajích vypadla již v prvních kolech. Sezónu zakončila na Turnaji Mistryň v Madridu, kde ze tří zápasů nevyhrála ani jeden. Postupně prohrála s Marion Bartoliovou 6:1, 1:0 skreč, s Justine Heninovou 6:2, 6:2 a s Annou Čakvetadzeovou 6:4, 0:6, 6:3.  Hned po turnaji v Madridu Jankovičová prodělala operaci nosu, která vyřešila její problémy s dýcháním.

2008.

Na přelomu prosince a ledna se zúčastnila spolu s Novakem Đokovićem Hopmanova poháru v australském Perthu. Tam si přivodila nepříjemné zranění nohy, které ji donutilo vzdát tři zápasy ve dvouhře. Přesto Srbsko postoupilo do finále, kde ho porazily Spojené státy americké 2:1. Jankovičová účastí na tomto turnaji ztratila body v žebříčku WTA, protože kvůli němu neobhájila své vítězství v Aucklandu z minulého roku.  Objevila se ale v Sydney, kde obhajovala finálovou účast z roku 2007. Po výhře nad Tatianou Golovinovou podlehla ve 3. kole Nicole Vaidišové 6:4, 4:6, 6:4 a tím přišla o 3. místo v žebříčku WTA ve prospěch Any Ivanovičové.  Své první utkání v Melbourne na Australian Open proti Tamiře Paszekové vyhrála Jankovičová za 3 hodiny 15 minut 2:6, 6:2, 12:10. Ve čtvrtfinále dokázala porazit Serenu Williamsovou, aby pak v semifinále hladce prohrála s Marií Šarapovovou 6:3, 6:1. Na turnaji v Dauhá ji ve čtvrtfinále porazila Číňanka Li Na 6:3, 6:4. V Bengalúru, kde byla nasazená jako č. 1, vypadla rovněž ve čtvrtfinále a rovněž s Číňankou, tentokrát s Jen C’ 6:3, 3:6, 6:3.  V březnu v Indian Wells vypadla v semifinále s Anou Ivanovičovou 7:6, 6:3. Na turnaji v Miami ve finále nestačila na Serenu Williamsovou 6:1, 5:7, 6:3. Další dva turnaje prohrála Jankovičová ve čtvrtfinále: v Charlestonu s Věrou Zvonarevovou 6:2, 3:6, 6:2 a v Berlíně s Jelenou Dementěvovou 6:3, 2:6, 6:3. Další týden hrála ve svém oblíbeném městě Římě, kde se jí podařilo obhájit v minulém roce vybojovaný titul. Byl to už její šestý titul na WTA Tour. Ve finále porazila Alizé Cornetovou 6:2, 6:2.  Na francouzském grandslamovém turnaji v Paříži se dostala do semifinále, kde ji porazila krajanka Ana Ivanovičová 6:4, 3:6, 6:4. Byl to přímý souboj o 1. místo na světovém žebříčku WTA.  Následoval další grandslam ve Wimbledonu, kde se dostala stejně jako před rokem do 4. kola. Dále ji nepustila Tamarine Tanasugarnová 6:3, 6:2. O měsíc později nastoupila na turnaji v Los Angeles. Byla nasazená jako č. 1 a navíc měla v prvním kole volný los. Ve 2. kole porazila Američanku Vaniu Kingovou 7:5, 6:2, ve třetím Maďarku Melindu Czinkovou 6:3, 6:2 a ve čtvrtfinále Rusku Naďu Petrovovou 7:5, 6:4. V semifinále ji zastavila další Ruska Dinara Safinová výsledkem 7:6, 6:1. Obhájila tím body z minulého roku, avšak nevyužila možnost sesazení Any Ivanovičové z 1. místa. Šanci měla i na turnaji v Montrealu, ale celkem překvapivě prohrála už ve čtvrtfinále s Dominikou Cibulkovou 7:5, 6:2.

2013.

V Sezóně vyhrála jeden titul v kolumbijské Bogotě. Dvakrát odešla z finále dvouhry jako poražená hráčka. Poprvé od roku 2011 se vrátila do elitní světové desítky.  Bývalá světová jednička prožila vzestup formy, když se poprvé od roku 2011 vrátila do elitní desítky žebříčku WTA. Na melbournském Australian Open vypadla ve třetím kole s krajankou Anou Ivanovićovou po setech 5–7, 3–6. Po třech letech dosáhla na singový titul, když opanovala turnaj Copa Colsanitas po jednoznačné finálové výhře nad mladou Argentinkou Paulou Ormaecheaovou 6–1 a 6–2. Druhé sezónní finále si zahrála na americkém Family Circle Cupu, v němž nestačila na světovou jedničku Serenu Williamsovovou po třísetovém vývoji utkání 6–3, 0–6 a 2–6.  Do premiérového čtvrtfinále Grand Slamu od roku 2010 se probojovala na French Open. Stopku jí však vystavila ruská obhájkyně titulu Maria Šarapovová ve třech setech 6–0, 4–6 a 3–6. Pokles formy zaznamenala na travnatém Wimbledonu, kde opustila turnaj již ve druhé fázi po porážce od mladší krajanky Vesny Doloncové 5–7 a 2–6.  Na US Open se probojovala do osmifinále, v němž ji vyřadila čínská tenistka Li Na po jednoznačném průběhu 3–6 a 0–6. Finále si zahrála na pekingském China Open, kde po semifinálové výhře nad Kvitovou, odešla podruhé v roce poražena z boje o titul od Sereny Williamsové, tentokrát výsledkem 2–6 a 2–6.

Soukromý život.

Jelena Jankovičová se narodila roku 1985 v Bělehradu jako třetí dítě do rodny ekonomů Veselina a Snežany Jankovićových. Matka pochází ze Srbska, otec pak z Černé Hory. Má dva bratry Marka a Stefana Jankoviće.

Jelena Jankovićová,, výslovnost: (* 28. února 1985 Bělehrad) je srbská profesionální tenistka a historicky 16. světová jednička ve dvouhře, kterou byla v letech 2008–2009 celkově osmnáct týdnů. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála patnáct turnajů ve dvouhře, včetně Indian Wells 2010, a dvou triumfů na Rome Masters, a také získala dva tituly ze čtyřhry v Birminghamu a Torontu. V rámci okruhu ITF vyhrála jeden singlový turnaj.

Jelena Janković (, * 28. Februar 1985 in Belgrad, SFR Jugoslawien) ist eine ehemalige serbische Tennisspielerin. Von Ende 2008 bis Anfang 2009 war sie 18 Wochen lang die Nummer 1 der WTA-Weltrangliste.


Úvod.

Rovnice USLE byla vyvinuta ve Spojených státech amerických na datech získaných ministerstvem zemědělství (USDA) experimentálně pomocí simulátoru deště.

Výpočet.

formula_1  kde: Pokud hodnota dlouhodobého průměrného smyvu půdy nepřekročí hodnotu dlouhodobé přípustné ztráty půdy (G), nedochází na dané lokalitě k zrychlené erozi, lokalita není ohrožena vodní erozí a jsou zachovány funkce půdy a její úrodnost.  tedy formula_2  kde: Gpřípustná průměrná roční ztráta půdy (t.ha.rok)  Pokud však hodnoty dlouhodobého průměrného smyvu půdy překročí hodnoty dlouhodobé přípustné ztráty půdy (tedy Gp < G), dochází vlivem vodní eroze k nadlimitní ztrátě půdy a tím i k ztrátě funkcí půdy a snižování její úrodnosti. Rozdíl mezi dlouhodobým průměrným smyvem a dlouhodobou přípustnou ztrátou půdy současně vyjadřuje i míru erozní ohroženosti dané lokality.

Užití v rámci ČR.

Hodnoty přípustné průměrné roční ztráty půdy erozí jsou stanoveny především z hlediska dlouhodobého zachování funkcí půdy a její úrodnosti. Hloubka půdy je charakterizována mocností půdního profilu, kterou omezuje skalní podklad, nebo vysoká skeletovitost a to na základě bonitace půdy, vyjádřené kódem BPEJ. Hloubka půdy je v systému BPEJ vyjádřena 5. číslicí sdruženého kódu BPEJ pro skeletovitost a hloubku půdy. Kódy 7, 8, a 9 jsou určeny pro BPEJ pozemků se sklonem > 12° a pro BPEJ nevyvinutých (litozem, ranker) půd. Pro půdy s kódem 8 a 9 je hloubku půdy nutné zjistit terénním průzkumem v místech nejsvažitější části pozemku. V případě pozemků s mělkými půdami s hloubkou do 30 cm se doporučuje jejich převedení do kategorie trvalých travních porostů (TTP). Protože uvedené přístupy k vyjádření erozní ohroženosti pouze popisují současný stav a nedávají návod na to jak zrychlené erozi předcházet, byla rozvinuta myšlenka definování limitů hospodaření na zemědělské půdě s ohledem na zachování funkcí půdy a její úrodnosti. Vzhledem k tomu, že z hlediska hospodaření na orné půdě je ve vztahu k erozní ohroženosti ovlivnitelný pouze ochranný účinek vegetace a účinnost protierozních opatření, byl z rovnice USLE odvozen model pro hodnocení erozní ohroženosti na základě maximálních přípustných hodnot faktoru ochranného vlivu vegetace a protierozních opatření. Vytvořený model je nejen nástrojem na hodnocení erozní ohroženosti ale i návodem jak hospodařit na dané lokalitě tak, aby nedocházelo k nadlimitní ztrátě půdy vodní erozí.  Rovnice USLE je vyjádřená ve tvaru:  formula_3  kde: C – maximální přípustná hodnota faktoru ochranného vlivu vegetace  Maximální přípustné hodnoty ochranného vlivu vegetace (C) vyjadřují vhodný způsob hospodaření na půdních blocích nebo jejich částech, při kterém ještě nedochází k projevům nadlimitní ztráty půdy vodní erozí. Limity přípustné ztráty půdy jsou nastaveny s ohledem na zachování funkcí půdy a její úrodnosti. K jednotlivým C lze podle metodik určit konkrétní vhodná organizační nebo agrotechnická opatření. Vliv vegetačního pokryvu na smyv půdy se projevuje přímou ochranou povrchu půdy před destruktivním působením dopadajících dešťových kapek a zpomalováním rychlosti povrchového odtoku a nepřímo působením vegetace na půdní vlastnosti, zejména na pórovitost a propustnost a především mechanickým zpevněním půdy kořenovým systémem. Ochranný vliv vegetace je přímo úměrný pokryvnosti a hustotě porostu v době výskytu přívalových dešťů (měsíce duben – září). Proto dokonalou protierozní ochranu představují porosty trav a jetelovin, zatímco běžným způsobem pěstované erozně nebezpečné (dříve širokořádkové) plodiny (kukuřice, okopaniny, sady a vinice) chrání půdu nedostatečně.  Při popisu erozních jevů je třeba respektovat jejich výrazně epizodní charakter. Ke ztrátě rozhodující části půdy nedochází rovnoměrně během roku a let, ale během jednotlivých výrazných srážkových epizod. Uvedený popis erozního procesu vztažený k dlouhodobé průměrné roční ztrátě půdy proto lze efektivně využít pro klasifikaci erozní ohroženosti, nikoliv však pro návrh ochranných opatření technického charakteru.

Univerzální rovnice ztráty půdy (USLE) je matematický model popisující proces vodní eroze půdy, používaný při výpočtech průměrné dlouhodobé ztráty půdy. Tento model je mj. v České republice směrodatný při plnění standardů Dobrého zemědělského a environmentálního stavu 5.

Mithilfe der Allgemeinen Bodenabtragsgleichung (ABAG) lässt sich der zu erwartende mittlere jährliche Bodenabtrag einer Fläche durch Wassererosion als Schätzung ermitteln.


Život.

