Příznaky a symptomy.

Klinická charakteristika.

U dospělých je nejběžnějším příznakem meningitidy prudká bolest hlavy, k níž dochází v téměř 90 % případů bakteriální meningitidy, a opozice šíje (neschopnost ohnout krk pasivně vpřed v důsledku zvýšení svalového napětí a ztuhlosti šíje). Klasické trio diagnostických příznaků zahrnuje ztuhlost šíje, náhlou horečku a změny vědomí; všechny tyto tři prvky jsou však přítomny u cca 44–46 % případů bakteriální meningitidy. Pokud se u nemocného neobjevil ani jeden z uvedených tří příznaků, meningitida je vysoce nepravděpodobná. Další symptomy běžně se u meningitidy vyskytující zahrnují fotofobii (nesnášenlivost jasného světla) a fonofobii (nesnášenlivost hlasitých zvuků). U malých dětí se výše uvedené příznaky často nevyskytují; patrná u nich může být pouze podrážděnost a nezdravý vzhled. U kojenců mladších 6 měsíců může dojít k výduti fontanely (měkké místo na vrcholku hlavy dítěte). K dalším rysům, které odlišují meningitidu u malých dětí od jiných, méně závažných nemocí, patří bolesti nohou, studené končetiny a abnormální barva kůže.  Ke ztuhnutí šíje u dospělých dochází v 70 % případů bakteriální meningitidy. Dalšími symptomy meningismu

Rané komplikace.

V raných fázích nemoci se mohou vyskytnout další potíže. Ty mohou vyžadovat specifickou léčbu a někdy jsou znakem toho, že choroba je velmi závažná nebo že prognóza není příliš dobrá. Infekce může zapříčinit sepsi, syndrom systémové zánětové odpovědi nebo pokles krevního tlaku, zrychlenou srdeční frekvenci, vysokou či abnormálně nízkou teplotu a zrychlené dýchání. V počáteční fázi může krevní tlak značně poklesnout, zejména, ne ale výhradně, u meningokokové meningitidy; to může být příčinou nedostatečného přísunu krve dalším orgánům. Diseminovaná intravaskulární koagulace, nadměrná aktivace srážení krve, může být překážkou průtoku krve do orgánů a paradoxně zvýšit riziko krvácení. U meningokokových onemocnění může dojít i ke gangréně končetin. Závažné meningokokové a pneumokokové infekce mohou vést ke krvácení do nadledvin, jež může být příčinou Waterhousova-Friderichsenova syndromu, často způsobujícího úmrtí.  Dojít může rovněž k

Příčiny.

Meningitida je obvykle způsobena infekcí přenesenou mikroorganismy. Většinu infekcí zapříčiňují viry; bakterie, plísně a prvoci jsou pak další častou příčinou. Onemocnění může být v mnoha případech i neinfekčního původu. Pojem aseptická (nehnisavá) meningitida označuje ty případy nemoci, u nichž nebyla prokázána bakteriální infekce. Tento typ meningitidy obvykle působí viry, může však vzniknout i po prodělané bakteriální infekci, jež byla již částečně vyléčena, když bakterie z mozkomíšních plen zmizely; patogenní látky mohou také infikovat prostor kolem mozkomíšních plen (například při sinusitidě). Příčinou aseptické meningitidy může být i endokarditida (zánět srdečních chlopní), v jehož průběhu dochází k rozsévání malých shluků bakterií v krevním řečišti). Aseptická meningitida může vzniknout také z infekce vyvolané spirochetami, jistým typem bakterií, k nimž patří například "Treponema pallidum" (příčina syfilidy) a "Borrelia burgdorferi" (známá jako příčina lymské boreliózy). Meningitida může souviset s cerebrální malárií (malárie zasahující mozek) či amébovou meningitidou, způsobenou infekcí amébami, jako je například "Naegleria fowleri", jíž se lze nakazit vodou ze sladkovodních zdrojů.

Bakteriální meningitida.

Typy bakterií způsobujících bakteriální meningitidu se liší v závislosti na věkové skupině infikovaného jedince.  V důsledku nedávno prodělaného poranění lebky může potenciálně dojít k proniknutí bakterií dutiny nosní do meningeálního prostoru. Podobně je zvýšené riziko meningitidy spojeno s užíváním přístrojů, jako je mozkový shunt, externí ventrikulární drén či Ommaya rezervoár, které jsou zaváděny do mozku a okolí mozkomíšních plen. V takových případech je pravděpodobnější, že nemocní budou nakaženi stafylokokem, pseudomonádami nebo jinými gramnegativními bakteriemi. Tyto patogeny také souvisí s meningitidou u osob s poškozeným imunitním systémem. U malého počtu lidí může k meningitidě vést infekce v oblasti hlavy a krku,

Virová meningitida.

K virům způsobujícím meningitidu patří enteroviry, virus Herpes simplex typu 2 (a

Fungální (plísňová) meningitida.

Vzniku fungální meningitidy napomáhá řada rizikových faktorů – například užívání imunosupresiv (mimo jiné po transplantaci orgánu), při HIV/AIDS či ztrátě imunity spojené s věkem. U osob s normálně fungujícím imunitním systémem se objevuje zřídka, došlo k ní ale při kontaminaci léků. Příznaky se obvykle rozvíjejí postupně –

Parazitická meningitida.

Pokud je v mozkomíšním moku potvrzena převaha eozinofilů (druh bílých krvinek), často se předpokládá, že meningitida byla způsobena parazity. Nejčastěji implikovanými

Neinfekční příčiny.

K meningitidě může dojít v důsledku řady neinfekčních příčin – rozšíření rakoviny na mozkomíšní pleny (maligní neboli neoplastická meningitida) či působení některých léků (zejména nesteroidních protizánětlivých léků, antibiotik a nitrožilních imunoglobulinů). Na vině mohou být také další zánětlivá onemocnění, například sarkoidóza (jež se pak nazývá neurosarkoidóza), choroby pojivových

Mechanismus.

Mozkomíšní pleny jsou tvořeny třemi membránami, které společně s mozkomíšním mokem obalují a chrání mozek a míchu (centrální nervový systém). Měkká plena mozková je velmi jemná nepropustná membrána, která přiléhá pevně k povrchu mozku a kopíruje všechny jeho obrysy a tvary. Pavučnice (nazývaná takto kvůli své podobnosti s pavučinou) je pak jakýsi měchýř přiléhající volně na povrch měkké pleny mozkové. Subarachnoidální prostor odděluje pavučnici a měkkou plenu mozkovou a je vyplněn mozkomíšním mokem. Vnější membrána, tzv. tvrdá plena mozková, je silná odolná membrána spojená s pavučnicí i lebkou.  Při bakteriální meningitidě se bakterie k mozkomíšním plenám mohou dostat dvěma hlavními cestami: krevním řečištěm nebo přímým kontaktem mozkomíšních plen buď s dutinou nosní nebo s pokožkou. Ve většině případů meningitida následuje po invazi organismů přežívajících na sliznicích, jako je dutina nosní, do krevního řečiště. Tomu často předchází virová infekce, která přirozenou bariéru mezi vnějším prostředím a organismem, jíž sliznice jsou, naruší. Jakmile se bakterie dostanou do krevního oběhu, vstoupí do subarachnoidálního prostoru v místech, kde je krevně mozková bariéra zranitelná—například v místě choroidního plexu. K meningitidě dochází u 25 % novorozenců s infekcí krevního

Diagnóza.

Krevní testy a metody zobrazování.

Osobám, u nichž existuje podezření na meningitidu, se provádí krevní testy na zjištění markerů zánětu (například C-reaktivní protein, krevní obraz) nebo hemokultura.  Nejdůležitějším testem, jenž může meningitidu prokázat nebo vyvrátit, je však analýza mozkomíšního moku získaného lumbální punkcí (LP). Ta je nicméně kontraindikována při nahromadění tkáně v mozku (tumor nebo absces) či při zvýšeném nitrolebním tlaku, kdy by mohlo dojít k vyhřeznutí mozku. Pokud u pacienta existuje riziko nahromadění tkáně nebo zvýšeného nitrolebního tlaku (v důsledku nedávného poranění hlavy, diagnostikovaných poruch

Lumbální punkce.

Lumbální punkce se provádí u pacienta ležícího obvykle na boku za použití lokálních anestetik; do durálního vaku (vak přiléhající k míše) vpraví lékař injekční jehlu a odebere vzorek mozkomíšního moku. Po ukončení odběru se s použitím manometru změří „otevírací tlak“ mozkomíšního moku. Ten se normálně pohybuje mezi 6 a 18 cm sloupce vody (cm HO); u bakteriální meningitidy je ale typicky zvýšený. U kryptokokové meningitidy je nadměrně zvýšený nitrolební tlak. Vzhled moku po odběru může naznačovat povahu infekce – zakalený mozkomíšní mok je typický při zvýšené hladině proteinů, bílých a červených krvinek a/nebo bakterií, a může tedy být příznakem bakteriální meningitidy.  Vzorek mozkomíšního moku

Pitevní nález.

Meningitidu lze diagnostikovat i po úmrtí pacienta. Pitevním nálezem je obvykle široce rozšířený zánět měkké pleny mozkové a vrstev pavučnice

Prevence.

Ochranu před některými příčinami meningitidy lze zajistit v dlouhodobém výhledu vakcinací, v krátkodobé perspektivě pak podáváním antibiotik. Efektivní mohou být i jistá opatření, jež vedou ke změně chování.

Chování.

Bakteriální i virová meningitida je nakažlivá; ani jedna z forem však není tak infekční jako nachlazení nebo chřipka. Obě formy se přenáší kapičkami sekretu dýchacích cest při blízkém kontaktu, jakým

Vakcinace.

Od 80. let 20. století začlenilo imunizaci proti bakterii "Haemophilus influenzae" typu B do svých programů rutinního očkování dětí mnoho zemí, což v nich prakticky eliminovalo tento patogen jakožto příčinu meningitidy u dětí. Ve státech, kde je počet osob s tímto onemocněním nejvyšší, je však vakcína stále příliš drahá. Obdobně vedla imunizace proti příušnicím k prudkému poklesu počtu případů příušnicové meningitidy, ke které před vakcinací docházelo v 15 % všech případů příušnic.  Meningokokové vakcíny byly vyvinuty proti meningokokům skupiny A, C, W135 a Y. V zemích, kde byla vakcína proti meningokokům skupiny C zavedena, došlo k významnému snížení počtu případů způsobených tímto patogenem. V současné době existuje kvadrivalentní vakcína, která je kombinací všech čtyř vakcín. Imunizace vakcínou ACW135Y proti všem čtyřem kmenům meningokoků je nyní požadavkem i k udělení víza pro účast na pouti Hadždž. Vývoj vakcíny proti

Antibiotika.

Další metodou prevence, zejména u meningokokové meningitidy, je krátkodobá antibiotická profylaxe (preventivní léčba). V případech meningokokové meningitidy může preventivní léčba osob, které byly v bezprostředním styku s nakaženým, prostřednictvím antibiotik (například rifampicinu, ciprofloxacinu nebo ceftriaxonu) snížit riziko nákazy, nedokáže však

Léčba.

Meningitida představuje potenciální ohrožení života a neléčená vykazuje vysokou úmrtnost; opoždění léčby se odráží v horších výsledcích. Léčba širokospektrálními antibiotiky by proto neměla být odkládána kvůli čekání na výsledky potvrzujících testů. Pokud podezření na meningokokové onemocnění existuje už během prvního vyšetření, směrnice doporučují podání benzylpenicilinu ještě před převozem do nemocnice. V případě hypotenze (nízkého krevního tlaku) nebo šoku by měly být podány nitrožilní tekutiny. Vzhledem k tomu, že meningitida může způsobit řadu rychle se zhoršujících komplikací, doporučují se pravidelné lékařské prohlídky za účelem včasného rozpoznání těchto komplikací a přijetí osoby na jednotku intenzivní péče, pokud je to nutné.  Mechanická ventilace může být nezbytná při poruchách vědomí nebo při respiračním selhání. V případě příznaků zvýšeného nitrolebního tlaku mohou být podniknuta opatření vedoucí k jeho soustavné kontrole; to umožní optimalizaci mozkového perfúzního tlaku a různých způsobů léčby vedoucích ke snížení nitrolebního tlaku za pomoci léků (například mannitolu). Záchvaty jsou léčeny antikonvulzivy. Hydrocefalus (omezení průtoku mozkomíšního moku) může vyžadovat dočasné nebo dlouhodobé vložení drenážního zařízení, například mozkového shuntu.

Bakteriální meningitida.

Antibiotika.

Empirická léčba antibiotiky (léčba bez přesné diagnózy) by měla být zahájena okamžitě, dokonce ještě předtím, než jsou známy výsledky lumbální punkce a analýzy mozkomíšního moku. Volba počáteční léčby ve velké míře závisí na druhu bakterií, které způsobují meningitidu v jisté oblasti a u konkrétní populace. Například ve Spojeném království empirická léčba sestává z podávání cefalosporinů třetí generace, jako jsou například cefotaxim nebo ceftriaxon. V USA, kde byla u streptokoků zjištěna zvýšená rezistence na cefalosporiny, se doporučuje přidat k počáteční léčbě vankomycin. Chloramfenikol, ať už samostatně nebo v kombinaci s ampicilinem, však funguje stejně dobře.  K empirické léčbě lze přistoupit na základě věku osoby, skutečnosti, zda infekci předcházelo poranění hlavy, zda osoba nedávno podstoupila neurochirurgický zákrok a zda je zaveden mozkový shunt či nikoliv.

Steroidy.

Pomocná léčba kortikosteroidy (obvykle dexametazon) vykazuje určité výhody, například snížení rozsahu možné ztráty sluchu a lepší krátkodobé neurologické výsledky u dospívajících a dospělých v zemích s vyššími příjmy a nízkým počtem případů nákazy HIV. Jistý výzkum zjistil nižší úmrtnost při jejich užívání, zatímco jiný ji nepotvrdil. Steroidy se rovněž zdají být užitečné při léčbě osob s tuberkulózní meningitidou, přinejmenším u osob HIV negativních.  Profesionální směrnice proto doporučují začít s podáváním dexametazonu nebo obdobného kortikosteroidu ještě před podáním první dávky antibiotik, a v jeho podávání pokračovat po dobu čtyř dnů. Vzhledem k tomu, že výhody

Virová meningitida.

Virová meningitida obvykle vyžaduje pouze podpůrnou léčbu; na většinu virů odpovědných za vyvolání meningitidy se nevztahuje specifická léčba. Virová meningitida mívá méně obtížný průběh než meningitida bakteriální. Virus Herpes simplex a virus

Fungální meningitida.

Fungální (plísňová) meningitida, například meningitida kryptokoková, je léčena prostřednictvím dlouhodobého podávání vysokých dávek fungicidů, například amfotericinu

Prognóza.

Neléčená bakteriální meningitida je téměř vždy smrtelná, virová meningitida naopak spontánně ustupuje a smrtelná je jen vzácně. V případě léčby závisí mortalita (riziko úmrtí) u bakteriální meningitidy na věku osoby a základní příčině onemocnění. Z novorozenců nakažených bakteriální meningitidou umírá 20-30 % z nich. Toto riziko je mnohem nižší u starších dětí, u nichž se úmrtnost pohybuje kolem 2 %, u dospělých se ale opět zvyšuje na 19-37 %. Riziko úmrtí je kromě věku určováno i řadou dalších faktorů, například druhem patogenu a

Epidemiologie.

Ačkoli je meningitida v mnoha zemích nemocí podléhající hlášení, přesná relativní incidence tohoto onemocnění není známa. V západních zemích se bakteriální meningitida ročně objevuje u 3 osob na 100 000 obyvatel. Populační studie ukázaly, že virová meningitida je běžnější – vyskytuje se u 10,9 osob na 100 000 obyvatel a její výskyt je častější v letním období. V Brazílii je vyšší počet případů bakteriální meningitidy – jde přibližně o 45,8 osob na 100 000 obyvatel ročně. Subsaharská Afrika byla v posledních sto letech soužena rozsáhlými epidemiemi meningokokové meningitidy, kvůli čemuž se jí dostalo označení „meningitický pás“. K epidemiím typicky dochází během období sucha (od prosince do června), přičemž následná epidemická vlna může trvat dva až tři roky a odeznívá v období dešťů. V této oblasti dochází

Historie.

Někteří se domnívají, že existenci meningitidy si mohl uvědomovat už Hippokratés, a zdá se rovněž, že meningismus byl znám také lékařům z období před renesancí, jako byl Avicenna. Popis tuberkulózní meningitidy, tehdy nazývané „vodnatelnost“ mozku, je často přisuzován edinburskému lékaři Siru Robertu Whyttovi, který jej použil v jedné zprávě o úmrtí z roku 1768, ačkoli souvislost tuberkulózy a jejího patogenu byla objasněna až v následujícím století.  Zdá se, že epidemie meningitidy jsou relativně současným jevem. První zaznamenaná velká epidemie vypukla v Ženevě v roce 1805. Krátce poté bylo popsáno několik dalších epidemií v Evropě a ve Spojených státech; první zpráva o epidemii v Africe se objevila v roce 1840. Ve 20. století se africké epidemie staly mnohem běžnějšími poté, kdy rychle se šířící epidemie v letech 1905–1908 postihly Nigérii a Ghanu.  První zpráva o bakteriální infekci způsobující meningitidu pochází od rakouského bakteriologa Antona Weichselbauma, který v roce 1887 popsal bakterii "meningococcus". V raných zprávách o nemoci se uvádí, že úmrtnost na meningitidu byla velmi vysoká (více než 90 %). V roce 1906 bylo vyvinuto antisérum účinné u koní; později bylo zdokonaleno americkým vědcem Simonem Flexnerem a značně snížilo úmrtnost na meningokokové onemocnění u člověka. V roce 1944 byla poprvé potvrzena účinnost penicilinu u meningitidy. Nástup užívání vakcín "Haemophilus" na konci 20. století vedl ke značnému poklesu počtu případů meningitidy spojovaných s tímto patogenem, a v roce 2002 bylo zjištěno, že prognózu bakteriální meningitidy by mohla zlepšit léčba steroidy.

Meningitida čili zánět mozkových blan je zánět ochranných membrán pokrývajících mozek a míchu, známých pod souhrnným názvem mozkomíšní pleny. Zánět je vyvoláván viry, bakteriemi či jinými mikroorganismy, méně často pak vlivem některých léků. Meningitida (zvláště bakteriální) může ohrozit život člověka, k zánětu dochází v oblasti mozku a míchy; při bakteriální meningitidě je vývoj příznaků v řádu hodin. Proto je nemoc řazena mezi urgentní stavy.

Eine Meningitis (Plural "Meningitiden"; ) ist eine Entzündung der Hirn- und Rückenmarkshäute, also der Hüllen des zentralen Nervensystems (ZNS). Sie kann durch Viren, Bakterien oder andere Mikroorganismen verursacht werden, aber auch aufgrund nichtinfektiöser Reize auftreten. Da eine bakterielle Meningitis aufgrund der unmittelbaren Nähe der Entzündung zu Gehirn und Rückenmark grundsätzlich lebensbedrohlich ist, stellt eine Meningitis bis zum sicheren Ausschluss einer bakteriellen Ursache immer einen medizinischen Notfall dar.


Historie plážového tenisu.