Teréza Nováková pocházela z Prahy. Se svým manželem, středoškolským profesorem, odešla v roce 1876 do Litomyšle, kde strávila devatenáct let. Autorka pocházela z,dobré’’ rodiny. Její otec byl úředníkem pražské České spořitelny původem z Hradce Králové. Dědeček se živil jako hradecký poštmistr. Další předkové z otcovy strany pocházeli z Porýní a severozápadních Čech, Teplicka, z matčiny strany se jednalo o jihlavské Němce. Její rodina byla tedy poloněmecká. Otec byl Čech a matka Němka, která pocházela ze zámožné německo-židovské rodiny.  Doba, ve které se formovala osobnost Terézy Novákové, byla složitá. Jednoduchá nebyla především z hlediska kulturní atmosféry odrážející silný nacionalismus český a německý. Od každé z dobře situovaných měšťanských rodin se očekávalo přiklonění k české, či německé národnosti na základě hospodářských, politických, ale i individuálních pohnutek. Paradoxně často rozhodujícím faktorem nebyla genetika, ani české nebo německé kořeny a často dokonce nehrál roli ani jazyk, kterým se v rodině mluvilo. To se projevilo právě i v rodině Terézy Lanhausové (později Terezy Novákové), která je typickým příkladem takového jednání. Přestože předky měli německé, u nich doma se mluvilo německy, nebylo možné popřít vliv českého kulturního prostředí (divadlo, hudba, regionální obrozenecké tradice, vzdělávání na místním gymnáziu,...). K češství vedl Terézu Novákovou především otec. Dříve než znala česká slova, znala české písně, protože tatínek byl hudebník. Nejednalo se o člověka nijak razantního ani v životě osobním, ani kulturním a politickém. Byl to tichý a klidný člověk, který měl uzavřenou až klidnou povahu, jak ho popisuje vnuk Arne Novák. První hybnou silou českého kulturního a politického smýšlení se však u Terézy Novákové stala její matka Ernestina (Arnoštka) Deutschová. Dále v jejím vlastenectví sehrál velkou roli její budoucí manžel Josef Novák a v neposlední řadě se pro něj rozhodla sama. Nikdy se nepřestala zajímat o dobové dění, o kulturu, umění a politiku, a pokud mohla, vyjadřovala své názory veřejně. Zabývala se prací v ženských spolcích a bojem za rovnoprávnost žen (jeden takový spolek založila – účelem bylo vzdělání žen). Byla též sběratelkou krojů, výšivek a keramiky. Teréza Nováková navštěvovala dívčí školu S. Amerlingové, později Náprstkův Americký klub českých dam, kam ji uvedla Karolina Světlá. Důkladná znalost cizích jazyků jí umožnila číst německé a anglické autory v originále a poznat tak světovou literaturu. Při studiu se Teréza Nováková seznámila se Svatoplukem Čechem a se svým budoucím manželem, gymnaziálním profesorem Josefem Novákem. Matka autorky se narodila v Jihlavě, jako nemluvně byla přenesena do Vídně a tam vychována. Byla to chytrá, vtipná a citlivá žena, která se česky ale na rozdíl od svého manžela nenaučila. Přesto se, jak je již výše zmíněno, přikláněla na stranu Čechů. S tím souviselo i rozhodnutí o českém vzdělávání všech jejích čtyř dětí, prvorozenou Terézu nevyjímaje. Už jako malé dítě byla Teréza Lanhausová nesmírně inteligentní dívenkou. Její matka si toho byla vědoma, a proto jí věnovala nadměrnou pozornost. Dospívání Terezy Landhausové také nebylo jednoduché. První polovina šedesátých let 19. století byla nadějná (postupný odchod Bachova absolutismu –uvolnění cenzury, masové veřejné akce, postupné vkládání českých prvků, počátek feminismu) a plná manifestací, druhá polovina šedesátých let však přinesla hořké zklamání. V první řadě započala prusko-rakouská válka, následovala epidemie cholery a rakousko-uherské vyrovnání, které pro slovanské národy nedopadlo dobře. Lidé však byli zvyklí scházet se, a tak se scházeli dál, i když jim za to hrozily postihy. Vyvrcholením masových akcí se stalo položení základního kamene Národního divadla v roce 1868. V takové době Teréza dospívala. Byla vnímavá ke všem těmto událostem, byla citlivá a měla pozorovací talent. Poslouchala názory svých rodičů i ostatních (české i německé) a vytvářela si obrázek. Své myšlení a dospívající svět zachytila v autobiografické novele Z jarních dob. Také si, jako každá dospívající dívka, vedla deník (zpočátku v němčině s českými vsuvkami, později přechází i do angličtiny a jazyků, které nerozluští jen tak někdo). Píše například:  ",Zář slunce-květů dech-ptáčků píseň jarní (...) zdaž kdy v těch temných truchlivých dnech doufala jsem, že to bude obrazem srdce mého? Probudila se Teréza k životu!! Konečně, konečně ty motlidbičky vášnivé, ty touhy po jaře, ty blouznivé po blahu stesky se vyplnily, (...) all my hopes (...). Ó, jak je život zase vábivý mi, uprchnuvší z ledu a sněhu, kde dobu dlouhou tak s duší zoufalou, se srdcem promrzlým jsem prodlela (...) jsem tak blažená!<nowiki>"</nowiki>"  ",Truchlivou reflexí prožívám tu dobu roku novou. Plesala jsem příliš brzy (...) jaro, vyklouzivši slunečnou zář – několik balíčků vonných - uprchlo. S ním zmizely hlasy zpěvné, sníh pokryl opět zem a květy zhynuly,"  "Ach, ty róže, krásná róže,"  "čemus raně vykvietla?"  "Vykvietši usviedla,"  "usviedši promrzla?<nowiki>"</nowiki>" S Josefem Novákem po sňatku v roce 1876 odešla do Litomyšle, kde pracovala Teréza Nováková osvětově a zajímala se o národopisné studium východočeského lidu. Autorce trvalo, než se s krajem sžila, ale později si ho zamilovala, a i po manželově opětovném přeložení do Prahy se na známá místa stále vracela. Do Prahy se rodina vrátila po dvaceti letech. O několik let později se Nováková usadila v Proseči u Skutče. Právě v Proseči, v tiché samotě, trávila svých posledních dvanáct let života a napsala tu svůj stěžejní román "Drašar". Rodina Terezy Novákové měla sedm dětí, ale jen literární kritik a historik Arne Novák a nejmladší Jaroslav matku přežili. S Josefem Novákem, kterého si jako manžela vyvzdorovala, měli sedm dětí, šest však zemřelo předčasně, většinou v mladé dospělosti. Prvorozené dítě Novákových se narodilo mrtvé, Theodor se utopil ve dvaadvaceti letech v Labi, Marie zemřela ve čtrnácti a Ludmila v devatenácti. Vladimír po neúspěšné zkoušce na vysoké škole spáchal sebevraždu a nejmladší Jaroslav, narozený v závěru devatenáctého století, padl v první světové válce.. Se ztrátou dětí se nemohla vyrovnat, a proto stále psala. V tomto těžkém období vznikla její nejvrcholnější díla. Když autorčin syn zahynul v roce 1901 při průzkumu Labe, rozhodla se navždy odložit pero. Nakonec se ale literární práce nevzdala.  Teréza Nováková zemřela v Praze u svého syna Arna Nováka. Jejím vzorem byla Karolina Světlá.

Dílo.

Hlavním tématem děl Terézy Novákové je duchovní vývoj východočeského venkova. Její hrdinové jsou ušlechtilí, bojují za společný pokrok společnosti jako celku – tento pokrok pro ni znamená socialismus a z toho samozřejmě plyne její zájem o dělnictvo a ty nejchudší.  Již v dětství se u ní projevoval kladný vztah k umění, ráda recitovala a zpívala. V dívčích letech se již pokoušela o literární tvorbu, dostalo se jí dokonce povzbuzení a uznání od Vítězslava Hálka. Vztah autorky k literatuře nebyl určován pouze osobní zálibou, ale především úkolem bojovat za společenský pokrok.  Ve svých prvních povídkách se nejdříve vrací převážně do svého dětství a mládí. Postupem času se stále více začíná zajímat o náboženské otázky a sociální poměry lidu.

Teréza Nováková, rozená Lanhausová, (31. července 1853 Praha-Nové Město – 13. listopadu 1912 Praha) byla česká spisovatelka s regionálním zaměřením na okolí Litomyšle a Proseče, představitelka realismu a tzv. venkovské prózy. Byla aktivní členkou ženského emancipačního hnutí.

Teréza Nováková, geborene "Langhaus", (* 31. Juli 1853 in Prag; † 13. November 1912 ebenda) war eine tschechische Schriftstellerin. Die Vertreterin des Realismus gehörte zu den aktiven Mitgliedern der Frauenemanzipation in Böhmen.


Historie.

Firmu založil roku 1884 řecký zlatník a podnikatel Sotirios Voulgaris (1857–1932) jako rodinný podnik. Z řecké transkripce a výslovnosti jeho jména (řecky: Σωτήριος Βούλγαρης, [soˈtirjos ˈbulɣaris]) se vyvinulo italské Sotirio Bulgari. Pocházel z vesnice Paramythia v kraji Epirus, kde si po roce 1870 otevřel první dílnu a obchod.  Roku 1877 přesídlil na Korfu, později do Neapole a roku 1881 do Říma, kde postupně založil několik obchodů svého zboží a starožitnictví, jeden z nich z roku 1884 existuje dosud.. Roku 1905 byl otevřen v historickém paláci na Via Condotti 10. Jeho vedení po otci převzali synové Costantino (1889–1973) a Giorgio (1890–1966), kteří ke šperkařské nabídce přidali také první hodinky. Původně k importovaným hodinovým strojkům zhotovovali jen pláště, pouzdra a řetízky. Zásadní vzestup firmy a zájem světové klientely nastal po roce 1910, kdy se design Bulgariho šperků obrátil ke vzorům francouzským a americkým. Větší obrat ke komerci se projevil po druhé světové válce, kdy nastala všeobecná poptávka po mainstreamovém šperku. Další vývojový stupeň přišel v roce 2010, kdy byla firma zařazena do řetězce luxusních značek a s nimi pronikla do obchodních řetězců celého světa. Proto jsou ceněny jednak nejstarší šperky, a dále staré kopie starožitných šperků či variace starších motivů.

Současnost.

V současnosti je tato firma po firmách Cartier a Tiffany považována za třetí největší na světě. Od roku 2010 je součástí francouzského koncernu světových značek luxusního zboží LVMH - Moët Hennessy Louis Vuitton. Zlaté a stříbrné zlacené šperky jsou zhotovovány ve velkých sériích průmyslově a značeny raženou značkou BVLGARI v pravoúhlém štítku nebo bez něj. Jejich cena je diktována světovou značkou a užitím luxusních drahokamů více než někdejším mistrovstvím šperkařského umění. Přizpůsobuje se tak klientele stovek obchodů na letištích i v metropolích celého světa.  Koncern zasahuje také do jiných průmyslových a obchodních odvětví, pod svou značkou například provozuje síť hotelů a investuje i do automobilového průmyslu.

Bulgari také BVLGARI je světová firma luxusního zboží, zabývající se ruční i průmyslovou výrobou a prodejem šperků, hodinek, průmyslovou výrobou parfémů a kožené galanterie.

Bulgari ist ein weltweit im Luxusgütersektor und Hotelgewerbe tätiges italienisches Unternehmen mit Sitz in Rom. Bulgari ist für Schmuck, Uhren, Parfüm und Lederwaren bekannt.


Bazilika Santa Maria Maggiore.

Za jeho nejvýznamnější dílo je považována mozaiková výzdoba apsidy Baziliky Santa Maria Maggiore, pocházející z let 1292-1296. Toto mistrovské dílo, signované JACOB (US) Torrita PICTOR H (OC) OPUS MOSAIC (UM) FEC (IT ) (ANNO) DOMINI MCCLXXXXVI, představuje jeden z vrcholů římského mozaikového umění. Obklopená ornamenty na zlatém podkladu s ptáky, květinami a zvířaty zajímá střed půlkupole apsidy kruhová mozaika "Korunování Panny Marie". Ústřední dvojici představují postavy Panny Marie a Ježíše Krista sedící na široké pohovce na pozadí oblohy poseté hvězdami. Svědky aktu jsou andělé, světci, jakož i historické postavy, např. papež Mikuláš IV. (objednatel díla) či kardinál Jacopo Colonna. Mozaiku doplňuje pět scén ze života Panny Marie vyobrazených na pruhu mezi okny kopule.

Bazilika svatého Jana v Lateránu.

Jacopo Torrita je autorem dodnes obdivované mozaiky ve výklenku apsidy Lateránské baziliky v Římě. V centru mozaiky z malého pahorku vyrůstá Kristův kříž; zpod pahorku vyvěrají čtyři potoky, symboly čtyř evangelistů; jeleni a ovce přicházejí k pramenům, což má symbolizovat Kristův křest v řece Jordán. Kolem kříže jsou shromážděny postavy čtyř apoštolů spolu s Pannou Marií a Janem Křtitelem. Apoštolům chybí tradiční atributy, ale rozeznáme je díky tomu, že umělec zanechal na mozaice jejich jména. Každý z apoštolů drží v rukou svitek s textem charakterizujícím jeho osobu - Petr TU ES CHRISTUS FILIUS DEI VIVI ("Ty jsi Kristus, Syn Boha živého"), Pavel SALVATOREM EXPECTAMUS DOMINUS IESUM CHRISTUM ("Očekávaný Spasitel, Pán Ježíš Kristus"), Jan Evangelista IN PRINCIPIO ERAT VERBUM ("Na počátku bylo Slovo") a sv. Ondřej TU ES MAGISTER MEUS CHRISTE ("Ty jsi učitel můj Kristus").

Bazilika svatého Františka v Assisi.

I autorství fresek se starozákonními výjevy (např. "Stvoření Adama", "Obětování Izáka", "Stavba Noemovy archy"), jakož i prací s kristologickým námětem ("Svatba v Káni Galilejské", "Zvěstování Panně Marii") v horním kostele Baziliky svatého Františka v Assisi se připisuje Jacopo Torritimu. Na výzdobě interiéru baziliky se spolu s Torritou podílel i jeho současník Filippo Rusuti.

Další práce.

Nové objevy a restaurace nástěnných maleb z posledních desetiletí rozšířily okruh uměleckého působení Jacopa Torritiho. Bylo možné umělci připsat autorství dalších fresek, např. v bazilice Santa Maria in Aracoeli, v papežské kapli Sancta sanctorum či bazilice Santi Quattro Coronati.