Ačkoliv kořeny tohoto sportu sahají do konce 70. let, určitá institucionalizace plážového tenisu proběhla až na konci 90. let 20. stol.

Itálie.

Itálie se zasloužila o vznik a rozšíření varianty "beach paddle tennis", kdy se hraje s typizovanou pálkou, která má tvar vzdáleně podobný tenisové raketě, ale její vnitřní část není tvořena výpletem ze strun, ale celistvou pevnou plochou. Její maximální délka je stanovena na 50 cm. Tento plážový tenis se začíná hrát již roku 1978 na plážích v okolí italské Ravenny a jeho zakladatel Giandomenico Bellettini je dnes prezidentem Italské federace plážového tenisu (I.F.B.T.) Itálie je bezesporu centrem světového plážového tenisu. Hraje se s pálkami a podhuštěnými tenisovými míči. Hrají se pouze čtyřhry, dvouhry minimálně. Hřiště je stejné jako na plážový volejbal, síť je umístěna 1,70 m nad zemí. Hraje se na 2 vítězné sady do 6 vítězných her.

Amerika.

V Americe se beach tennis začal hrát až od roku 2000, a to na východokaribském ostrově Aruba. V USA se plážový tenis začal hrát v roce 2005 a několik let se zde hrálo podle arubského modelu. To znamená, že míče byly sice podhuštěné, ale namísto pálek se hrálo klasickými tenisovými raketami a místo běžného beachvolejbalového hřiště bylo hřiště o rozměrech 9x18 m, tedy každá strana byla o 1 m delší. Síť byla v tomto případě ve výšce 1,88 m nad zemí a hrálo se do 8 vítězných her, zápas musel končit rozdílem 2 her (například 9:7) a za stavu 8:8 se hrál klasický tie-break. Servírovalo se křížem, strany se střídali stejně jako při tenisu, pouze za shody si může přijímající tým vybrat, na koho se bude podávat. Nicméně i přesto, že se americká verze beachtenisu v USA poměrně ujala, byly i zde zanedlouho tendence přejít z raket na,pálky‘‘, tedy na evropský model. Dnes již se v Americe hraje prakticky jenom evropská varianta plážového tenisu.

ITF Beach Tennis.

Mezinárodní tenisová federace založila svou vlastní beachtenisovou organizaci. ITF Beach Tennis (stejně jako I.F.B.T.) organizuje turnaje po celém světě a je dnes již nejrozšířenější beachtenisovou organizací (minimálně z hlediska množství pořádaných turnajů a počtu hráčů). Pravidla ITF Beach Tennis se od pravidel I.F.B.T. neliší. Výška sítě je stanovena na 1,70 m a hraje se podhuštěnými tenisovými míči. Obě beachtenisové federace jsou tedy velmi podobné, ale případnému sloučení brání podle neoficiálních informací vzájemné negativní vztahy mezi vedením obou dvou.

Česká republika.

V České republice se plážový tenis hraje od roku 2007. Téhož roku byla založena Česká asociace plážového tenisu, která se stala platformou pro podporu a propagaci beachtenisu u nás. V roce 2009 se na Silvestra uskutečnilo 3. mezinárodní mistrovství České republiky (Prague BT Open, ITF), kterého se zúčastnilo 96 hráčů z 13 zemí Evropy. V České republice se dnes plážový tenis hraje v několika pražských areálech, v Teplicích, Slavkově u Brna, na Trhovkách u Orlické přehrady atd.

Pravidla plážového tenisu.

Dnes se tedy globálně hraje podle pravidel IFT Beach Tennis nebo I.F.B.T., které se vzájemně prakticky neliší.

Plážový tenis (slang. "plážák" nebo" beachtenis, "anglicky: b"each tennis") je moderní hybridní sport, který je nejčastěji popisován jako směsice tenisu, plážového volejbalu a badmintonu. Hraje se na klasickém beachvolejbalovém hřišti nebo také na improvizovaných hřištích (zejména na plážích či dokonce na pískem upravených tenisových kurtech). Podobně jako ostatní sporty si i plážový tenis prošel svým vývojem, paralelně existovalo dokonce několik herních variant. Dnes již lze říct, že pravidla jsou konečně globálně jednotná. Plážový tenis se dnes hraje prakticky po celém světa, nejvíce je rozšířen v USA, Brazílii, Francii a hlavně Itálii, odkud také původně pochází.

Beachtennis ist ein Rückschlagspiel, das Tennis, Beachvolleyball und Badminton miteinander verbindet. Die häufigste Wettkampfform ist die des Doppels. Es kann jedoch auch ein Einzel gespielt werden, wobei sich dann die Spielfeldgröße verkleinert. Seit dem Sommer 1998 ist Beachtennis auch im Regelwerk des Deutschen Tennis Bundes (DTB) festgeschrieben. Es gibt zwei unterschiedliche Varianten des Beachtennis. Zum einen existiert eine Variante, bei der auf einem 9 × 18 Meter großen Feld mit herkömmlichen Tennisschlägern gespielt wird und zum anderen die Variante, bei der mit sogenannten Paddleschlägern auf einem 8 × 16 Meter großen Feld gespielt wird.


Úkol operace.

Úkolem operace byla sabotáž plynárny v Praze-Michli. Dalším úkolem bylo dopravení náhradní vysílačky typu Mark III a kódovacího klíče pro skupinu Silver A. Skupina měla po uskutečnění sabotáže dál působit v odboji, např. navádět spojenecká letadla na cíle za pomocí radiomajáku „Eureka“.

Průběh operace.

Skupina byla přepravována společně se skupinou Zinc na palubě letounu Handley Page Halifax Mk.II (sér. č. L9618, trupový kód NF-W) 138. peruti RAF. Vinou navigační chyby polské posádky výsadkového letounu byla vysazena u obce Ořechov nedaleko města Telč, namísto 130 km vzdáleného plánovaného místa seskoku u obce Kopidlno u Jičína v Čechách. Při seskoku si Opálka poranil nohu a Kolaříkovi vypadla při ukrývání padáku peněženka s doklady a s fotografií jeho dívky Milady Hrušákové s věnováním a její adresou. Parašutisté navíc nenašli shozený kontejner s materiálem, a tak velitel rozhodl o zakopání radiomajáku Eureka a rozpuštění skupiny. Ivan Kolařík zamířil do Valašského Meziříčí k příbuzným. Gestapu se téměř okamžitě dostaly do rukou Kolaříkovy doklady a začalo ho pronásledovat. Byl na něj vydán veřejný zatykač s fotografií. V bezvýchodné situaci a aby předešel pronásledování své rodiny, se Ivan Kolařík 1. dubna 1942 otrávil nedaleko města Vizovice.  Opálka s Čurdou se sešli v Praze v dubnu 1942. Společně se členy skupiny Silver A se zúčastnili nočního navádění letadel při bombardování plzeňské zbrojovky Škodovy závody. Akce se však nezdařila. Po návratu do Prahy byl Opálka jmenován velitelem všech parašutistů na území protektorátu. Podílel se také na přípravě atentátu na Heydricha. Po atentátu se ukryl s ostatními v kryptě pravoslavného kostela sv. Cyrila a Metoděje v Praze v Resslově ulici, kde se po hrdinném boji proti obrovské přesile zastřelil.  Karel Čurda odjel do Valašského Meziříčí zjistit osud Ivana Kolaříka, který měl u sebe i velkou část protektorátních peněz určených na akce. Za represálií rozpoutaných po atentátu se Čurda schovával u své matky nedaleko Třeboně. Po zprávách o vypálení obce Lidice zaslal 13. června 1942 anonymní udání na četnickou stanici, ve kterém vyjmenoval pachatele atentátu na Heydricha. Policie však na udání nereagovala, a tak se 16. června dobrovolně přihlásil na pražském gestapu v Petschkově paláci. Zde vyzradil vše, co věděl, a stal se konfidentem a provokatérem. Jeho zradou se gestapu podařilo zatknout nebo zlikvidovat mnoho parašutistů a jejich spolupracovníků v českém odboji. Po válce byl Čurda odsouzen k trestu smrti za zradu a 29. dubna 1947 popraven.

Výsledek operace.

Skupině se nepodařilo splnit žádný z úkolů. Od samého začátku ji pronásledovala také smůla. Dva její členové zemřeli a jeden se stal nejvýznamnějším konfidentem nepřítele. Přesto dva její členové, Adolf Opálka a Ivan Kolařík prokázali obrovskou statečnost a morální kvality ve velmi těžkých situacích. Sebevražda Ivana Kolaříka nezachránila jeho rodinu ani jeho přítelkyni od represí německých okupantů. Všichni byli popraveni.

Operace Out Distance byl krycí název zvláštní parašutistické operace připravené Ministerstvem národní obrany exilové československé vlády v Londýně. Byla to sedmá operace v řadě v rámci zvláštní skupiny D při Ministerstvu národní obrany a první, která měla sabotážní úkol. Vysazena byla 28. března 1942 u obce Ořechov na Moravě.

Out Distance war der Codename einer von der tschechoslowakischen Exilarmee organisierten verdeckten Operation des Tschechoslowakischen Widerstands gegen die NS-Besatzung, die während des Zweiten Weltkriegs im Gebiet des Protektorats Böhmen und Mähren (Teil der besetzten Tschechoslowakei) durchgeführt werden sollte. Es handelte sich um die siebte einer Reihe von Agentenoperationen des Verteidigungsministeriums der tschechoslowakischen Exilregierung in London und die erste mit Sabotageauftrag.


Biografie.

Vojtěch Mynář ukončil všeobecné střední vzdělání s maturitou v roce 1963, kdy také nastoupil jako horník na Důl Ludvík Ostravsko-karvinského revíru. V roce 1975 nastoupil jako technik při výstavbě plynovodů Orenburg a Progres. Později, v roce 1984, ukončil studium na VŠ politické ÚV KSČ v oboru ekonomie a světová ekonomika (titul RSDr.). Od roku 1992 podniká v oblasti dovozu a obchodu.  Členství v KSČ ukončil v roce 1989, do ČSSD vstoupil v roce 1997. Od roku 1998 je zastupitelem ostravského městského obvodu Radvanice a Bartovice, v letech 1998 až 2007 zastával funkci místostarosty a později starosty tohoto městského obvodu. V roce 2002 byl rovněž zvolen členem Zastupitelstva města Ostravy (mandát obhájil v letech 2006 a 2010). V letech 2006 až 2010 zastával funkci náměstka primátora pro dopravu a komunální a bytové hospodářství. Za práci v oblasti bezpečnosti silničního provozu získal roku 2014 plaketu Hasičských záchranných sborů ČR; je však kritizován, že když 20. února 2014 svým autem zničil pouliční lampu v Bartovicích, nehodu se škodou 22 tisíc Kč nenahlásil, jelikož si prý poškození lampy nevšiml.  V roce 2004 neúspěšně kandidoval za ČSSD do Senátu PČR v obvodu č. 70 - Ostrava-město. Skončil už v prvním kole na čtvrtém místě se ziskem 11,76 % (2 680 hlasů).

Kandidatury do Evropského parlamentu (od r. 2009).

V roce 2009 kandidoval za ČSSD do Evropského parlamentu. ČSSD získala sedm křesel. Vojtěch Mynář byl na kandidátce osmý, a proto na něj připadl post prvního náhradníka. Evropským poslancem se tak stal až v červenci 2012 po úmrtí Jiřího Havla (oficiálně složil slib v září 2012). V Evropském parlamentu byl členem Skupiny progresivní aliance socialistů a demokratů. Byl členem Rozpočtového výboru. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 kandidoval za ČSSD opět na 8. místě její kandidátky, tentokrát ale neuspěl (stal se pouze v pořadí čtvrtým náhradníkem).

Hodnocení europoslance V. Mynáře (dle think-tanku Evropské hodnoty).

Dle vydané zprávy výše uvedeného think-tanku, která se vztahuje na období před následujícími volbami do Evropského parlamentu (2014) vyplývá následující:

Úmrtí.

Zemřel dne 10. července 2018 ve věku 74 let.

Vojtěch Mynář (4. května 1944 Ostrava – 10. července 2018 Ostrava) byl český politik, člen ČSSD, zastupitel města Ostravy a v letech 2012-2014 poslanec Evropského parlamentu.

Vojtěch Mynář (* 4. Mai 1944 in Petřvald; † 11. Juli 2018) war ein tschechischer Politiker der Česká strana sociálně demokratická.


Produkce.

Poté, co měl v roce 2005 premiéru snímek "Sin City – město hříchu", Rodriguez oznámil záměr pokračování, v němž by zůstala zachována většina hlavních postav. Druhý film měl být natočen podle předlohy nazvané "A Dame to Kill For". Miller sdělil, že by pokračování mělo být současně prequelem i sequelem, s provázanou dějovou linkou na navazují filmy série.  V roce 2006 napsal scénář a předpokládal, že produkční práce započnou do konce stejného kalendářního roku. Rodriguez však uvedl, že oficiální casting nemůže začít dříve, než bude scénář kompletně dokončený a projde rukama studia. Produkce se tak zpozdila proti předpokladům o několik let. Frank Miller potvrdil, že spolu s Robertem Rodriguezem dopsali scénář, ale na komiksovém conu v roce 2007 obvinil společnost Weinstein brothers ze zpoždění. Robert Rodriguez také uzavřel smlouvu na režírování remaku "Barbarella", čímž byl další osud "Sin City 2" „ve hvězdách“.  Během roku 2011 na sandiegském komiksovém conu Rodriguez oznámil, že je scénář snímku "Sin City 2" blízko dovršení a věří v zahájení natáčení do konce roku. Uvedl také, že by měl snímek zahrnovat děje předloh "A Dame to Kill For" (Ženská, pro kterou bych vraždil), "Just Another Saturday Night" a dvou původních příběhů "Sin City" od Franka Millera napsaných přímo pro film. Jeden z příběhů se údajně jmenoval „The Long, Bad Night“ (Vleklá, zkažená noc).  V srpnu 2011 Rodriguez informoval o scénáři, jenž se nacházel v téměř finální fázi dokončení a také o přijetí finančních prostředků na natáčení. V září téhož roku bylo odtajněno, že byl k posledním úpravám Millerova scénáře přizván William Monahan. V březnu 2012 Rodriguez zveřejnil plánované datum zahájení produkce na polovinu téhož roku a zmínil, že obsazení by se mělo vyznačovat „stejným kalibrem a eklekticismem“ jako předchozí snímek.  Dne 13. dubna 2012 došlo k potvrzení realizace filmu i s novým názvem "Sin City: A Dame to Kill For". Přestože se zahájení produkce očekávalo v létě 2012, natáčení se rozběhlo až na konci října téhož roku.

Postavy a herci.

Rodríguezovou první volbou pro roli Avy byla Angelina Jolie. Podle Rosarie Dawsonové dokonce kvůli ní režisér pozdržel produkci vzhledem k jejímu současně probíhajícímu těhotenství. Další zpráva však uváděla tři možné adeptky na postavu Avy Lord, jmenovitě Angelinu Jolie, Salmu Hayek a Rose McGowanovou. Miller potvrdil, že se spolu s Rodriguezem zajímali o Jolie pro roli Avy a že s ní režisér o této záležitosti hovořil. Následně proběhly zprávy, že by roli měla získat Rachel Weisz, jakožto vhodnější volba. Přesto, k odtajnění definitivního rozhodnutí došlo až 29. ledna 2013, kdy byla do role oficiálně uvedena Eva Greenová. Dne 29. října 2012 došlo k potvrzení informace, že si herečka Devon Aoki již nezahraje postavu Miho pro druhé těhotenství. Její roli tak získala Jamie Chung. Ve stejný den následovalo oznámení, že ačkoli produkce již započala, charaktery Avy Lord, nové postavy Johnnyho, Dwighta před plastickou operací obličeje (Clive Owen ztvárnil v prvním filmu postavu po operaci) a nových představitelů Manuta a Shellie po zemřelých hercích Michaelu Clarku Duncanovi a Brittany Murphyové, budou muset být obsazeny. Dne 5. prosince téhož roku bylo zveřejněno jméno Dennise Haysberta, který získal roli Manuta.  Dne 7. ledna 2013 bylo potvrzeno, že Joseph Gordon-Levitt získal novou postavu Johnnyho. Ta není identická se stejnojmenným charakterem Johnnym v krátké povídce série „Taťkova holčička“. Následujícího dne vyšla zpráva, že si Dwighta McCarthyho před plastickou operací obličeje zahraje Josh Brolin.  Dne 29. ledna 2013 pak došlo k odtajnění jmen rolí, do nichž již předtím byli obsazeni herci Ray Liotta, Juno Templeová, Christopher Meloni a Jeremy Piven. Liotta se představí jako ženatý obchodník Joey Canelli, který je nevěrný své manželce. Templeová hraje Sally, Joeyho milenku a dívku ze Starého města. Meloni ztvárnil Morta, Bobova nového parťáka a jednoho z mála poctivých poldů v Říčním městě. Piven nahradil Michaela Madsena v postavě Boba, přestože předprodukce uvedla, že si Madsen tuto postavu opět zahraje.  Téhož dne bylo zveřejněno, že se ve filmu objeví také Julia Garnerová v nové postavě mladé striptérky Marcy, která zkříží cestu Johnnymu. Dne 5. února 2013 pak bylo uvedeno, že si Stacy Keach zahraje darebáka zločinecké organizace Wallenquist.

Premiéra.

Premiéra v čínském kině TCL Chinese Theatre, nacházejícím se v sousedství Hollywoodského chodníku slávy, proběhla 19. srpna 2014. Oficiální uvedení ve Spojených státech se odehrálo 22. srpna 2014. V České republice se premiéra uskutečnila 4. září 2014.  Na severoamerickém kontinentu činil výdělek v první den projekce 2,62 miliónu dolarů. V otevíracím víkendu dosáhl thriller na 8. místo tržeb s částkou 6 477 000 dolarů (za snímky "Strážci Galaxie", "Želvy Ninja", "If I Stay", "Let's Be Cops", "When the Game Stands Tall", "The Giver" a "").

Sin City: Ženská, pro kterou bych vraždil () je americký kriminální thriller z roku 2014 ve stylu neo-noir. Představuje sequel ke snímku "Sin City – město hříchu", jenž byl premiérován v roce 2005. Režijně se na něm podíleli Robert Rodriguez a Frank Miller, kteří jsou s Williamem Monahanem také autory scénáře založeného na druhé knize Millerovy série "Sin City" nazvané "Ženská, pro kterou bych vraždil" (A Dame to Kill For).

Sin City 2: A Dame to Kill For (Originaltitel: "Sin City: A Dame to Kill For") ist die Fortsetzung des 2005 erschienenen US-amerikanischen Films "Sin City", die am 18. September 2014 in den deutschen Kinos startete. Robert Rodriguez und Frank Miller führten Regie und schrieben zusammen mit William Monahan auch das Drehbuch. Die Besetzung umfasst zahlreiche Darsteller aus dem Vorgängerfilm, darunter Jessica Alba, Mickey Rourke und Bruce Willis, sowie neue Besetzungsmitglieder wie Eva Green, Josh Brolin, Jamie Chung und Joseph Gordon-Levitt.


Strom Bodhi.

Strom Bodhi je posvátný fíkovník, který patří do druhu Ficus religiosa. Roste v blízkosti břehů řeky Falgu v Gaya v Indii, na tomto místě se nachází také buddhistický chrám, který je buddhisty považován za nejposvátnější poutní místo.