Jacopo Torriti byl italský gotický malíř a tvůrce mozaik činný na přelomu 13. a 14. století. Údajů o jeho životě je málo. Podle dochovaných záznamů se předpokládá, že se narodil v toskánském městě Torrita di Siena a byl františkánským mnichem. Známý je zejména podle dochovaných děl, z nichž největší ohlas zaznamenaly jeho práce na výzdobě římských kostelů - Lateránské baziliky, Baziliky Santa Maria Maggiore a také na výzdobě horního kostela Baziliky svatého Františka v Assisi.

Jacopo Torriti war ein römischer Maler und Mosaikkünstler und Angehöriger des Franziskanerordens im ausgehenden 13. Jahrhundert. Seine Hauptwerke sind mehrere Mosaiken in zwei römischen Papstbasiliken (Basilicae maiores), der Lateranbasilika und der Basilika Santa Maria Maggiore, und wohl auch in der Oberkirche der Basilika San Francesco in Assisi, einer weiteren Basilica maior. Torriti war aktiv zwischen 1270 und dem Beginn des 14. Jahrhunderts und wurde wahrscheinlich in Torrita di Siena geboren.


Život.

Patřil mezi představitele české konzervativní šlechty. Po studiích práv v Praze, Bonnu a ve Vídni zasedl roku 1879 v Panské sněmovně. V zemských volbách v roce 1883 byl zvolen na Český zemský sněm za kurii velkostatkářskou, svěřenecké velkostatky. Mandát obhájil v zemských volbách v roce 1889. Rezignace na mandát byla oznámena v prosinci 1893. Zastupoval Stranu konzervativního velkostatku, která podporovala český státoprávní program. Po smrti Jindřicha Jaroslava Clam-Martinice dokonce krátce předsedal straně konzervativního velkostatku a byl aktivním účastníkem a stoupencem punktačních jednání v roce 1890.  Po pádu Taaffeho vlády byl roku 1893 jmenován předsedou předlitavské vlády, jež se opírala o parlamentní koalici konzervativních aristokratů, Poláků a německých liberálů. Utvoření kabinetu vyvolalo obavy tehdy v českém politickém táboře dominantních mladočechů. Windischgrätz jako heslo své vlády vyhlásil "otevřenost a pravdu" a snažil se místo státoprávních a etnických otázek soustřeďovat na témata hospodářská a finanční. Mladočeši vůči vládě zaujali opoziční stanovisko a roku 1895 prováděli velkou obstrukci Říšské rady při projednávání daňové reformy. Windischgrätz ztroskotal na stejné otázce jako jeho předchůdce, na otázce volební reformy. Jakmile došlo v polovině roku 1895 k vypovězení parlamentní koalice, premiér ihned podal demisi. Od roku 1897 až do konce rakousko-uherské monarchie byl pak předsedou Panské sněmovny. V ní v roce 1903 vystoupil proti ústupkům Maďarům ve vojenské oblasti.  Za první světové války sloužil v rakousko-uherské armádě jako major v záloze. Jeho majetek tvořilo v Čechách fideikomis v Kladrubech, alodiální panství Štěkná a Mladějovice, velkostatek v Tachově, dále zdědil panství v Dolním Rakousku a ve Štýrsku. Jako první mu byla během pozemkové reformy konfiskována Štěkeň a následně odprodána.  Zemřel v listopadu 1927. Deník Národní politika ho v nekrologu označil za feudála oddaného Habsburkům, ale zároveň za oddaného zastánce česko-německého vyrovnání z roku 1890 a stoupence českého státního práva – ačkoliv cítěním byl Němec a v době nástupu do funkce předsedy vlády prohlásil, že nezná českou otázku. Kladruby a část panství Tachov a panství Jablonica na Slovensku, připadla jako rodinné svěřenectví knížeti Ludvíku Aladárovi Windischgrätz (1882–1968) z uherské větve rodu.

Rodina.

Jeho otec byl Alfred II. Windischgrätz, matka Hegwig rozená Lobkowiczová. On sám byl od roku 1877 ženat s Gabrielou princeznou z Auerspergu. Měli spolu sedm dětí, pouze čtyři se dožily dospělosti. Jeho syn se roku 1914 zastřelil v Římě, kde působil na rakouském velvyslanectví. Důvodem byl spor s otcem kvůli nesouhlasu se synovým sňatkem.

Alfred August Windischgrätz (23. října 1851 Praha – 23. listopadu 1927 Tachov) byl český šlechtic a rakousko-uherský politik, v letech 1893–1895 předseda předlitavské vlády. Vnuk generála Alfreda Windischgrätze, statkář v Kladrubech, kde také poblíž zemřel.

Alfred (III.) August Karl Maria Wolfgang Erwin Fürst zu Windisch-Graetz, Freiherr von Waldstein und im Thal (* 31. Oktober 1851 in Prag; † 23. November 1927 in Tachau, Tschechoslowakei), war ein österreichischer Politiker und k.k. Ministerpräsident. Weiters war er Erblandstallmeister im Herzogtum Steiermark und Standesherr im Königreich Württemberg.


Reprezentace.

Jako člen reprezentace do 18 let pomohl v roce 2004 německému týmu v domácím prostředí k vítězství v I. divizi šampionátu této věkové kategorie a tedy postupu mezi elitu. Za reprezentaci do 20 let se zúčastnil mistrovství světa 2005 v USA (sestup) a I. divize turnaje o rok později ve Slovinsku (postup).  V dresu německého národního týmu se třikrát zúčastnil mistrovství světa - 2007 v Rusku (9. místo), 2010 v Německu (4. místo) a 2011 na Slovensku (7. místo).  Po tragické smrti německý svaz vyřadil hráčovo číslo 20 z reprezentační sady dresů.

Kariéra.

Dietrich byl odchovancem ESV Kaufbeuren, z kterého v roce 2002 přestoupil do mládežnického celku Mannheimu. Sezonu 2003/04 strávil poprvé v dospělé kategorii, když hostoval v klubu 4. nejvyšší soutěže EC Peiting. Další rok působil o soutěž výše v ETC Crimmitschau. V letech 2005-08 hrál nejvyšší soutěž za Düsseldorfer EG (podstatnou část sezony 2005/06 strávil na hostování ve třetiligovém celku Straubing Tigers).  V roce 2007 jej draftoval klub NHL Nashville Predators a tak se o rok později rozhodl pro přesun do této organizace. Za hlavní celek ovšem nenastoupil, pouze dvě sezony nastupoval za farmu Predators v American Hockey League - Milwaukee Admirals. V roce 2008 byl německou antidopingovou agenturou potrestán za nesplnění informační povinnosti tříměsíčním zákazem činnosti. Sezonu 2010/11 nastupoval opět v německé lize za Adler Mannheim. Zde měl platný kontrakt až do roku 2013, ale po první sezoně se jí rozhodl rozvázat, aby mohl přestoupit do celku Kontinentální hokejové ligy Lokomotiv Jaroslavl.

Robert Dietrich (* 25. června 1986 v Ordžonikidze, SSSR – 7. září 2011, Jaroslavl, Rusko) byl německý hokejový reprezentační obránce. V roce 2011 zahynul při letecké havárii klubu Lokomotiv Jaroslavl.

Robert Dietrich (; * 25. Juli 1986 in Ordschonikidse, Kasachische SSR; † 7. September 2011 in Tunoschna bei Jaroslawl, Russland) war ein deutscher Eishockeyspieler russlanddeutscher Abstammung, der während seiner Karriere unter anderem für die DEG Metro Stars und Adler Mannheim in der Deutschen Eishockey-Liga, die Milwaukee Admirals in der American Hockey League sowie Lokomotive Jaroslawl in der Kontinentalen Hockey-Liga auf der Position des Verteidigers spielte.


Historie.

Starý přístav vznikl v 9. či 10. století. Geoffrey z Monmouthu v deváté knize své "Historia Regum Britanniae" uvádí, že král Artuš vyjel z Barfleuru bojovat proti Římanům na straně Allobrogů. Po celé období vlády vévodů (do roku 1204), kdy byla Normandie znovu připojena k francouzskému království, byl Barfleur přístavem, který vévodové z Normandie (kteří byli současně panovníky Velké Británie) upřednostňovali.  V roce 1066 znamenala bitva u Hastingsu dobytí Anglie Normany, přičemž této bitvy se zúčastnila i řada místních obyvatel z Cotentinu a Avranches. V barfleurském přístavu je na skále umístěn nápis připomínající, že Vilém Dobyvatel vyplul z Barfleuru na lodi jménem "Mora" řízené mladým Barfleuranem Etiennem. 28. září 1066 se vylodil v Pevensey ve Východním Sussexu. 14. října porazil svého protivníka Harolda v bitvě u Hastings, během které byl Harold zabit, a 25. prosince 1066 získal ve Westminsterském opatství anglosaskou korunu.  V roce 1120 se na moři u Barfleuru potopila královská loď Bílá loď a na ní tak zahynul Vilém Aetheling, jediný legitimní syn anglického krále Jindřicha I.. Toto ztroskotání znamenalo úpadek věrnosti vévodovi. Na konci 12. století se v Barfleuru nalodil Richard Lví srdce, aby Anglii znovu získal.  Jan Bezzemek v Barfleuru pobýval v roce 1200.  V roce 1346 byl Barfleur poničen anglickými jednotkami Eduarda III., které se vylodily u Hougue.  V roce 1865 byla v Barfleuru postavena první záchranná stanice po vzoru britských, z důvodu nebezpečí, které představovala výběžek u Barfleuru.  Během 2. světové války byl Barfleur osvobozen 24. června 1944 americkými jednotkami bez bojů. Přístav byl pak používán k vyloďování materiálu a potravin.

Toponymie.

Staré názvy jsou: "Barbefloth" (1066-77), "Barbeflet" (1163), "Barbeflo" (1175, 1198), "Barflue" (1227), "Barefleu" (1317) a latinský přepis z 11. století "Barbatum fluctum". Název je zřejmě anglo-skandinávského původu.  První část "Bar" je pravděpodobně odvozena od jména osoby "Barbey", "Barbay", "Barbatus" či starofrancouzského "Barbé", což se podobně vyskytuje i v dalších názvech např. Barbeville (Calvados) a Barbetot v Épretotu (Seine-Maritime). Existují však i názory, že jde o odvozeninu staroseverského "barmr", což znamená špičku, výběžek, avšak skutečnost, že Barfleur se nenachází na žádném výběžku či v jeho blízkosti tento výklad spíše popírají. Výběžek "Pointe de Barfleur" na sever od Barfleuru byl takto pojmenován až poté, co vznikl název Barfleur.  Druhá část vznikla ze staroseverské "floth" (podle Reného Lepelleyho); staroanglické "flod" (podle Françoise de Beaurepairea); staroseverské "fljot" (podle Alberta Dauzata a Charlese Rostainga), což je voda, která teče, proud, resp. řeka, která se vlévá do moře. Toto vysvětlení převzal Dominique Fournier do svého díla o názvu Honfleuru právě pro vysvětlení názvu Honfleuru.) Postupně došlo k přetvoření na "-fleu" a poté "-fleur". "R" na konci se datuje až z 16. století.  Podobně vznikly názvy i řady dalších míst v Normandii, jako je Honfleur, Harfleur, Fiquefleur, Vittefleur, Crémanfleur v Crémanville a Gerfleur.

Ekonomie.

Barfleur je rybářský přístav, zaměřený zejména na lov slávek jedlých na otevřeném moři. Jeho centrum pro vyloďování je řízeno Obchodní a průmyslovou komorou v Cherbourgu-Cotentinu.

Barfleur je francouzská obec, která se nachází v departmentu Manche ve francouzském regionu Normandie. Se svou rozlohou 60 ha, jde o nejmenší obec v departmentu Manche.

Barfleur ist eine französische Gemeinde im Département Manche in der Region Normandie. Sie hat Einwohner (Stand ) und ist als eines der "Plus beaux villages de France" (Schönste Dörfer Frankreichs) klassifiziert.


Kariéra.

Randy Orton si svůj debut v WWE odbyl 22. dubna 2002 ve SmackDownu proti Hardcore Hollymu. Poté byl draftován do divize RAW. 26. července 2004 porazil Chrise Benoita v zápase o světový titul, Randy Orton tento zápas vyhrál a ve svých 24 letech a stal se nejmladším držitelem světového titulu v historii. V lednu 2006 Orton nastoupil i do zápasu Royal Rumble s dalšími 30 wrestlery, ale byl vyřazen Reyem Mysteriem, který nakonec zvítězil. 4. dubna 2006 byl Orton suspendován. Orton se vrátil před SummerSlamem 2006, na kterém měl zápas proti Hulku Hoganovi, který Orton prohrál. Na One Night Stand 2007 byl poražen Robem Van Damem v Stretcher match, ale po zápase ho kopl do hlavy a tím ho vyřadil. Na Great American Bash Orton porazil Dustyho Rhodese. Poté porazil i Codyho Rhodese v Rawu a stal se hlavním vyzyvatelem o WWE titul. V roce 2008 se Randy Orton zranil a nemohl po dlouhých šest měsíců zápasit. V roce 2009 se stal Orton vítězem Royal Rumble matche. Randyho kariéra pokračovala dál. Do roku 2013 se dostal k devíti světovým titulům. K poslednímu, k devátému, titulu se dostal v první polovině roku 2011, kdy si ve feudu s Christianem vyměnili titul pro světového šampiona těžké váhy. O titul přišel v září téhož roku na show "Night of champions", kdy titul vybojoval Mark Henry. Poté se do bojů o jakkýkoliv titul zapojil jen zřídka. Postupně měl feudy s Codym Rhodesem, Wadem Barretem, Kanem, Albertem del Riem, Shieldem a dalšími. WWE Champion and The Authority  Dalším zlom přišel v červenci roku 2013, kdy dokázal porazit svých 5 soupeřů, vystoupat na žebřík a uchytit Money In The Bank kufřík, který držitele opravňuje k zápasu o nejprestižnější titul v WWE, kdykoliv bude majitel kontraktu chtít. Další placená akce po MITB, byl Summerslam. Hlavní tahák, držitel hlavního titulu John Cena vs Daniel Bryan se speciálním rozhodčím Triple H. Zápas vyhrál Daniel Bryan a získal wwe titul. V tom, ale zazněla nástupní skladba Randyho Ortona a ten vyšel s kufříkem MITB. Bryan schytal finisher od Triple H <nowiki>"pedigree"</nowiki> a Randy Orton odpočítal Bryana a získal WWE titul. Tím, že Triple H podrazil Bryana stal se zápornou postavou a dali se dohromady s Randym Ortonem. Randy Orton se připojil k <nowiki>"The Authority"</nowiki> (Triple H a jeho manželka Stephanie McMahon) a ti začali svojí diktaturu v WWE . Další placená akce Night of Champions. Daniel Bryan měl právo na obhajobu svého titulu a ten zápas Daniel Bryan vyhrál. Jenže raw po této PPV, byl Danielovi titul odebrán kvůli tomu že rozhodčí odklepal do tří moc rychle. Do placené akce Battleground nebyl žádný champion a hlavní tahákem této akce byl opět zápas Daniel Bryan vs Randy Orton zápas vypadal pro Bryana dobře, už držel Ortona v Yes locku, ale po nařízení authority vběhl do zápasu Big Show a vytáhl rozhodčí a zápas byl ukončen jako bez výsledku. Další placená akce a další souboj Randy Ortona s Daniel Bryanem o wwe titul, který nikdo nevlastnil ale se speciálním rozhodčím a dlouholetým parťákem Triple H, Shawnem Michaelsem. Už podle názvu akce <nowiki>"Hell in a Cell"</nowiki> šlo o tento typ zápasu. HBK vypadal, že byl na straně Daniela Bryana, ale nakonec mu stejně dal superkick a Orton vyhrál wwe titul. Po několika zápasech s Daniel Bryanem se v hlavním taháku Survivor Series postavil proti Ortonovi, Big Show, který si tento zápas o hlavní titul vyžádal poté co byl propuštěn, ale zase byl zpět příjmutý. Zápas vyhrál Randy a obhájil svůj titul.  TLC byla zlomová v tom, že se proti sobě utkají WWE champion a WH champion o sjodnocení dvou hlavních titulů, v Tables, Ladder and Chairs matchi šli proti sobě, WWE Champion Randy Orton a WH Champion John Cena. Tito borci mají za sebou už pěknou řádku zápasů, ale nikdy nebyl tak významný jako o sjednocení WWE a WH titulu. Zápas vyhrál Randy Orton potom co připoutal Cenu k provazu. Royal Rumble a obhajoba, proti Johnu Cenovi, který měl právo na odvetu. Orton ho vyhrál, ale s menší pomocí Wyatt Family. Další placená akce a obhajoba proti 5 wrestlerům v Elimination chamber matchi. Jeho soupeři byli John Cena, Daniel Bryan, Sheamus, Chrisitan a Cesaro. Orton do zápasu přišel jako poslední a eliminoval Johna Cenu, který byl napaden opět Wyatt Family a pak i nakonec Daniel Bryana a obhájil svůj titul. Největší placená akce roku 2014 Wrestlemanie a obhajoba proti výherci Royal Rumble zápasu, Batistovi a proti Daniel Bryanovi, ten si vysloužil být v hlavním taháku wrestlemanie, protože porazil Triple H v úvodním zápasu WM xXx. Zápas vyhrál Daniel Bryan potom co donutil vzdát Batistu po YES locku. V tom zápase obživla spolupráce Ortona a Batisty, tedy 2/3 z bývalích členů slavné stable Evolution.  Return Evolution (2014)  Raw po Wrestlemanii se Orton a Batista spojili v tag team a šli do tag teamového šampionatu proti bratrům Usovým. Zápas prohráli, ale po DQ. Další raw už Evolution se spojilo s Triple H a Evolution bylo zase pohromadě. Teda až na Rica Flaira, který vystoupil jenom v posledním segmentu před Extreme Rules. Na této placené akci bude mít Evolution zápas se Shieldem.

Soukromý život.

V listopadu 2006 Randy Orton oznámil zásnuby se svou přítelkyní Samanthou Spenno. Vzali se v září 2007 a v Prosinci 2007 oznámil, že čekají své první dítě, dceru kterou pojmenovali Alanna Marie, která se narodila 12. července 2008. O pět let později se manželé Ortonovi rozvedli.

Randal Keith Orton (* 1. dubna 1980 v Knoxville, Tennessee, USA) je americký profesionální wrestler třetí generace. Své pravé jméno užívá i v ringu, ale místo "Randal" je zdrobněno na "Randy" a jeho prostřední jméno "Keith" se nepoužívá.

Randal Keith Orton (* 1. April 1980 in Knoxville, Tennessee), besser bekannt unter seinem aktuellen Ringnamen Randy Orton, ist ein US-amerikanischer Wrestler. Er steht derzeit als einer der Protagonisten bei WWE unter Vertrag und tritt regelmäßig in deren Wrestlingshow Raw auf. Orton ist ein ehemaliger "World Heavyweight Champion" und "WWE Champion", sowie ein "Grand Slam Champion". Bereits sein Großvater Bob Orton senior und sein Vater Bob Orton Jr. waren erfolgreiche Wrestler.


Biografie.

Původ, mládí.

Alexandra se narodila jako pátá ze šesti dcer sasko-altenburského vévody Josefa Fridricha (1789—1868) a jeho manželky, württemberské princezny Amálie (1799—1848). Z matčiny strany byla vnučkou Ludvíka Württemberského, bratra carevny Marie Fjodorovny, druhé manželky cara Pavla I. Druhá a šestá z jejích sester již v útlém věku zemřely, Alexandra tak vyrůstala jako nejmladší z nich.

Manželství, potomci.

Se svým budoucím manželem, synem ruského cara Mikuláše I., velkoknížetem Konstantinem Nikolajevičem, se seznámila, když carevič přijel do Německa na svatbu své sestry, velkokněžny Olgy Nikolajevny. Konstantin se hluboce zamiloval a psal svým rodičům: ""Ta nebo žádná"". V říjnu roku 1847 Alexandra přijela do Ruska a přestoupila na pravoslaví. 11. září roku 1848 se pak konala svatba v Zimním paláci v Petrohradu. Mladá rodina žila v Petrohradu v Pavlovsku, Strelně a Mramorovém paláci.  Z manželství Alexandry Josifovny a Konstantina Nikolajeviče se narodilo šest dětí, čtyři synové a dvě dcery:

Velkokněžna.

Mladá velkokněžna byla považována za jednu z největších krasavic u carského dvora. Velké modré oči, zlatěrudé vlasy, řecký nos a krásná ústa ve spojení s přirozenou elegancí dívky hluboce zapůsobily i na samotného cara Mikuláše I., proslulého znalce ženské krásy. Třebaže neoplývala intelektem, velmi si jí vážili všichni čtyři carové, v období jejichž panování v Rusku žila (Mikuláš I., Alexandr II., Alexandr III., Mikuláš II.) V rodinném kruhu ji nazývali «teta Sanni (тётя Санни)».  Mnoho času věnovala problematice bezprizorných dětí a řídila Hlavní radu dětských útulků.  Milovala hudbu a pořádala skvělé hudební večery. Johann Strauss byl setkáním s velkokněžnou uchvácen a věnoval jí valčík ""Velkokněžně Alexandře"" a quadrillu ""Terasa Strelny"".  Alexandra Josifovna měla sklony k mysticismu a věštění ze stolní desky. Podle tvrzení jedné z jejích dvorních dam pod vedením jiné dvorní dámy, Anny Fjodorovny Tjutčevové, ""tak mnoho a tak často opakovala svá magnetické pokusy, že se z toho málem pominula."

Rodinné tragédie.

V dubnu roku 1874 zasáhlo rodinu Alexandry Josifovny neštěstí. Její nejstarší syn, velkokníže Nikolaj Konstantinovič byl obviněn z krádeže briliantů zdobících ikonu Bohorodičky, kterou svého času car Mikuláš I. požehnal svatbu svého syna Konstantina s Alexandrou Josifovnou. Nikolaj se ke krádeži nikdy nepřiznal, podle svých slov vzal na sebe vinu svého pobočníka, byl však rodinnou radou shledám vinným; aby se zabránilo veřejnému skandálu, byl prohlášen za choromyslného a poslán ze Sankt-Petěrburgu do vyhnanství.  Po této skandální historii se svým nejstarším synem se velkokněžna dlouho nemohla vzpamatovat. Věřila, že ikona chráni její rodinný krb a děsila se budoucnosti. Její obavy se potvrdily, její rodinné štěstí záhy skončilo, rodinu či ji samotnou stíhala rána za ranou.  Ve věku šestnácti let roku 1879 zemřel na souchotiny její nejmladší syn Vjačeslav. Nedlouho nato, po třiceti letech manželství, zjistila velkokněžna, že její hluboce milovaný muž již k ní nechová žádné city. Již dávno měl poměr s balerinou Mariinského divadla v Sankt-Petěrburgu Annou Vasiljevnou Kuzněcovovou (1847—1922) a měl s ní čtyři děti. Konstantin Nikolajevič představil svou favoritku známým se slovy: ""V Petěrburgu mám formální ženu, a toto je zákonitá!"". Sám o tom řekl manželce a vybídl ji ""zachovávat zdvořilost"". Car Alexandr III. se k chování "strýce Koko" stavěl ostře odmítavě.  Alexandra Josifovna opustila Petěrburg a odjela do Pavlovska, kde trávila neradostné dny. Do hlavního města přijížděla pouze v zimě. Svou lásku k nevěrnému manželovi však chovala až do konce života.  Roku 1889 ranila Konstantina Nikolajeviče mrtvice: ochrnula mu pravá ruka i noha a téměř ztratil schopnost mluvit. V tomto stavu prožil ještě několik let. Alexandra Josifovna při něm zůstala v roli ošetřovatelky - svou povinnost vůči němu splnila až do konce, který přišel 13. ledna roku 1892.

Konec života a smrt.

Ke konci života Alexandra Josifovna téměř oslepla a od roku 1903 nevycházela z Mramorového paláce, kde žila a kde 23. června roku 1911 v požehnaném věku 81 let i zemřela. Do posledního okamžiku byla jasného rozumu i vnímání. Oblíbená velkokněžna byla v souladu se svým přáním pochována ve velkoknížecí hrobce Petropavlovské pevnosti společně se svým manželem (jehož ostatky byly do hrobky, vybudované roku 1908, přeneseny z Petropavlovského chrámu).  V Rusku Alexandra Josifovna prožila 64 let a ruská země se stala její druhou vlastí. Byla ochránkyní tradic rodiny Romanovových a přísné dvorní etikety.

Alexandra Sasko-Altenburská, plným jménem německy "Alexandra Friederike Henriette Pauline Marianne Elisabeth von Sachsen-Altenburg" (8. června 1830, Altenburg – 6. července 1911, Sankt-Petěrburg) byla rodem princezna z ernestinské linie Wettinů a sňatkem pod jménem "Alexandra Josifovna (rusky Александра Иосифовна)" ruská velkokněžna.

Alexandra Friederike Henriette Pauline Marianne Elisabeth von Sachsen-Altenburg (* 8. Juli 1830 in Altenburg; † in Sankt Petersburg) war eine Prinzessin von Sachsen-Altenburg und durch Heirat unter dem Namen Alexandra Iosifowna () russische Großfürstin.


Klubová kariéra.

Začátky.

Začátek kariéry neměl Diarra snadný. V mnoha klubech ho odmítli kvůli jeho postavě. FC Nantes jej odmítli z důvodu nízké postavy a nízké váhy. V Le Mans FC jej také nepřijali a Lassana uvažoval o konci kariéry, ale nakonec se dostal do klubu Le Havre.

Le Havre.

V Le Havre AC začala jeho klubová kariéra. V tomto klubu se neuvěřitelně zlepšil a všiml si ho i trenér francouzské fotbalové reprezentace do 21 let, do níž se také dostal. Díky jeho formě se o něj začaly zajímat i velké kluby v čele s anglickou Chelsea, která v Diarrovi viděla nového Makélélého a nakonec jej za 1 mil. liber koupila.

Chelsea.

V Chelsea se stal členem prvního mužstva, ale na hřiště se moc nedostával. První zápas si za Chelsea zahrál v Lize mistrů UEFA proti španělskému klubu Betis Sevilla. Začal si zvykat na pozici levého beka, ale poté byl přeřazen do rezervního týmu, kde se opět hodně zlepšil. Zazářil ve třetím kole FA Cupu proti Huddersfield Town a díky tomu se zlepšila jeho pověst mezi hráči, trenéry i mezi médii. Na konci sezony si zahrál v Premier League dva kompletní zápasy, proti Blackburnu a proti Newcastlu. Stal sem nejlepším mladým hráčem Chelsea sezony 2005/06. Z důvodu zranění na postech obránců hrál často, v sezoně 2006/07 na pozici pravého obránce. Ve finále Carling Cupu se podílel na výhře Chelsea nad Arsenalem, který se o Diarru začal zajímat a nakonec ho koupil.