Původ svátku.

Před 2500 lety kdysi indický princ Siddhártha Gautama opustil asketický životní styl tím, že 49 dní usilovně meditoval pod stromem Bodhi. Hledal utrpení a jak se z něj osvobodit, až nakonec zažil Nirvánu, stav blaženosti, a stal se osvíceným, tedy Buddhou. Tento okamžik se stál základním kamenem buddhistického náboženství.

Obdoby svátku.

Den Bodhi je slaven především mahajánovými buddhisty. Theravádoví buddhisté sloučili Buddhovo narození, osvícení i smrt do jednoho svátku zvaného Vesak, který připadá na měsíc květen. Stejně tak tibetští buddhisté, kteří tento den slaví podle jiného lunárního kalendáře, zpravidla měsíc po Vesaku.  Mahajánoví buddhisté východní Asie, především z Číny, Japonska, Koreje a Vietnamu tyto tři slavné události rozdělili na tři dny, přičemž jedním z nich je právě Den Bodhi, neboli den Buddhova osvícení. Konkrétně v Číně nese název Laba Festival (zjednodušená čínština: 腊八), což znamená osmý den posledního měsíce čínského lunárního kalendáře. V Japonsku se nazývá Rohacu, a je slaven podle gregoriánského kalendáře 8. prosince.

Symboly a tradice.

Svátek je oslavován v poklidném duchu, bez přehlídek či fanfár. Mnoho buddhistů si pořizuje stromy Bodhi a podobně jako křesťané, zdobí vánoční stromky, na ně zavěšují korálky, barevná světýlka a ornamenty představující tři klenoty: červený, Buddha – plně osvícený, modrý, Dharma – Buddhovo učení a žlutý, Sangha – buddhistické kláštery či komunita. Tradičně také lidé lidé čtou buddhistické texty sútry, meditují doma, či za meditací navštěvují stúpy, buddhistické svatyně, které symbolizují klid a mír. Pije se čaj, jí speciální sušenky ve tvaru stromu Bodhi nebo jeho listů ve tvaru srdce.  Pro čínský Laba Festival je typický pokrm zvaný „Laba Congee“ z fazolí, různých druhů ořechů, sušeného ovoce i masa, či „Laba česnek“ máčený v octu.

Den Bodhi, známý také jako Laba Festival (v Číně) či Rohatsu (v Japonsku) je buddhistický svátek, který připadá na 8 den 12 měsíce čínského lunárního kalendáře a oslavuje den, kdy Siddhártha Gautama dosáhl osvícení pod stromem Bodhi a stal se Buddhou.

Der Erleuchtungstag oder Bodhi-Tag (jap., "Shaka-Jōdō-e", kurz:, "Jōdō-e") ist ein Gedenktag im Mahayana-Buddhismus, der an die Erleuchtung von Shakyamuni Buddha unter dem Bodhi-Baum im Jahre 525 v. Chr. erinnert.


Životopis.

Pocházel ze starého šlechtického rodu Čaplovičů z Jasenové ("Csaplovics de Jeszenova"; otec Jonáš Čaplovič, matka Judita rod. Szúdyová). Studoval na gymnáziu v Banské Bystrici (s podporou podžupana Juraje Radvanského), v Lučenci a v Banské Štiavnici. Od roku 1798 působil ve službách advokátů v Banské Bystrici, od roku 1799 byl notářským a podžupanským úředníkem Zvolenské župy. V letech 1805 až 1808 byl advokátem v Banské Bystrici, v letech 1808 - 1809 a 1813 byl dvorským agentem ve Vídni, od roku 1813 byl ve službách hraběte Schönborna jako správce a ředitel jeho majetků na Uherské Rusi.  Jeho mottem bylo: "Slavus sum natis et educatus" (Slovan jsem rodem i výchovou). Byl přívržencem pojosefínskych reformních snah v Uhersku v rámci osvícenského absolutismu. Byl protagonistou slovenského národního hnutí, stoupencem liberálního vývoje nemaďarských národností v rámci zachování Uherska.  Napsal šest obran slovenského národa proti maďarizaci, četné etnografické práce a byl spoluzakladatelem slovenské etnografie jako nezávislého vědního oboru. V etnografii ho ovlivnil zejména Montesquieu a Herderova filosofie. Je považován za pokračovatele a spolupracovníka Jána Kollára a Pavla Josefa Šafaříka. Napsal 31 knih a více než 400 článků v různých periodikách. Svým vlivem ve vídeňských politických kruzích v roce 1813 zasáhl ve prospěch Palkovičova "Týdenníku", roku 1845 urychlil vydání licence pro Štúrovy "Slovenské národné noviny". Byl osvícenským propagátorem progresivních postupů v zemědělství. Od roku 1814 byl členem c. k. přírodovědecké společnosti ve Vídni, od roku 1815 zahraniční přispívající člen Přírodovědecké společnosti v Halle.  Psal německy, latinsky, slovensky i maďarsky.  Ze světa odešel sebevraždou, zřejmě kvůli bolestem spojeným s těžkou nemocí.

Ján Čaplovič de Jeszenova (22. září 1780, Horné Príbelce - 29. května 1847, Vídeň) byl slovenský evangelický advokát, publicista a etnograf.

Johann von Csaplovics, Edler von Jeszenova (; * 22. September 1780 in Felső-Prébely, Königreich Ungarn; † 29. Mai 1847 in Wien) war ein ungarischer Jurist, Topograph, Ethnograph und Schriftsteller.


Životopis.

Měšťanskou školu navštěvoval v Pcherách a od roku 1886 studoval v Praze na umělecko-průmyslové škole. Spolu s Bedřichem Bendelmayerem patřil na speciálce pro dekorativní architekturu k nejlepším žákům profesora Bedřicha Ohmanna. Působil jako asistent na středních odborných školách a na umělecké akademii. Byl aktivním sokolem a měl zájem o věci veřejné. Roku 1896 se podílel na protestní akci proti bourání Starého města pražského, tzv. Bestia Triumphans. Na Letenské pláni každý čtvrtý rok navrhoval architekturu sletových stadionů s dřevěnými konstrukcemi. Jeho první atelier společný s Bendlmayerem se nacházel na Moráni pod Karlovým náměstím.  V Praze Dryák bydlel na Letné v ulici Nad štolou Rudolfovou, kde si založil vlastní atelier. Oženil se roku 1912 a o dvanáct let později se přestěhoval do vlastní vily na Ořechovce v Západní ulici čp. 489.

Díla.

Pomníky.

Alois Dryák je autorem architektonického řešení dvou z nejznámějších pražských pomníků: pomníku svatého Václava a pomníku Františka Palackého.

Pomník Františka Palackého.

O postavení pomníku Františka Palackého začalo pražské zastupitelstvo uvažovat ihned po jeho smrti v roce 1876. Soutěž na pomník byla vypsána až v roce 1897. Této soutěže se směli účastnit jen čeští sochaři. Podáno bylo 14 návrhů. Do finále postoupily návrh sochaře Ladislava Šalouna a architekta Aloise Dlabače a návrh sochaře Stanislava Suchardy a architekta Aloise Dryáka. Základní kámen pomníku byl položen v roce 1898 při příležitosti stých narozenin Františka Palackého. V roce 1901 byl určen jako vítězný projekt pomník Suchardův a Dryákův. O umístění tohoto pomníku se diskutovalo, protože pomník nebylo možné umístit do osy mostu. Sám Sucharda navrhoval umístit pomník před Rudolfinum proti dnešnímu Mánesovu mostu. Stavba byla zahájena v roce 1909, žulový sokl na betonové konstrukci byl dokončen v roce 1910. V následujícím roce byly osazeny sochy (kamenná socha Palackého a bronzové sochy alegorických skupin Pohanství / Husitství, Útisk / Vzdor, Historie vypráví, Vítězná Vlast). Na tvorbě soch se účastnil též sochař Josef Mařatka. Pomník byl odhalen 1. července 1912. Pomník byl během německé okupace odstraněn a v letech 1947–1950 obnoven.

Pomník sv. Václava.

Na Václavském náměstí stála v letech 1678–1878 socha svatého Václava. V souvislosti se stavbou Národního muzea navrhl architekt Josef Schulz zakomponovat před vstup do muzea nový pomník tohoto světce (původní pomník byl přemístěn v roce 1879 na Vyšehrad). V roce 1894 byla vypsána soutěž, které se rovněž směli zúčastnit pouze čeští sochaři. První cena nebyla udělena a oceněny byly návrhy J. V. Myslbeka (který se problematikou pomníku sv. Václava zabýval již od roku 1886 na základě objednávky ministerstva kultu a vyučování.) a Bohuslava Schnirche. V roce 1895 byl vybrán k realizaci návrh Myslbekův (údajně i díky vlivu Josefa Hlávky). Architektonickou podobu prvního návrhu pomníku vypracoval Friedrich Ohmann. V roce 1904, po odchodu Ohmanna do Vídně, převzal tuto úlohu jeho žák Alois Dryák. Podoba pomníku se postupně vyvíjela, měnilo se ošacení sv. Václava, byly doplněny sochy čtyř světců namísto osmi reliéfů. Měnilo se rovněž plánované umístění pomníku. Bylo navrhováno umístění v dolní části Václavského náměstí, umístění na úrovni křižovatky s Mariánskou ulicí (dnes Opletalova ulice). Dále bylo navrhováno umístění do dnešních Čelakovského sadů (tedy vedle Národního Muzea) nebo na Hradčany. Dryák nechal zhotovit maketu pomníku, kterou umisťoval do navrhovaných lokalit, aby bylo možné posoudit nejlepší možnou variantu. Tento "pojízdný pomník" byl i předmětem posměchu, dnes je ale běžně používanou metodou pro volbu nejvhodnějšího umístění. Dekorativní výzdobu soklu pomníku vypracoval Celda Klouček. Mezi oběma umělci došlo v roce 1911 k rozkolu kvůli názoru na míru výzdoby pomníku. Pomník byl realizován v letech 1912–1924. Nejprve byl v roce 1912 odhalen bez soch dalších světců, ty byly doplněny až v roce 1924.