Arsenal.

31. Srpna 2007 (konec přestupového období), podepsal Diarra smlouvu s Arsenal FC. Dostal číslo 8, uvolněné po odchodu Freddieho Ljungberga. Diarra po odchodu do Arsenalu řekl, že se na do tohoto klubu ze severního Londýna přestěhoval hlavně kvůli Arsène Wengerovi a kvůli stylu hry, kterým Arsenal hraje.  Debut si odbyl v zápase Ligy mistrů UEFA proti Sevilla FC. Svůj první celý zápas si zahrál v Carling Cupu proti Newcastlu a v Premier League poprvé nastoupil proti Aston Ville.  Diarrovi se v Arsenalu přestalo líbit, protože si skoro nezahrál. Proto po pěti měsících v Arsenalu přestoupil 17. ledna 2008 do Portsmouthu za 5,5 mil. liber.

Portsmouth.

V Portsmouth dostal číslo dresu 6. Přiznal že odešel do Portsmouthu, aby se dostal do výběru francouzské reprezentace na EURO 2008. Svůj první zápas si zahrál proti Derby County a pomohl k výhře 3:1. Za Portsmouth poprvé skóroval v zápase FA Cupu proti Plymouth Argyle FC. O dva týdny pozdějš skóroval v Premier League proti Boltonu. Diarra v žádném zápase FA Cupu nechyběl ani minutu a výrazně tak pomohl Portsmouthu k zisku nejstarší fotbalové trofeje na světě, tedy poháru FA Cup. Na konci sezony byl nominován na EURO 2008. Na začátku nové sezony neproměnil v penaltovém rozstřelu v zápase Community Shield proti Manchesteru United penaltu a Manchester United nakonec triumfoval. 18. září 2008 vstřelil svou první branku v zápase Poháru UEFA proti Vitória Guimaraes. Svou první červenou kartu v Premier League dostal v zápase proti Tottenhamu (po dvou žlutých kartách v utkání). V polovině prosince 2008 přijalo vedení Portsmouthu nabídku Realu Madrid a Diarra se stěhoval do Realu za 20mil. eur.

Real Madrid.

V Realu nastupoval v domácích soutěžích s číslem 6 a v Lize mistrů UEFA nastupoval s číslem 39. Na svém dresu měl napsáno "Lass", aby se nepletl s jeho spoluhráčem Mahamadou Diarrou.  Z počátku nebyl Lass mezi náročnými fanoušky Realu příliš oblíbený, ale během pár měsíců si na něj zvykli a získal si jejich přízeň.  V sezoně 2009/10 dostal Lass číslo 10 po Wesley Sneijderovi, který odešel do Interu Milán. Číslo 6 dostal uzdravený Mahamadou Diarra. Poprvé za Real skóroval v zahajovacím zápase sezony španělské La Ligy 2009/10 proti Deportivo de La Coruña, které Real porazil 3:2.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

V reprezentaci do 21 let nastoupil osmnáctkrát. Nejvíce se mu povedl kvalifikační zápas o účast na Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let proti Anglii v listopadu 2005. Za stavu 2:2 v nastaveném čase vybojoval penaltu, kterou jeho spoluhráč Jimmy Briand proměnil a Francie se kvalifikovala.  S reprezentací do 21 let se zúčastnil také Mistrovství Evropy U21 2006 v Portugalsku. V základní skupině A porazila Francie postupně Portugalsko 1:0, Německo 3:0 a Srbsko a Černou Horu 2:0. S 9 body postoupila z prvního místa do semifinále. V semifinále byla Francie vyřazena Nizozemskem 2:3 po prodloužení. Diarra nastoupil v základní sestavě proti Německu a Srbsku a Černé Hoře.

A-mužstvo.

Diarra debutoval v A-týmu Francie 24. 3. 2007 v Kaunasu pod trenérem Raymondem Domenechem v kvalifikačním zápase o EURO 2008 proti týmu Litvy (výhra 1:0). Následně byl nominován na přátelské utkání proti Rakousku a později se díky svým vyrovnaným výkonům se dostal na soupisku na EURO 2008. Francie se však nedostala ze základní skupiny, což bylo v zemi považováno za neúspěch, Diarra na turnaji nezasáhl do žádného zápasu.  Diarra byl nominován na Mistrovství světa 2010, ale kvůli zranění se turnaje nezúčastnil.

Lassana "Lass" Diarra (*10. března 1985, Paříž, Francie) je francouzský fotbalista, který je v současné době bez angažmá (k únoru 2019). Nejčastěji nastupuje jako defenzivní záložník, ale také občas nastupuje na pozici pravého obránce. Na této pozici nastupoval především za Chelsea a Portsmouth.

Lassana Diarra (* 10. März 1985 in Paris), auch kurz Lass genannt, ist ein ehemaliger französischer Fußballspieler. Er spielte hauptsächlich im defensiven Mittelfeld.


Historický vývoj.

V zemi stojí přibližně 2500 mešit, ve srovnání se 40 000 kostely, mnohými starými celá staletí. První z dnes četných muslimských svatostánků byl otevřen v roce 1922; další přibyly hlavně v 2. polovině 20. století. Tehdy, po druhé světové válce, byly třeba čerstvé pracovní síly do boji poškozené Francie, a tak byla zahájena velkorysá imigrační politika. Noví přistěhovalci byli právě muslimové z bývalých francouzských kolonií, hlavně ze Severní Afriky. Ti se tak v průběhu desítek let začali postupně po tisících ve Francii usazovat.  Protože organizace muslimů v podstatě neexistovala, rozhodl se v roce 2002 tehdejší ministr vnitra Nicolas Sarkozy zřídit speciální organizaci s názvem "Francouzský výbor muslimské víry" ( - CFCM), jako neziskové a soukromé sdružení. To ale nemá žádný právní statut a je často centrem kritiky z různých stran. V současné době je však hlavním spolkem všech muslimů "Svaz islámských organizací Francie" ().

Kontroverze a terorismus.

Francouzská muslimská komunita bývá však často terčem ultrapravicových stran (jako je například Front National) a především ukazována jako selhání Francouzů o integraci menšin (kterou největší jsou právě muslimové) do společnosti. Kolem muslimů čas od času vypukají různé kontroverze, ať to byl již zákaz nošení typicky muslimských částí oděvu (hidžáb) do státních škol, či muslimské nepokoje na předměstích francouzských měst v roce 2005.

Islámský terorismus ve Francii.

Na popularitě muslimům nepřidaly ani útoky v Montauban a Toulouse v roce 2012, spáchané radikálním islamistou. Od ledna roku 2015 přibyly další muslimské teroristické činy - útok na redakci časopisu Charlie Hebdo, útok na košer samoobsluhu v Paříži, teroristické útoky v Paříži či Nice a brutální vražda katolického kněze Jacquesa Hamela. V roce 2017 na ně navázaly útoky na místní policejní složky - útok kladivem na policistu u katedrály Notre-Dame, či útok plynovými láhvemi na policejní dodávku na hlavní třídě Champs-Élysées.

Školství.

Katolické školy tradičně existují v nemalém počtu; škol islámských je méně. Od roku 1905 jsou všechny školy státní sekulární, neboť tehdy začalo platit oddělení církve a státu. Fungující islámské školy lze nalézt na ostrově Réunion, první muslimská střední škola pak začala fungovat v Aubervilliers, na předměstí Paříže, roku 2001; na rok 2003 pak bylo plánováno otevření dalších dvou škol. Tyto náboženské školy jsou však dostupné širší veřejnosti (na rozdíl od anglosaských zemí), neboť i přesto, že jsou soukromé, jsou dotované státem (resp. ten přispívá na platy učitelů).

Islám ve Francii je po římskokatolickém křesťanství druhým nejrozšířenějším náboženstvím v zemi. Vyznává jej okolo 10 % obyvatel země, převážně přistěhovalců z těch bývalých kolonií Francie, kde je islám dominantním náboženstvím. V rámci Západní Evropy má Francie počet musimů nejvyšší (dále v Evropě má počet muslimů vyšší evropská část Turecka a Ruska). Většina francouzských muslimů náleží k sunnitské větvi. Navíc tu vedle obyvatel s přistěhovaleckým původem žije odhadem 100 000 francouzských konvertitů, kteří každoročně po tisicích přibývají Kromě toho má francouzský zámořský departement Mayotte většinu svého domorodého obyvatelstva muslimskou.

Der Islam in Frankreich lässt sich nur vage in Zahlen erfassen, da nach französischen Staatsbürgerschafts- und Antidiskriminierungsgesetzen offizielle Befragungen zur ethnischen und religiösen Zugehörigkeit unzulässig sind.


Virologie.

Morfologie.

Alphaherpesviry jsou obalené viry s amorfním tegumentem, sférickým až vícetvarým kapsidem tvořeným 162 kapsomerami. V průměru mají 120-200 nm, glykoproteinové komplexy jsou součástí membránového obalu.

Genom.

Genom je nesegmentovaná, lineární dvoušroubovicová DNA o délce 120-180 kb obsahující ukončující a vnitřní repetitivní sekvence.

Genová exprese.

Každý virový transkript je většinou pro jeden protein přičemž obsahuje promotorovou/regulační sekvenci, TATA box, vedoucí sekvenci 30-300 bp (nepřekládána) na 5' konci, ukončovací nepřekládanou sekvenci 10-30 bp na 3' konci a poly A signál. Mnoho genů se překrývá, vir obsahuje jen pár oddělených. Některé ORF jsou navzájem protichůdné, některé mohou být transkribovány z více promotorů a některé geny jsou nekódující.  Genom obsahuje 3 typy genů: bezprostřední, rané a pozdní. Bezprostřední jsou transkribovány okamžitě po infekci a zajišťují expresi raných genů kódující proteiny nezbytné pro replikaci. Pozdní geny většinou kódují strukturní proteiny. Geny exprimované během latentní fáze jsou řazeny do zvláštní kategorie.  Virové proteiny VHS a ICP27 se zaslouží o zastavení buněčné translace, čímž zajistí cílené upřednostnění virových proteinů nad buněčnými. VHS (nachází se na 17. genu, tvoří jej 455 aminokyselin ) je endoribonukleáza, která štěpí hostitelskou mRNA v cytoplasmě, čímž zajistí dostatek nukleotidů pro syntézu virové mRNA, kdežto ICP27 (nachází se v ORF4, tvoří jej 452 aminokyselin ) je bezprostřední protein, který se zaslouží o aktivaci transkripci jistých brzkých, raných i pozdních proteinů.

Životní cyklus.

Replikace probíhá v jádře. Může probíhat lytickou nebo latentní cestou.

Lytická cesta.

Lytická cesta se dá rozdělit na tyto fáze:  Při lytické cestě viry preferují epiteliální slizniční buňky.

Latentní cesta.

Replikace virů je v tandemu s replikací hostitelské buňky. Přednostně se tak děje v gangliích.

Epidemiologie.

Alphaherpesviry se vyskytují prakticky po celém světě. Jsou to paraziti savců a ptáků většinou přenositelné tělními tekutinami. Způsobují onemocnění sliznic (opary), dýchacích cest, některé mohou způsobit nádorová onemocnění. Proti některým existuje vakcinace. Léky fungují na principu aktivace virovými enzymy, thymidinovými kinázami, takže se zaměřují jen na buňky napadené viry. Bohužel fungují jen na aktivní viry a ne na ty, které prodělávají latentní fázi.

Alphaherpesvirinae je podčeleď virů zahrnující rody Simplexvirus Varicellovirus, Mardivirus a Iltovirus. Společně s podčeleděmi Betaherpesvirinae a Gammaherpesvirinae patří do čeledi Herpesviridae.

Die Alphaherpesvirinae bilden eine Unterfamilie der Virusfamilie "Herpesviridae" (Herpesviren). Sie besteht aus folgenden Gattungen (mit den wichtigsten Virusspezies, (*) zeigt die Typusspezies an):


Charakteristika.

Nádorové kmenové buňky tvoří malé procento všech buněk v nádoru. Od ostatních nádorových buněk se liší přítomností speciálních povrchových markerů na svých plazmatických membránách. Například nádorové kmenové buňky akutní myeloidní leukemie mají marker CD34 a nemají CD38; kmenové buňky nádorů mozku, jater či plic mají často marker CD133. Od normálních kmenových buněk se liší nekontrolovaným růstem a množením (např. nejsou schopné kontaktní inhibice růstu). Navíc mají velice nestabilní genom bohatý na chromozomové přestavby a chromozomové ztráty a také mají stabilní délku telomer. Pokud jsou "s.c." (podkožně) injikovány do myší, dokáží na místě vytvořit nový nádor.

Klinický význam.

Pokud část nádorových kmenových buněk odolá chemoterapii, snadno dochází k relapsu (návratu) rakovinného bujení. Přitom právě nádorové kmenové buňky obvykle odolávají velice dobře, protože neproliferují a slouží tudíž jako „pojistka“ pro nádor.  Součástí nových strategií léčby rakoviny je proto zacílení boje na nádorové kmenové buňky. Příkladem takové léčby je vlastně i transplantace kostní dřeně při onemocnění leukemií, protože kostní dřeň je právě místem, kde sídlí nádorové kmenové buňky zodpovědné za nekontrolované množení bílých krvinek v průběhu leukemie.V budoucnu by se měla léčba zaměřit na to, aby nádorové kmenové buňky zanikly tím, že by diferencovaly na normální nádorové buňky.(Obr. 1)

Modely propagace nádoru.

Nádorové buňky uvnitř různých typů nádorů se vyznačují funkční heterogenitou, jako je různá proliferační a diferenciační schopnost. Objevení této funkční heterogenity buněk v nádorech vedlo k vzniku dvou modelů propagace nádorů. První model, označovaný jako model nádorových kmenových buněk nebo hierarchický model, popisuje skupinu nádorových buněk, které mají funkční vlastnosti charakteristické pro kmenové buňky, tj. schopnost sebeobnovy a diferenciace do různých typů nádorový buněk. Tyto buňky byly pojmenovány jako nádorové kmenové buňky. Model nádorové kmenové buňky předpokládá, že buňky nádoru mají hierarchické uspořádání, na jehož vrcholu leží CSC. (Obr. 3) Druhý model popisující propagaci nádorů je označován jako model klonální evoluce. Základem modelu je, že mutované nádorové buňky s výhodou růstu jsou selektovány a následně pomnoženy. Buňky v této selektované populaci mají stejný potenciál pro zahájení růstu nebo regeneraci nádoru. (Obr. 4). Oba modely se vzájemně nevylučuji, a právě naopak se předpokládá, že tyto modely jsou vzájemně spjaty. Vzájemná prolínavost modelů může vést k druhé populaci CSC, které mutace poskytla agresivnější vlastnosti. (Obr. 5)

Původ CSC.

V roce 1997 Bonnet a Dick izolovali subpopulaci leukemických buněk, které exprimovaly specifický povrchový marker CD34 a zároveň na svém povrchu postrádaly marker CD38. Tato CD34CD38 subpopulace buněk byla schopna iniciovat růst nádorů v NOD/SCID (non-obese diabetic mice with severe combined immunodeficiency disease) myších a byla pojmenována jako tumor iniciační buňky (tumor initiation cells) a později označována jako CSC (cancer stem cells). Podle modelu CSC, pouze malá frakce injikovaných buněk, nádorové kmenové buňky, má potenciál iniciovat nádor. Frekvence těchto buněk v akutní myeloidní leukemii představuje méně než 1 buňku na 10 000 nádorových buněk. Bylo postulováno několik teorií o původu nádorových kmenových buněk, například mutanti embryonálnich kmenových nebo progenitorových buněk, mutanti dospělých kmenových nebo progenitorových buněk, nebo také mutantní buňky, které získaly vlastnosti kmenových buněk.  Jedna z teorií předpokládá, že za vznik a vývoj CSC jsou zodpovědné mutace během vývoje buněk tvořících niku kmenových buněk. Následně dochází k vývoji mutovaných kmenových buněk v nice a jejich diferenciace vede k rozšíření mutace do diferencovaných stadií buněk. V důsledku získané mutace jsou dceřiné buňky náchylnější k získání nových mutací a k rozvoji nádorového bujení. Další teorie popisující vznik a původ CSC zahrnuje dospělé kmenové buňky. Tato teorie je úzce spjata s tkáněmi s rychlou obměnou buněk, jako je kůže nebo gastrointestinální trakt (GIT). U těchto tkání se předpokládá, že tkáňově specifické kmenové buňky jsou zodpovědné za rozvoj nádorového bujení jako důsledek častého buněčného dělení v souvislosti s dlouhým životem kmenové buňky. Tato kombinace představuje vysoké riziko akumulace mutací, což je hlavní příčinou iniciace nádoru. Další možností vzniku CSC je schopnost mutovaných buněk de-diferenciace, která vede k získání vlastností kmenových buněk, jako je schopnost sebeobnovy a diferenciace v různé typy buněk.  Dalším konceptem příbuzným k těmto teoriím je předpoklad hierarchického uspořádání nádorů. Tento koncept vychází z předpokladu, že nádor je tvořen heterogenní populací buněk, které mají společné mutace, ale specificky se liší ve fenotypu. V tomto modelu je nádor tvořen několika typy CSC, které procházejí následnou selekcí mikroprostředí. výsledná sekundární selektovaná linie je tak adaptována na přítomné mikroprostředí.

Izolace CSC.

Nádorové kmenové buňky byly identifikovány v mnoha nádorech. Pro jejich identifikace se používají stejné experimentální přístupy jako pro normální kmenové buňky. Mezi tyto experimentální metody patří průtoková cytometrie pomocí protilátek směrovaných na markery nacházející se na buněčném povrchu, SP analýza (side population) nebo Aldefluor assay. Populace obsahující lidské CSC purifikované těmito přístupy jsou následně implantovány v různých dávkach do imunodeficientních myší, kde se zjišťuje jejich schopnost iniciovat růst nádoru. Tato metoda in vivo je označována jako test limitního ředění (limiting dilution assay). Nádorová subpopulace schopná iniciovat růst nádoru v nízkém počtu je dále testována pro schopnost sebeobnovy.  Nádorové kmenové buňky lze také identifikovat pomocí efektu MDR (multidrug resistence), za který jsou zodpovědné transportéry ABC (ATP-binding cassette), které umožní CSC transportovat z buňky do extracelulárního mikroprostředí barvivo Hoechst vázající DNA a tím je odlíšit od ostatních nádorových buněk.  Další možný přístup při identifikaci subpopulace bohaté na CSC v "in vitro" systému představuje sphere-forming assay. Tato metoda je založena na schopnosti hematopoetických kmenových buněk a kmenových buněk tkání vytvářet za specifických podmínek sféroidy. Jedná se shluk buněk, uvnitř kterého dochází k diferenciaci buněk. Mnoho CSC izolovaných např. z mozku či z nádoru prostaty mělo schopnost vytvářet struktury podobné sféroidům.

Heterogenita (znaky CSC).

Mnohé studie demonstrovaly přítomnost nádorových kmenových buněk v mnoha solidních nádorech. Pro izolaci CSC ze solidních nádorů se nejčastěji používají specifické povrchové markery, ze kterých jsou některé charakteristické pro hematologické kmenové buňky nebo kmenové buňky tkání. Nicméně specifická skupina povrchových markerů se ukázala užitečná při identifikaci subpopulace bohaté na CSC. Jde zejména o molekuly CD133 (označován také jako PROM1), CD44, CD24, EpCAM (epithelial cell adhesion molecule, také znám jako ESA, epithelial specific marker), THY1, ATP-binding cassette B5 (ABCB5).  Karcinom prsu představuje první solidní nádor, z kterého byly izolovány nádorové kmenové buňky. CSC izolovány z karcinomu prsu byly identifikovány jako CD44CD24, SP, ALDH. Nedávné studie ukázaly, že populace CSC nádoru prsu představují fenotypově heterogenní populaci buněk. Navíc bylo dokázáno, že CSC jsou heterogenní nejenom v expresi povrchových markérů, ale také že existuje celá řada subpopulací. Nicméně, CSC z karcinomu prsu jsou nejčastěji identifikovány jako CD44CD49fCD133.  Kmenové nádorové buňky byly také identifikovány u nádoru mozku. Pro jejich identifikaci se používají markery CD133, SSEA-1 (stage/specific embryonic antigen-1), EGFR a CD44. Nicméně používání markeru CD133 pro identifikaci CSC je zatím velmi diskutabilní, protože obě populace CD133 a CD133 jsou u některých gliomů tumorigenní a také populace CD133 nemá schopnost iniciovat růst nádoru u všech nádorů mozku.  Nádorové kmenové buňky byly také identifikovány v nádorech tlustého střeva. Povrchové markery pro jejich identifikaci jsou CD133, CD44 a ABCB5. Podobně jako v případě nádorů mozku, i u nádorů tlustého střeva, vedlo používání markeru CD133 pro pozitivní selekci k matoucím výsledkům. Nicméně, některé studie demonstrovaly, že AC133 epitop, ale nikoliv CD133 protein, je specificky exprimován na povrchu CSC a jeho exprese se ztrácí během diferenciace.  CSC byly izolovány také z mnoha jiných nádorů, jako nádoru prostaty, plic, jater, pankreatu či ledvin. U nádoru prostaty byly CSC identifikovány v CD44 subpopulaci jako CD44α2β1, TRA-1-60CD151CD166 nebo ALDH populace. Naopak například u nádoru plic byly pro identifikaci CSC použity markery, jako je CD133, ALDHCD44 a onkofetální protein 5T4.

Metastatické nádorové kmenové buňky.

Metastazování nádoru představuje hlavní příčinu úmrtí u pacientů. Ne každá nádorová buňka má však schopnost metastazovat do vzdálených tkání. Tento potenciál závisí na mnoha faktorech, které ovlivňují základní procesy, jako je růst, angiogenese nebo invase nádorových buněk. U mnoha epiteliálních nádorů se epithelial-mesenchymal transition (EMT) předpokládá za hlavní proces při mestazování nádoru. EMT a jemu opačný proces MET (mesenchymal-epithelial transition) se během embryonálního vývoje podílejí na migraci buněk. Je pravděpodobné, že proces EMT je kontrolován WNT a TGF-β (transforming growth factor) signálními drahami. Proces EMT je charakterizován ztrátou membránového E-cadherinu na membránových spojích. Důležitou roli v tomto procesu hraje β-catenin. Právě translokace β-cateninu z oblasti membránových spojů do jádra může vést k ztrátě E-cadherinu a následně k procesu EMT. Mnohé studie demonstrovaly, že β-catenin translokovaný do jádra může přímo ovlivňovat transkripční aktivitu EMT asociovaných genů, jako je represor genu pro E-cadherin SLUG (také označován jako SNA12).  Nedávné studie podporují teorii, že nádorové buňky, u kterých proběhl proces EMT, mohou být prekurzory pro metastazující buňky, nebo dokonce metastazující CSC. Na periferním okraji nádoru pankreatu byla identifikována populace buněk CD133CXCR4 (receptor pro chemokine CXCL12 známy také jako SDF1 ligand). Tato subpopulace vykazovala silnou migrační aktivitu na rozdíl od populace buněk CD133CXCR4, i když obě populace měly schopnost iniciovat rozvoj a metastazování nádorů. Inhibice receptoru CXCR4 navíc vedla k redukci metastického potenciálu.  Na druhou stranu, buňky CD44CD24 byly identifikovány v pleurálním výpotku u nádoru prsu. Navíc CD24 populace buněk byla také identifikována ve vzdálených metastázách u pacientů s nádorem prsu. Ačkoliv existuje velmi málo dat popisujících mechanismus metastázování nádorů prsu, je pravděpodobné, že CD44CD24 populace buněk iniciuje metastázy a následně na novém místě dochází ke změně fenotypu a diferenciaci. Na základě těchto výsledků byla postulována nová dynamická teorie dvoufázového expresního vzorce chování CSC. Principem tohoto konceptu je existence dvou forem nádorové kmenové buňky, stacionární kmenová buňka (SCS) a migrační nádorová kmenová buňka (MCS). SCS je zakotvena ve tkáni ve které perzistuje. Na druhé straně MSC nacházející se na rozhraní nádoru (tumor-host interface) představují hlavní příčinu metastazování nádorů. Navíc dokázáno, že MSC jsou derivované z SCS transientní aktivaci procesu EMT (Obr. 6).

Využití v nádorové terapii.

Důkaz existence nádorových kmenových buněk vedl k novému nahlížení na léčbu a identifikaci nádorů, ale také ke vzniku nových přístupů při vývoji cytostatických léčiv. Normální kmenové buňky jsou přirozeně rezistentní na chemoterapeutická léčiva, jako důsledek exprese ABC transportérů, které jsou hlavní příčinou MDR (multidrug resistance) efektu. CSC, které vznikly z normálních kmenových buněk mutací, můžou také exprimovat na svém buněčném povrchu ABC pumpy a tím zvýšit rezistenci na chemoterapeutika, což vede k přežívání CSC a k relapsům nádorového onemocnění.  V roce 2009 bylo identifikováno nové léčivo, Salinomycin, které selektivně redukuje počet CSC u nádorů prsu až 100 krát oproti klasickým cytostatickým léčivům, jako je paclitaxel, doxorubicin nebo docetaxel.

Nádorová kmenová buňka (CSC z angl. "cancer stem cell") je typ nádorové buňky s některými vlastnostmi buňky kmenové – je schopná proliferovat a měnit se na jakýkoliv typ nádorové buňky v daném nádoru. Nádorové kmenové buňky byly nalezeny u mnoha druhů rakoviny a předpokládá se, že se vyskytují u všech. Jsou to často právě nádorové kmenové buňky, které odolávají chemoterapii. První spolehlivý důkaz o existenci těchto buněk přinesla studie v Nature Medicine v roce 1997.

Krebsstammzellen oder Tumorstammzellen sind das zentrale Element einer 1997 erstmals aufgestellten Theorie zur Krebsentstehung. Sie kommen in Tumoren vor, haben typische Stammzelleigenschaften wie Selbsterneuerung und Differenzierungspotenzial und sind möglicherweise für das Tumorwachstum verantwortlich. Außerdem wird vermutet, dass sie gegen manche Therapien resistent sind und so zu Rückfällen und Metastasen führen.