Alois Dryák (24. února 1872 Olšany u Kladna – 6. června 1932 Praha) byl český architekt první třetiny 20. století.

Alois Dryák (* 24. Februar 1872 in Olšany, Ortsteil von Brandýsek, Okres Kladno in Böhmen, damals Österreich-Ungarn; † 6. Juni 1932 in Prag, Tschechoslowakei) war ein tschechischer Architekt und Hochschullehrer.


Klubová kariéra.

Sezóna 2015/2016.

Coman na konci srpna 2015 zamířil na dvouroční hostování do Bayernu Mnichov. Bavorský klub za Comana zaplatil 7 milionů € a do konce dubna 2017 měl možnost proměnit hostování na trvalý přestup. V září debutoval v lize proti Augsburgu a další týden si při svém prvním startu připsal první gól za Bayern. Coman přesně zacílil proti nováčkovi Darmstadtu, Bayern vyhrál 3:0. Zdařilý začátek korunoval gólem proti Mohuči týden nato, to Bayern opět vyhrál 3:0.

Sezóna 2019/2020.

Na začátku srpna odehrál utkání domácího Superpoháru proti Dortmundu, Bavoři však prohráli 0:2. Proti Energie Cottbus v 1. kole německého DFB poháru nejprve nastřelil břevno, později navýšil na 2:0. Bayern po výsledku 3:1 postoupil do 2. kola. První trefu v další ligové sezóně zaznamenal ve 3. kole proti Mainzu, kdy v 64. minutě zvyšoval vedení na 4:1 a Bayern nakonec ještě dva góly přidal. V prvním zápase skupiny Ligy mistrů proti srbskému CZ Bělehrad otevřel skóre ve 34. minutě a pomohl k výhře 3:0. Proti Tottenhamu v pátém zápase skupiny otevřel skóre, ale zranění kolena ho přinutilo po 27 minutách vystřídat. Bayern doma vyhrál 3:1 a skupinu opanoval s maximálním bodovým ziskem. V základní sestavě nastoupil znovu až v únoru, kdy proti 1. FC Köln vstřelil gól v úvodní pětiminutovce, Bayern nakonec zvítězil 4:1.

Reprezentační kariéra.

Coman působil v mládežnických výběrech Francie v kategoriích U16, U17, U18, U19 a U21.  V A-mužstvu Francie debutoval 13. 11. 2015 v přátelském zápase v Saint-Denis proti Německu (výhra 2:0), v jehož průběhu se v blízkosti stadionu Stade de France odehrály teroristické útoky. Trenér Didier Deschamps jej vzal na domácí EURO 2016.

Úspěchy.

Klubové.

Zdroj:

Kingsley Coman (* 13. června 1996, Paříž, Francie) je francouzský fotbalový záložník či útočník a reprezentant původem z Guadeloupe, od roku 2017 hráč klubu FC Bayern Mnichov. Hraje většinou na křídle.

Kingsley Coman (* 13. Juni 1996 in Paris) ist ein französischer Fußballspieler, der für den FC Bayern München in der Bundesliga spielt. Im Alter von 16 Jahren und acht Monaten debütierte er für Paris Saint-Germain in der Ligue 1. Coman durchlief alle Junioren-Nationalmannschaften der "Équipe Tricolore" und ist seit 2015 französischer Nationalspieler.


Život a dílo.

Gerov byl synem Gera Dobreviče, učitele. Chodil do otcovy školy, později (v letech 1834–1836) navštěvoval řeckou školu v Plovdivě. Z ní se vrátil zpět domů na nějaký čas aby svá studia zakončil nakonec v Oděse (podobně jako řada jiných bulharských nadějných studentů i Gerov navštěvoval školu v Rusku. Po návratu zpět do Koprivštice se rozhodl založit v obci školu, kterou pojmenoval po Cyrilu a Metodějovi. Jednalo se o první moderní školu na území Bulharska, která se značně lišila od čehokoliv předchozího (např. církevní školství, připravující své žáky především na mnišský život); Gerov si byl dobře vědom potřeby vzdělání pro úspěch svého národa. Byl známý pro svůj zápal a hlavně boj proti pořečťování bulharského obyvatelstva, které tehdy vzhledem k postavení obou národů v rámci Osmanské říše čile probíhalo.  Protože sympatizoval s Rusy, musel během Krymské války z Turecka, které bylo právě se svým severním sousedem ve válce, odejít. V roce 1857, když válka skončila, se sta prvním ruským "vice-konzulem" v Plovdivu. Podporoval zájem nadaných bulharských žáků učit se a snažil se najít podporu pro jejich možnosti studovat v zahraničí. Přesvědčením byl stejně jako řada dalších bulharských revolucionářů pro osvobození země od osmanské nadvlády, avšak na rozdíl od např. Vasila Levského, nebo Ljubena Karavelova odmítal scénář všelidového povstání a naopak spoléhal na ruskou pomoc (k čemuž také v roce 1877 došlo).  Během Dubnového povstání byl považován za jednoho z organizátorů, což ho donutilo se skrývat a hledat útočiště u Rusů v Istanbulu. Při pobytu v turecké metropoli se však pokoušel i tam vydávat noviny, žádný z vydávaných titulů se však po delší dobu neudržel. Po osvobození zastával na krátkou dobu různé politické funkce, ale velmi rychle se rozhodl věnovat se raději filologii, než se podílet na řízení státu.

Význam.

Gerovovým největším přínosem pro bulharský jazyk i literaturu bylo sestavení Slovníku bulharského jazyka (Речникъ на блъгарскый языкъ). Tím vyvrcholila jeho mnohaletá práce sbírání výrazů a slov ze všech koutů Bulharska mezi prostým lidem. Slovník vycházel postupně; nejprve v Rusku vyšly první tři díly (v polovině 50. let), zbylé dva pak světlo světa spatřily v letech 1895 a 1904, poslední tedy po Gerovově smrti. Ve svém slovníku zachytil okolo 100 000 výrazů a do dnes se jedná o klíčový zdroj pro studium podoby jazyka v 19. století. Gerov také navrhl pravidla pravopisu, která však byla odmítnuta; namísto jeho etymologického přístupu k pravopisu se nakonec prosadila norma Marina Drinova (používaná až do reformy v roce 1945).

Najden Gerov (bulharsky Найден Геров), původně Najden Gerov Hadžidobrevič (bulharsky: Найден Геров Хаджидобревич) (23. února 1823 Koprivštica – 9. října 1900 Plovdiv) byl bulharský učitel a významná osobnost bulharského obrozneckého hnutí.

Najden Gerow (; * 23. Februar 1823 in Kopriwschtiza, Bulgarien, als Najden Gerow Chadschidobrewitsch, ; † 9. Oktober 1900 in Plowdiw) war ein bulgarischer Sprachwissenschaftler, Volkskundler, Pädagoge und Autor und Aktivist der Bulgarischen Wiedergeburt.


Rozšíření.

Rostlina pochází z Jihozápadní Asie (Írán, Pákistán, Kašmír, Afghánistán, Irák, Sýrie, Izrael, Turecko) a ze Severní Afriky (Egypt, Libye). V Evropě se vyskytuje v jižní části Ruska v povodí dolního Donu a dolní Volhy, zasahuje i na Kypr a řecké východoegejské ostrovy při pobřeží Turecka. Byla roku 1900 zavlečena do Severní Ameriky i Austrálie, pravděpodobně se semenem vojtěšky, kde se začala rychle šířit a stala se invazním plevelem.

Ekologie.

Manovec mouřenínský má kořeny sahající až do hloubky 1,5 m a úspěšně roste v suché, kamenité půdě, která může být i zasolená. V nově obsazených oblastech se vyskytuje i na propustných půdách podél říčních břehů, kanálů a zavlažovacích příkopů, velmi mu svědčí dostatek vláhy a živin a nepřítomnost škůdců.  U tohoto druhu došlo k redukci listů, jejich asimilační funkci převzaly mladé zelené stonky, rostlina není schopná růst ve stínu. Kořeny mají symbiotický vztah s bakteriemi, které jímají vzdušný dusík a ukládají ho pro další využití do půdy. Rostlina není mrazuvzdorná, středoevropskou zimu by nepřežila.

Popis.

Bohatě rozvětvený, hluboce kořenící, vystoupavě vzpřímený, trnitý keř vysoký 60 až 100 cm. Z jeho větví se v horkých dnech vylučuje sladká pryskyřice tuhnoucí v červené krystaly, v tzv. perskou nebo židovskou manu. Zelené větve jsou porostlé nažloutlými trny, které jsou v podstatě pobočnými větvičkami jež ukončily svůj růst. Spodní trny jsou hrubé a krátké (1 až 2 cm), ostatní jsou tenké a dlouhé (2 až 3 cm). Větve jsou řídce porostlé střídavými, krátce řapíkatými, šedavými listy, které bývají dlouhé 6 až 30 mm a široké 2 až 15 mm. Listy s drobnými palisty mají čepele obvejčité až obkopinaté, celokrajné, na vrcholu ostře zakončené a oboustranně chlupaté. Větve obvykle na podzim usychají a na podzim raší z kořenů nové.  Mezi trny vyrůstají stopkaté, růžově načervenalé květy, objevují se osamoceně nebo častěji až po osmi v koncových hroznech 1 až 5 cm dlouhých. Květy jsou oboupohlavné, mají asi 2 mm dlouhé stopky a drobné listeny. Zvonkovitý kalich má pět široce trojúhelníkovitých lístků asi 2 mm dlouhých. Koruna, dlouhá asi 8 mm, bývá růžová nebo načervenalá. Kvetou v červnu až srpnu. Ploidie druhu je 2n = 16.  Plody jsou červenohnědé, zakřivené, až 3 cm dlouhé, růžencovitě zaškrcované lusky se zobáčkem na konci. Obsahují až devět ledvinovitých semen.