Historie.

Transcendentalismus vychází z kalvinismu a amerického puritanismu. Hlavním zdrojem je také kontext unitarismu – New England Congregationalists. Upřednostňují „jedinost Boha – Unity“ (namísto trojjedinosti – Trinity). Postavu Ježíše Krista podřizují Bohu, ale stále ho staví nad člověka. Ortodoxní větev unitářů však věří v lidskou podobnost s Nejvyšší bytostí a v možnost podílení se na božství.  Základní myšlenkou transcendentalismu je účinnost lidského snažení. Věří, že člověk je schopen dobrovolného etického chování a také ho sám umí rozeznat. Aby své myšlenky mohli dále lépe šířit, přebírají některé evangelikální praktiky, jako např. účast na misijních a dobročinných společnostech.

Víra.

Nejdříve se transcendentalisté spíše vymezovali vůči unitářům. Považovali jejich učení za nedostatečné a hledali intenzivnější duchovní zkušenosti. Jako základní předpoklad viděli vnitřní úsilí směrem k duchovnímu spojení. Rozvíjeli představy o lidském rozumu – intuici. Považovali ji za spolehlivý zdroj pravdy. Základ je podle nich v lidském vědomí, které člověk konfrontuje s běžnou skutečností.  Boha viděli všudypřítomného v přírodě. Je trvale ve všech věcech – včetně člověka. Vše je tedy stejně božské a každý může zažít přímý kontakt s božstvím. Běžné události světa mohou mít přirozenou a zároveň božskou příčinu.  Transcendentalisté neprováděli žádné konkrétně dané rituály ani neuznávali ucelenou náboženskou formu. Většinou se jejich víra dá označit jako „osobní“. Snažili se navracet k přírodě a zkoumali vlastní duši.

Zdroj myšlenek.

Transcendentalisté náboženství nepovažovali za empiricky doložitelné. K těmto myšlenkám přispěla i publikace F. D. E. Schleiermachera "Critical Essay Upon the Gospel of St. Luke" (1825), která Bibli představila jako výsledek lidské činnosti v kontextu historie. Dalším významným zdrojem transcendentalismu byl německý filosof Frederic Henry Hedge (1805–1890), který představil anglické veřejnosti Kantovu transcendentální filosofii.  Esej R. W. Emersona "The Transcendentalist" ustanovil doktrínu transcendentalistů. Zdůrazňoval nutnost podpory bytí jedince, které povede k přiblížení přírodě a odstranění „kontaminace“ vzniklé kvůli tehdejšímu stavu společnosti. Další esej "Nature" (1836) položil základ pro posilování pravomocí lidské mysli a vnímal její nové otevření k přílivům světla a síly. Žádal revoluci lidského vědomí.

Vliv.

Roku 1836 byl založen Transcendentální klub, jehož členy byli kromě Emersona také Henry David Thoreau, Frederic Henry Hedge a George Putnam. Společně vydávali časopis "The Dial" (1840–44). Transcendentalisté vydávali i jiné výstupy: "The Christian Examiner", "Boston Quarterly Review".  Transcendentalismus měl výrazný vliv na americkou literaturu a filosofii. Za navazující hnutí je považováno The New Thought (hnutí Nové myšlenky). Také hinduistické hnutí Brahmo Samraj (zakladatel Ram Mohan Roy) vidělo ve spojení s myšlenkami unitářství nové „obnovené náboženství“.  Transcendentalismus ovládal myšlení americké renesance a jeho vliv dozníval až do 20. století. Přitahoval zaměřením na vlastní identitu, duchovní pokrok a sociální spravedlnost, ale také estetiku.

Transcendentalismus bylo náboženské a filosofické hnutí počátku 19. století ve Spojených státech amerických. Kořeny transcendentalismu najdeme už v myšlenkách kalvinismu 17. a 18. století. Dále navazoval na anglický puritanismus. Vznikl jako protiváha stavu obecné duchovnosti, a ideově vyšel z učení unitářů. Transcendentalisté považovali instituce společnosti, politiku a organizované náboženství, za ničitele čistoty jednotlivce. Pouze tito soběstační a silní jednotlivci mohli podle jejich názoru tvořit skutečnou komunitu.

Der Begriff Transzendentalismus (auch Amerikanischer Transzendentalismus) bezeichnet eine in der Mitte des 19. Jahrhunderts unter dem Einfluss von Kant, Schelling und Coleridge in den Vereinigten Staaten von Intellektuellen um Ralph Waldo Emerson, George Ripley, Amos Bronson Alcott, Theodore Parker, Henry David Thoreau, Elizabeth Palmer Peabody und Margaret Fuller gegründete neuidealistische Bewegung. Der Transzendentalismus entwickelte sich vor allem im Umfeld der auf Antitrinitarismus und christlichem Rationalismus basierenden Bewegung des nordamerikanischen Unitarismus, den er wiederum stark prägen sollte. Der von Außenstehenden "Transcendental Club" genannte Gesprächskreis traf sich anfangs bei Emerson in Concord (Massachusetts), später bei Peabody in Boston.


Přehled verzí.

Většina z 1059 vyrobených kusů DB5 byla ve verzi Coupé. Další nabízené varianty byly:

Výskyt ve filmech.

Poprvé James Bond řídil Aston Martin DB5 ve filmu Goldfinger z roku 1964, kde titulní roli ztvárnil Sean Connery. Soudobá DB5 byla použita na místo DB Mark III, kterou Bondovi v roce 1959 přisoudil autor knižní předlohy Ian Flemming. Auto s poznávací značkou BMT 216A bylo vybavené například kulomety, neprůstřelnými skly nebo vystřelovacím sedadlem spolujzdce. Pro natáčení byl použit jeden upravený tovární prototyp a jeden stejně upravený sériový vůz. Obě auta pak sloužila i při natáčení následujícího filmu z roku 1965 s názvem Thunderball. Jde o ukázkový příklad product placementu, který v 60. letech nebyl zdaleka tak běžný jako dnes.  Znovu se DB5 objevila v sérii o Jamesi Bondovi ve filmu Zlaté oko ("Goldeneye") z roku 1995. Ve scéně následující po úvodní sekvenci ho řídí James Bond (hraje Pierce Brosnan) v honičce s Ferrari F355 GTS, které řídí Xenia Onatopp (hraje Famke Janssen). Pro natáčení byly použity celkem tři různé vozy, vůz je označen poznávací značkou BMT 214A.  DB5 se stejnou poznávací značkou se vyskytla také v následujícím filmu Zítřek nikdy neumírá ("Tomorrow Never Dies") z roku 1997 a původně také v Jeden svět nestačí ("The World Is Not Enough") z roku 1999, nicméně příslušná scéna byla nakonec vystřižena.  DB5 se také objevila ve filmu Casino Royale z roku 2006, kde ho James Bond (hraje Daniel Craig) vyhraje v pokeru, naposled se objevila v bondovce Skyfall (2012).  Mezi další filmy, kde se objevila DB5 patří:

Aston Martin DB5 je sportovní model na pomezí třídy vozů GT britské značky Aston Martin. Vůz se vyráběl od roku 1963 do roku 1965. V současnosti patří mezi nejslavnější modely své značky díky četnému účinkování ve filmech s Jamesem Bondem. Model DB5 byl v podstatě pouhou evolucí předchozího typu DB4, především výkonnějšího provedení s názvem DB4 GT. Největší změnou bylo použití většího šestiválcového motoru o objemu 3 995 cm s třemi karburátory SU, případně Weber ve výkonnější verzi "Vantage" (ve výrobě od 1964). Převodovka byla pětistupňová manuální ZF, zpočátku však byla možnost také čtyřstupňové manuální převodovky vlastní konstrukce z DB4. Pro malý zájem byla ovšem brzy vypuštěna z nabídky.

Der 1963 vorgestellte Sportwagen Aston Martin DB5 des britischen Herstellers Aston Martin war eine überarbeitete Version des Vorgängertyps DB4. Besondere Aufmerksamkeit erfuhr der DB5 durch seine zahlreichen Auftritte in James-Bond-Filmen. Das Modell ist das wohl bekannteste Bondauto und wurde Mitte der 1960er Jahre durch die Filme "Goldfinger" und "Feuerball" populär. Nach einer Pause von dreißig Jahren wurde der Aston Martin als ikonographisches Element dieser Filmreihe wieder regelmäßig in den Bond-Filmen eingesetzt "(GoldenEye, Der Morgen stirbt nie, Casino Royale, Skyfall,, )."


Příběh.

Rocky Balboa žije životem vdovce již přes 3 roky. Jeho syn Robert má dost práce se sebou a tak se Rocky stará o svou restauraci Adriana, kde po večerech vypráví hostům historky z ringů. Každý rok s Pauliem navštěvují místa, ve kterých něco zažili s Adrianou. Rocky na to rád vzpomíná, Paulie ne.  Jednoho dne zhlédne počítačovou simulaci zápasu mezi ním v nejlepší formě a úřadujícím šampiónem těžké váhy, Masonem Dixnem. Podle simulace by Italský hřebec nad současným mistrem vyhrál. Rocky nesledoval zápas sám a lidé se začínají ozývat, že Mason Dixon by Rockyho nikdy neporazil a někteří dokonce tvrdí, že by to nezvládl ani proti současnému Balboovi.  Mason Dixon o tom nechce ani slyšet. Rockyho považuje za svůj vzor boxera a ví, že 20 let je v kariéře více než únosné. Rocky sám přesto zažádá o boxerskou licenci, kterou mu komise nejprve nechce vydat, ale nakonec souhlasí. Je dojednán zápas, který se má nést v duchu exhibice. Rocky sám neví, jak to může dopadnout, protože věk dělá své.  Přesto se ještě jednou pouští do tréninku. Se svým trenérem se shodnou, že nemá smysl si, v jeho věku, hrát na rychlost, práci nohou apod. a dohodnou se na strategii klasického silového boxu. Mezitím se také zlepšuje i vztah Rockyho s jeho synem, který otce podporuje.  Během jednoho večera potkává Rocky v baru číšnici, ve které poznává Mariane. Mladou dívku ze sousedství, kterou kdysi zahnal domů, aby se netahala s pouličními existencemi. Rozhodne se jí doprovodit domů a Mariane ho následně podporuje v přípravách na zápas.  Mason Dixon ještě před zápasem říká Rockymu, že to bere jako exhibici a nechce mu nic udělat, ale pokud Rocky udělá něco jemu, opře se do toho naplno. Dixon sice zápasit nechce, ale nebaví jej ani neustále snášet kritiku, že bojuje pouze proti slabým soupeřům a boxera 80. let by nikdy neporazil.  Když zápas začne, Dixon několikrát Rockyho uzemní tak, že sám navrhuje přerušení zápasu. V druhém kole se ale nečekaně Rockymu daří udeřit Dixona a patrně mu zlomí ruku. Následně Balboa zasype Dixona údery a když končí druhé kolo, celé hlediště vytuší, že zde nemusí jít jenom o srandu, ale může se stát, že Balboa po 20 letech porazí šampióna. I členové obou týmů už tuší, že z bojovníků nebudou pouze symbolicky otírat pot, ale i krev.  Odbíhají další a další kola se střídavým výsledkem. Při desátém, posledním kole Dixon Rockymu říká "„Si starej blázen“" a Balboa na to reaguje "„Taky budeš“". Dixon sráží Rockyho a doufá, že už zůstane na kolenou, ale Rocky se opět zvedá a vrací údery. V závěru kola jsou oba vyčerpáni a s gongem padají do sebe. Rocky děkuje Dixonovi a ten naopak jemu za zápas.  Oficiálně je vyhlášen vítěz Mason Dixon, ale to je Rocky už u východu z arény a za silného skandování publika odchází neporažen.

Hudba.

Hudba vychází převážně z původních dílů. Její úpravy a mix zajistil opět Bill Conti.

Rocky Balboa je americký film z roku 2006, šesté a zatím poslední pokračování filmové série Rocky, navazující na snímky Rocky, II, III, IV, V. Scénář napsal a film režíroval představitel Rockyho Balboa "Sylvester Stallone".

Rocky Balboa (auch bekannt als Rocky VI) ist ein US-amerikanischer Boxerfilm von Regisseur und Schauspieler Sylvester Stallone aus dem Jahr 2006 und sechste Teil der Rocky-Filmreihe. Es hatte am 20. Dezember 2006 US-Premiere und kam am 8. Februar 2007 auch in die deutschen Kinos. Der Film ist eine Co-Produktion von Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), Revolution Studios, Columbia Pictures Corporation, United Artists, Rogue Marble und Chartoff-Winkler Productions im Verleih der Sony Pictures Entertainment.


Stavba.

Kýl lodě Hawaii byl položen v loděnici New York Shipbuilding Corporation v Camdenu ve státě New Jersey v květnu 1943 a slavnostně spuštěna na vodu byla v listopadu 1945. Standardní výtlak lodi byl 27 500 t., bojový 34 253 t.

Pohon a pancéřování (plán).

Pohonná jednotka se skládala z osmi kotlů a čtyř vysokotlakých turbín, které dodávaly lodi výkon až 153 000 ks co je asi 102 500 kW. Zásoba 3 619 tun paliva stačila při ekonomické rychlosti 15 uzlů na 12 000 námořních mil. Loď mohla dosáhnout nejvyšší rychlosti 33 uzlů. Pancéřování na lodi bylo 152-228 mm na bocích a méně důležité části (např. záď) ještě méně, na dělostřeleckých věžích a můstku od 279-330 mm. Paluba měla 50,8 mm. Pancéřování pod vodou nebylo vícevrstvé, čímž se lišila od bitevních lodí. I tak však bylo pancéřování lépší než na těžkém křižníku. Jednotka měla jen jediné kormidlo (jako křižník), které způsobovalo menší potíže při manévrování, hlavně při plné rychlosti. Počet šroubů byl čtyři.

Výzbroj (plán).

Hlavní výzbroj lodi byla ze tří trojhlavňových věží osazených děly ráže 305 mm (12"/50). Sekundární výzbroj určená hlavně pro boj s lehčími hladinovými plavidly, jako jsou torpédoborce, lehké křižníky apod. se skládala z dvanácti dvouhlavňových věží ráže 127 mm, rozmístěných po dvou na bocích; dvě byly v ose plavidla každé vpředu druhá vzadu, nad dělostřelectvem hlavní ráže. Protileteckou výzbroj zastupovalo 56 kanónů ráže 40 mm, 34 kulometů ráže 20 mm. Za věží a před jediným komínem byly na bocích lodi nainstalovány dva katapulty pro letadla. Sesterská loď Guam mohl nést až čtyři letadla (Hydroplány) OS-2U Kingfisher, po roce 1945 Seahawk, nesl však jen dvě až tři.

Dohra.

Stavba USS Hawaii byla oproti své předchůdkyni, sesterské lodi Guam opožděna skoro o dva roky. Jelikož spuštěna byla až po válce a předpoklad do budoucna byl v použití lehčích hladinových lodí soustředěných kolem letadlové lodi, byla stavba USS Hawaii jako bitevního křižníku v únoru 1947 pozastavena. Později, koncem čtyřiceti let, se uvažovalo o přestavbě na raketový křižník. V únoru 1952 byla jednotka překlasifikována na CBC-1 (Command Ship) – velitelské plavidlo. Tento projekt byl však zrušen a jednotka byla v září 1954 znovu překlasifikována na CB-3. V dubnu 1959 byl jako nadbytečný prodán do šrotu.

USS Hawaii (CB-3) byla třetí lodí amerických bitevních křižníků třídy Alaska. Rozhodnutí o stavbě bylo zapříčiněno obavami USA z nasazení podobných typů Japonskem k ničení amerických konvojů. Jméno dostal podle tehdejšího teritoria, spolkového státu Havaj. USS je označení amerického námořnictva pro svá plavidla ("United States Ship"). CB je označení pro bitevní křižníky (Large Cruisers, Cruiser Battleship).

Die USS Hawaii wurde am 3. November 1945 in der Werft New York Shipbuilding Corp. in Camden, New Jersey, vom Stapel gelassen. Getauft wurde die "USS Hawaii" von Mrs. Joseph R. Farrigton, der Frau des Abgeordneten des Territoriums Hawaii. Nach diesem Territorium bzw. dieser Inselgruppe, die später als der 50. US-Bundesstaat eingegliedert wurde, wurde das Schiff benannt.


Vývoj.

Tento komplet byl vyvinut konstrukční kanceláří KBP koncem osmdesátých let jako náhrada za PTRK 9K113 Konkurs. Dálkové navedení probíhá pomocí laserového paprsku zaměřeného na cíl. Tato moderní naváděcí soustava je obtížně rušitelná a navíc umožňuje zvýšení dosahu (na rozdíl od naváděcích soustav typu SACLOS s přenosem řídících signálů po vodiči, které sice nelze rušit, ale jejich dostřel je omezen délkou vodiče). Střela je vybavena účinnou tandemovou kumulativní hlavicí. Kromě toho byla vyvinuta verze s termobarickou hlavicí proti živé síle.  Komplet Kornet byl vyvinut v přenosné i mobilní variantě. Mobilní verze rovněž tvoří výzbroj vozidla na bázi BMP-3, které je vybaveno výsuvným odpalovacím zařízením pro dvě PTŘS (palebný průměr činí 16 střel). Pro exportní účely byla vyvinuta přenosná verze Kornet-E. Integrální součástí jejího odpalovacího zařízení je zaměřovací a naváděcí jednotka se zdrojem laserového paprsku. Ve vývoji je odlehčená verze Kornet-MR s dosahem 2-2,5 km, která by výhledově měla nahradit PTRK Metis-M. Byl rovněž zkoušen modul Kliver se čtyřmi PTŘS 9M133 a 30mm automatickým kanonem na podvozku vozidla BMP-1 nebo BTR-80, do výzbroje však dosud nebyl zaveden.

Bojové nasazení.

Během invaze do Iráku v roce 2003 některé skupiny iráckých speciálních sil použily Kornet k útoku na americká obrněná vozidla, přičemž v úvodním týdnu války vyřadily nejméně dva tanky Abrams a jedno bojové vozidlo pěchoty Bradley.  Ruské PTŘS Kornet se v určitém množství objevily v Jemenu v rukách povstaleckých Húsiů a úspěšně ničily tehdy nejnovější tanky Saúdské Arábie americké výroby M1A2S. Stejně tak se ukázaly být efektivní proti slabším exportním verzím Abramsu M1A2M v Iráku, kde jej úspěšně použil ISIS proti Abramsům ozbrojených sil Iráku. Kurdské jednotky v Sýrii Kornetem zničily několik tanků německé výroby Leopard 2. Hizbaláh s Kornetem zničil v několika zdokumentovaných případech izraelskou Merkavu.

9K135 Kornet (v kódu NATO AT-14 „Spriggan“, vývozní označení Kornet-E) je ruská protitanková řízená střela. Jedná se o raketový komplet dlouhého dosahu s dálkovým navedením po laserovém paprsku. Naváděná střela nese označení 9M133.

Die 9K135 Kornet (, Kornett) ist eine sowjetische Panzerabwehrlenkwaffe. Die Lenkwaffe trägt die Bezeichnung 9M133. Der NATO-Codename lautet AT-14 Spriggan.


Vznik.

Vznik A-26 byl motivován snahou vyvinout pro americké armádní letectvo letoun, který by nahradil stroje Douglas A-20, North American B-25 Mitchell a Martin B-26 Marauder. Celá iniciativa vznikla v lednu 1941 v El Segundo Division společnosti Douglas Aircraft Company. Tým konstruktérů zde navrhl středoplošník s křídlem s laminárním profilem a dvouštěrbinovými vztlakovými klapkami. Tato kombinace ve spojení s vhodnými pohonnými jednotkami měla přínést výkony, jimiž měl zvažovaný letoun překonat ostatní stroje podobné kategorie.  Pokročilá byla rovněž koncepce obranné výzbroje sdružené ve dvou dálkově ovládaných věžích, zaměřovaných třetím členem osádky ze stanoviště za pumovnicí. Zde mohla být nesena i dvě letecká torpéda. A-26 měl mít příďový podvozek a dvojici dvouhvězdicových osmnáctiválcových motorů Pratt & Whitney R-2800 Double Wasp o výkonu 1471 kW.

Vývoj.

Vývoj typu Douglas A-26 Invader byl zahájen koncem ledna 1941, v dubnu byla komisí schválena dřevěná maketa připravovaného stroje a 2. června 1941 byla podepsána objednávka na stavbu dvou prototypů. Prvním byl třímístný bitevní bombardér XA-26-DE s prosklenou přídí a druhým pak dvoumístný noční stíhací XA-26A-DE, kterým byla přidělena sériová čísla 41-19504 a 41-19505. O tři týdny později byla objednávka rozšířena o stavbu prototypu třímístného bitevního XA-26B-DE (s/n 41-19588), nesoucího silnou hlavňovou výzbroj integrovanou v přídi.  První prototyp, XA-26-DE s/n 41-19504, poprvé vzlétl 10. července 1942 z letiště Mines Field. Za jeho řízením seděl pilot Benjamin „Ben“ Odell Howard. Zalétávání prototypů a letové zkoušky probíhaly vcelku úspěšně, jediné větší problémy byly zaznamenány s chlazením motorů R-2800-27. Po zařazení zbývajících dvou prototypů do letových testů bylo rozhodnuto, že noční stíhací verze nebude sériově vyráběna. První sériový letoun A-26B-1-DL byl postaven v závodě Long Beach v září 1943. Všechny stroje až do subvarianty A-26B-50-DL měly neprosklenou příď s šesti kulomety ráže 12,7 mm, i když u všech letounů mohla být instalována některá ze čtyř sad zbraní, které zahrnovaly i letecké kanóny ráže 35 mm nebo 75 mm. Pod křídlo mohly být montovány až čtyři schránky s další čtveřicí kulometů ráže 12,7 mm. Identické kulomety byly soustředěny v párech ve dvou otočných, dálkově ovládaných věžích. A-26 mohl nést až 2722 kg ve dvojité pumovnici a na závěsech pod křídlem. Některé exempláře poháněly motory R-2800-71 společnosti Ford, jiné pohonné jednotky tohoto výrobce, R-2800-79, montované do verze A-26B-45-DL a dalších, měly krátkodobý výkon až 1743 kW docílený vstřikováním vody do válců.  Vývoj A-26 pokračoval dále přímo na výrobní lince. U Invaderů z pozdějších výrobních bloků byly montovány tři kulomety do každé poloviny křídla, které nahradily přídavné schránky. Od výrobního bloku A-26B-30-DL byl uplatněn nový kryt pilotní kabiny bez rámování. Od bloku A-26B-50-DL zavedla firma Douglas novou instalaci hlavňové výzbroje v přídi, která zahrnovala 8 kulometů a pod každou polovinou křídla mohlo být zavěšeno sedm raket HVAR ráže 127 mm. Tuto výzbroj neslo posledních 535 A-26B, avšak někdy byly vypouštěcím zařízením vybaveny i starší Invadery B, nebo i verze C. Pět kusů verze A-26C-DL s prosklenou přídí bylo vyrobeno v Long Beach, dalších 1086 A-26C-DT v závodech v Tulse. Všechny stroje -DL a prvních 752 z Tulsy nesly jak střelecké věže, tak i dva pevné kulomety zabudované v pravé straně přídě.  Malý počet letounů byl upraven pro fotografický průzkum s označením FA-26C. Některé z nich měly také zařízení pro radiolokační a radiotechnický průzkum. S ukončením války došlo ke zrušení velkých objednávek na produkci dalších Invaderů, které si však udržely bojovou hodnotu hluboko do 60. let 20. století. Následně se typ dočkal i řady speciálních modifikací a úprav, například B-26K zalétaný v únoru 1963.

Bojové použití.

Na jaře roku 1944 byly čtyři A-26B-5-DL nasazeny k získání prvních zkušeností ve skutečných bojových podmínkách na Nové Guineji. Přezbrojování na Invadery bylo ve větším měřítku uskutečňováno od listopadu 1944. V omezeném množství operovaly u 8. letecké armády, u 12. letecké armády v Itálii a zdokonalené verze pak od jara 1945 u 5. a 7. letecké Armády v Tichomoří.  Douglas A-26 Invader se účastnil i války v Evropě, kde se podporoval postup amerických pozemních jednotek (byly jimi vyzbrojeny jednotky spadající pod 9. (taktickou) leteckou armádu; někdy uváděné tvrzení o účasti na bombardovací ofenzívě proti Třetí říši je mylné). Po ukončení druhé světové války byla jeho výroba ukončena, ale díky své kvalitě se účastnil bojů v Korejské válce (přes 450 kusů) a válce ve Vietnamu, kde prováděly noční útoky na Ho Či Minovu stezku a další oblasti v týlu. Ještě v roce 1977 mělo Invadery ve výzbroji šest států.

Douglas A-26 Invader (mezi roky 1948 až 1965 značený B-26 Invader) byl americký dvoumotorový bombardovací a bitevní letoun, který se účastnil nejen bojů v druhé světové válce, ale byl nasazen i ve válce v Koreji a ve Vietnamu.

Die Douglas A-26 Invader war ein zweimotoriger leichter Bomber aus US-amerikanischer Produktion, der in verschiedenen Versionen (unter anderem A-26, B-26, A-26A) sowohl im Zweiten Weltkrieg wie auch im Korea-, im Portugiesischen Kolonial-, im Vietnamkrieg sowie während der Kongo-Krise eingesetzt wurde. Der Erstflug der XA-26 fand am 10. Juli 1942 statt, die letzte Maschine wurde 1972 ausgemustert. Ungewöhnlich für die damalige Zeit war die Auslegung mit nur einem Piloten (also keine der damals üblichen Doppelsteuerungen) und mit ferngesteuerten MGs in zwei Türmen. Beeindruckend war die Anzahl der starren Rohrwaffen. Die Versionen mit unverglastem Rumpfbug trugen sechs, später acht 12,7mm-MGs in der Nase, in den Tragflächen konnten weitere sechs Waffen eingebaut werden. Wahlweise waren stattdessen auch acht Tragflächen-MGs in vier Doppelbehältern unter den Tragflächen möglich. somit konnte die maximale Bewaffnung sechzehn starre MGs und vier ferngesteuerte MGs betragen.