Rozšiřování.

Keře se mohou rozšiřovat semeny nebo kořenovými odnožemi. Semena, která jsou nejčastěji rozšiřována povrchovou vodou při přívalových deštích, neklíčí na světle, musí se dostat do půdy. Plody bývají často sežrány domácími zvířaty která semena nestráví a následně jsou v chlévském hnoji roznesena na nová místa, po tomto procesu velmi dobře klíčí. Mohou se také rozšiřovat v nevyčištěném osivu plodin.  Primárním způsobem šíření je vegetativní odnožování z hlubokého a široce se rozprostírajícího kořenového systému. Odnože mohu z mateční rostliny vyrůst za rok až do délky osmi metrů, dokáží prorůst i pod asfaltovou silnicí. Z jedné rostliny takto brzy vznikají neprostupné křoviny.

Význam.

V nehostinných suchých místech svého původu sloužily tyto trnité keře jako nouzová potrava pro velbloudy, kozy a ovce kteří dokázali spást i drobné listy mezi trny. Při nedostatku potravin se sušené lusky i semena vařily. Vyroněná pryskyřice zase sloužila jako sladké zpestření monotónní stravy.  V oblastech do kterých byla tato rostlina nechtěně zanesena, však většinou roste na místech mnohem výživnějších a velmi rychle se množí. Za několik let dokáže zarůst a znehodnotit velké plochy pastvin kterým se hospodářská zvířata vyhýbají.  V Austrálii byl manovec mouřenínský v některých spolkových státech zařazen do nejvyšší kategorie škodlivých plevelů a každý jedinec musí být zničen. Také ve státech na západě USA se přistupuje k jeho plné likvidaci, což s přihlédnutím k hloubce kořenů a velké vitalitě rostliny není snadné.

Manovec mouřenínský ("Alhagi maurorum") je trnitý, světlomilný keř pocházející z polopouštních oblastí. Tato hluboce kořenící rostlina se silně redukovanými listy a ostrými trny je druh rodu manovec.

Der Alhagistrauch ("Alhagi maurorum") ist eine Pflanzenart aus der Gattung "Alhagi" innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Es handelt sich um eine Arzneipflanze. Sie ist in manchen Gebieten ein invasives Ackerbeikraut. Im Koran wird "Alhagi maurorum" als Mannastrauch erwähnt.


Historie.

Po smrti svého manžela v roce 1876 zdědila Maria Brignole-Sale De Ferrari, vévodkyně de Galliera (1811-1888) velký majetek, který jí umožnil věnovat se charitat|charitě. Vévodkyně se rozhodla postavit muzeum pro svou sbírku umění, které chtěla odkázat městu Paříži. V roce 1878 byl vybrán pozemek v 16. obvodu a roku 1879 začaly stavebnní práce. Vévodkyně podle své závěti z roku 1884 odkázala městu finanční prostředky na dostavbu budovy. Ovšem po zásnubách dcery hraběte pařížského Amelie d'Orléans s korunním princem Karlem Portugalským přijalo Národní shromáždění Třetí republiky dne 22. června 1886 zákon, který nařizoval všem uchazečům o trůn a všem francouzským princům opustit zemi. Vévodkyně, blízká příbuzná Orleánských, byla tímto zákonem pobouřena, a protože již nemohla požadovat zpět svůj dar na muzejní budovu, rozhodla se samotnou sbírku neodkázat městu Paříži, ale Janovu.  Vévodkyně zemřela 6. prosince 1888 ještě před dokončením muzea. V květnu 1889 její dědicové věnovali částku 1,3 miliónu franků na dokončení stavby. Ta byla dokončena až roku 1894. Protože ale samotná sbírka byla umístěna v Itálii, muselo město nalézt pro muzeum nové využití. Dne 1. března 1895 zde prezident Félix Faure otevřel muzeum ženských portrétů a krajek. V roce 1902 zde bylo umístěno průmyslové umění a později sloužilo pro výstavy moderního umění.  Muzeum věnované módě zde bylo otevřeno v roce 1977.  V roce 2009 bylo muzeum uzavřeno kvůli rekonstrukci a jeho znovuotevření je plánováno na podzim 2013. Během svého uzavření organizuje muzeum výstavy v Cité de la mode et du design nebo v Hôtel de ville de Paris.

Sbírky.

Muzeum shromažďuje zhruba 90 000 exponátů: okázalé oděvy od 18. do 19. století i tvorbu haute couture a také módní doplňky jako jsou šperky, vycházkové hole, klobouky, boty, kabelky, vějíře, rukavice, slunečníky a deštníky. Součástí muzea je i archiv módních fotografií.

Musée Galliera (též Musée Brignole-Galliera nebo Musée de la Mode) je městské muzeum v Paříži. Nachází se v 16. obvodu v ulici "Avenue Pierre-Ier-de-Serbie" v budově, kterou nechala postavit vévodkyně de Galliera. Muzeum se zaměřuje na oblečení a módu. Vzhledem k křehkosti exponátů nemá muzeum stálou expozici, ale organizuje zhruba dvakrát do roka dočasné výstavy. Budova byla v letech 2009-2013 uzavřena kvůli rekonstrukci.

Musée Galliera, vormals Musée de la Mode de la Ville de Paris, ist ein Museum in Paris, das sich der Mode widmet. Es ist seit 2013 Teil des administrativen Zusammenschlusses Paris Musées.


Předcházející události.

V 19. století expandovali Rusové na Dálný východ a Japonci jen velice nelibě nesli jejich ambice v jižním Mandžusku a severní Koreji. Ruské diplomacii se v roce 1898 podařilo Čínskému císařství vnutit 25letý pronájem poloostrova Liao-tung se strategickým přístavem Port Arthur na jeho jihu. Tichooceánské loďstvo získalo nezamrzající přístav a výchozí bod pro kontrolu nad Žlutým mořem, Korejským zálivem a částí čínského pobřeží. Poslední kapkou bylo pro Japonce ruské rozhodnutí, že budovaná Transsibiřská magistrála povede přes jižní Mandžusko a Port Arthur bude na ni přímo napojen.

Stručný popis celého konfliktu.

Válka začala 8. února 1904, kdy japonské námořnictvo zaútočilo na Tichomořskou flotilu u Port Arthuru. Dvoudenní bitva (více: Bitva u Port Arthuru) skončila bez vítěze, ale Japoncům se podařilo získat bojovou iniciativu, zatímco ruské síly vyčkávaly v přístavu. Ruské pasivity Japonci zručně využili, vylodili se na Korejském poloostrově u Inčchonu a záhy obsadili Soul. V dubnu 1904 již stálo japonské vojsko na hranicích Rusy ovládaného Mandžuska a probilo se a oblehlo Port Arthur.

Bitva.

Situace před bitvou.

Japonci od vylodění na poloostrově Liao-tung vytrvale postupovali do vnitrozemí, kde chtěli po spojení své 1., 2. a 4. armády v jedné rozhodující bitvě porazit carskou armádu. Jako ideální místo pro nadcházející bitvu bylo vybráno město Liao-jang, hlavní stan ruské armády v Mandžusku, které bylo obehnané třemi obrannými liniemi. Rusové před postupující japonskou armádou takticky ustupovali. Generál Kuropatkin čekal, než mu z centrálního Ruska dorazí dostatek posil, aby Japonce výrazně početně převýšil. I on považoval nadcházející bitvu u Liao-jangu jako rozhodující pro osud války.

Poměr sil.

Generál Kuropatkin měl své síly rozděleny do dvou hlavních skupin. Východní skupinu vedl baron von Bilderling, jižní skupinu generál Zarubajev, velká část armády byla ponechána v záloze. Rusové vybudovali v okolí města tři obranné linie (první dvě 19 km respektive 11 km jižně od města, třetí byla okolo samotného města) v očekávání nadcházející bitvy. Počasí hrálo do karet obráncům, protože začala sezóna dešťů, která znemožňovala rychlý přesun vojska a techniky. Před bitvou měli Rusové k dispozici 158 000 vojáků.  Srpnový útok na Port Arthur skončil japonským nezdarem, takže japonská 3. armáda byla stále zaneprázdněna obléháním přístavu a nebyla schopna pomoci v bojích v Mandžusku. Maršál Ójama se rozhodl nečekat na pád přístavu a zaútočit na Liao-jang. Japonci měli před bitvou k dispozici sílu rozdělenou do tří armád (1. armáda generála Kurokiho, 2. armáda generála Oka a 4. armáda generála Nozeho). Japonský plán bitvy se skládal z přímého útoku 2. a 4. armády na ruskou linii jižně od města, zatímco 1. armáda měla přerušit železnici na severu, a tím znemožnit Rusům zásobování a ústup. Celkem měl maršál Ójama k dispozici na 125 000 mužů.

Průběh bitvy.

Bitva začala japonským útokem na obranné linie 25. srpna 1904. Útok byl za silné podpory ruského dělostřelectva odražen. V noci téhož dne zahájili Japonci útok na východním křídle u "kopce Pej-kou" a navečer 26. srpna jej dobyli. Generál Kuropatkin nařídil na východě ústup za druhou obrannou linii, kam poslal i posily ze záloh. Postup Japonců na západní křídle byl úspěšně blokován bránící se ruskou armádou pod velením generála Zarubajeva. Dne 27. srpna očekávali Japonci ruský protiútok, ale ten se nekonal. Generál Kuropatkin nařídil k překvapení celého japonského velení kompletní stažení carské armády z první obranné linie a zabrání pozic v druhém obranném valu. Ten se rozprostíral 11 km jižně od města a vedl přes několik silně opevněných pahorků. Japoncům ústup carské armády hrál do karet, a tak pokračovali ve svém původním plánu (na severu přerušit železnici pomocí 1. armády a 2. a 4. armádou přímo zaútočit na ruské pozice).  Další japonský útok na všech frontách přišel 30. srpna a byl následující den díky ruskému opevnění a podpoře dělostřelectva odražen. Rusové opět nevyužili situace a nepodnikli protiútok. Dne 1. září se podařilo Japoncům dobýt jeden z opevněných pahorků a japonská 1. armáda se částečně přebrodila přes řeku Taizu na východním křídle. Kuropatkin nařídil ústup do třetí obranné linie nacházející se okolo města. Japonci zabrali pozice, ze kterých mohli ostřelovat obranné pozice ve městě včetně důležité železniční stanice. Ruské velení se pod tíhou událostí nakonec rozhodlo k protiútoku s cílem zatlačit Japonce na východě zpátky za řeku Taizu a obsadit strategický kopec "Mandžu Jama". Rusové kopec dobyli, ale hned 2. září byl zpátky v japonských rukou. Následujícího dne se dostaly do ruského hlavního stanu zprávy o docházející munici a o přípravách japonské 1. armády odstřihnout přístup do města ze severu. Kuropatkin nařídil ještě tentýž den opustit město, přeskupit se a zabrat pozice 65 km severně v blízkosti města Mukden. Ústup byl veden organizovaně a skončil 10. září 1904.

Výsledek bitvy.

Japonci vyšli z bitvy vítězně, ale nepodařilo se jim carskou armádu obklíčit ani výrazně oslabit. Vyčerpaná japonská armáda nebyla ani schopna ustupujícího nepřítele pronásledovat. Rusové se stáhli více na sever a začali se připravovat na další bitvu. Za vítězství Japonci draze zaplatili. Ztratili na 23 000 vojáků, z toho bylo přes 5 500 mrtvých. Ruské ztráty činily 19 000 mužů, z toho 3 600 mrtvých. Bitva měla zásadní vliv na morálku obou armád. Japonci se jenom utvrdili ve své taktice proti početnějšímu nepříteli, zatímco Rusové nebyli schopni porazit podceňovaného nepřítele v prvním velkém pozemním střetnutí.

Následující události.

Rusové se nepříznivou situaci pokusili zlomit protiútokem v říjnu 1904, ale bitva na řece Ša-che průlom japonských pozic nepřinesla. Obě armády se následně zakopaly a přečkaly zimu v obranných pozicích. Vyhasla tak poslední naděje obránců v Port Arthuru na osvobození. Přístav kapitulovat na začátku ledna 1905. Na konci ledna se Rusové ještě jednou pokusili převzít iniciativu, ale v bitvě u Sandepa neuspěli. Rozhodující bitva u Mukdenu na přelomu února a března 1905 se řadila, co se týče počtu zúčastněných, mezi největší vojenská střetnutí před vypuknutím první světové války. Japonci v ní porazili carskou armádu, která se po bitvě neorganizovaně stáhla daleko na sever a již se do konce války na nic nezmohla. Výsledek bitvy určil i vítěze celé války. Poslední střetnutím byla námořní bitva u Cušimy, ve které ruská flotila utrpěla drtivou porážku.

Bitva u Liao-jangu byla první velkou pozemní bitvou rusko-japonské války, která proběhla na přelomu srpna a září 1904 na jih od města Liao-jang v Mandžusku. Skončila japonským vítězstvím nad carskou armádou. Rusům se po bitvě podařilo organizovaně ustoupit a zabrat pozice na sever od města, ze kterých začali plánovat protiútok (více: Bitva na řece Ša-che). Obě strany dohromady ztratili na 40 000 mužů.

Die Schlacht von Liaoyang (jap., "Ryōyō-kaisen") wurde vom bis zum zwischen der Kaiserlichen Japanischen Armee und der Kaiserlichen Russischen Armee in der Nähe der mandschurischen Stadt Liaoyang ausgetragen. Sie war eine der großen Landschlachten des Russisch-Japanischen Krieges.


Život.

Po dokončení základního vzdělaní ve svém rodišti studoval na piaristickém gymnáziu ve Slaném, kde se naučil česky, následně pak v Chomutově u jezuitů a v Litomyšli filozofii a teologii. V roce 1747 vstoupil do piaristického řádu (po přijetí obdržel řádové jméno "Adauctus" a "Sancto Germano"), v dalších letech se věnoval studiu teologie, církevního práva a klasických jazyků, na kněze byl vysvěcen roku 1758. Vyučoval latinu na řádových ústavech v Čechách a na Moravě, poté působil jako kazatel v badenském katolicko-protestantském Kirchenbergu, kde se seznámil s osvícenskými myšlenkami a poznal náboženskou snášenlivost.  Po návratu do vlasti (1761) učil na řádových kolejích v Ostrově (1762–1766), Slaném (1767–1769) a v Kosmonosích (1770). Zabýval se studiem historie, filozofie a literatury, od roku 1769 na příkaz představených také matematiky a experimentální fyziky.  V roce 1771 byl na vlastní žádost přeložen do Prahy, stal se vicerektorem pražské piaristické koleje a zproštěn některých řádových povinností, aby se mohl věnovat vědecké práci, zejména numismatice. Sblížil se s pražskou Soukromou společností nauk, postupně začalo vznikat jeho významné historické dílo, které již bylo ovlivněno novou kritickou metodou Gelasia Dobnera. Prováděl také katalogizaci numismatických sbírek u biskupa Valdštejna, věnoval se podmokelskému pokladu, vytvořil soupis „tehdy známých českých mincí“. Doprovodil textem a vydal knihu ilustrovanou Janem Jiřím Balzerem o českých vzdělancích a umělcích napříč dějinami. Řada jeho časopisecky publikovaných studií a statí se zabývala jazykovědnými otázkami (gramatika, lexikologie, etymologie), slavistickými tématy i obranou češtiny. V době svého pražského působení patřil k vůdčím osobnostem, které na počátku 70. let 18. století ovlivňovaly formující se novodobou českou vědu a významným způsobem vlastenecky přispěl k šíření myšlenky slovanské vzájemnosti jako prostředku proti německé rozpínavosti. V letech 1777–1783 byl profesorem všeobecného dějepisu a dějin literatury na Vídeňské univerzitě, souběžně rovněž působil jako kustod mincovního oddělení tamní knihovny. Kvůli nesouhlasu s josefínskými reformami se stáhl do ústraní a v jihomoravském Mikulově se staral o ditrichštejnskou knihovnu.

Zajímavost.

Jméno Mikuláše Voigta bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze spolu s mnoha dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie.

Mikuláš Adaukt Voigt, Sch.P. (14. května 1733 Litvínov – 18. října 1787 Mikulov) byl český historik německého původu, vlastenecký katolický kněz-buditel, osvícenský vědec, lingvista, slavista, literární historik, zakladatel české kritické numismatiky a vysokoškolský pedagog.

Nikolaus Adaukt Voigt, Ordensname "Adauctus a Sancto Germano" (tschechisch "Mikuláš Adaukt Voigt"; * 14. Mai 1733 in Oberleutensdorf; † 18. Oktober 1787 in Nikolsburg) war ein böhmischer Piarist und Gelehrter. Er gilt als Begründer der wissenschaftlichen Numismatik in Böhmen.


Příběh.

Krátce po smrti své matky v roce 1988 je malý Peter Quill unesen ze Země Pleniteli, skupinou vesmírných pirátů, které vede Yondu Udonta. O 26 let později se Quill, který si nyní říká Star-Lord, dostane na planetu Morag, kde ukradne orb. Zadrží ho Korath, podřízený fanatického Ronana, příslušníka rasy Kree, nicméně Quill dokáže i s orbem uniknout. Yondu se o Quillově zmizení dozví a vypíše odměnu za jeho dopadení, naopak Ronan vyšle vražedkyni Gamoru, aby orb získala.  Když se Quill pokusí prodat orb na Xandaru, hlavním světě říše Nova, Gamora jej přepadne a ukradne mu ho. Do potyčky se zapojí i dvojice lovců odměn: geneticky a kyberneticky vylepšený mýval Rocket a stromu podobný humanoid Groot. Jednotky Novy všechny čtyři zadrží a uvězní je v Kylnu. Zde se silný spoluvězeň Drax pokusí zabít Gamoru, protože je spojená s Ronanem, který zavraždil jeho rodinu. Quill ale přesvědčí Draxe, že Gamora je může vzít až k Ronanovi. Dívka jim však prozradí, že Ronana zradila, protože nechce, aby využil sílu orbu k ničení planet (a Xandar by byl první z nich). Protože má pro orb kupce, společně s Quillem, Rocketem, Grootem a Draxem začnou vymýšlet plán útěku z vězení.  Ronan se mezitím setká s Gamořiným adoptivním otcem, mocným titánem Thanosem (jenž dříve seslal na Zemi Lokiho a mimozemskou invazi), aby s ním probral její zradu. Quillova skupina se v jeho lodi "Milano" dostane z Kylnu a zamíří do Kdovíkde, odlehlé těžební kolonie plné kriminálníků, která vznikla uvnitř uťaté hlavy Nebeské bytosti. Opilý Drax pošle zprávu, v níž vyzve Ronana, zatímco ostatní zamíří na schůzku s Gamořiným kontaktem, sběratelem Taneleerem Tivanem. Ten otevře orb, který skrývá jeden z Kamenů nekonečna – předmět nezměrné síly, která zničí vše, kromě nejmocnějšího tvora, který jej využívá. Tivanova utrápená asistentka náhle uchopí Kámen, což vyvolá explozi, která zničí Tivanův archiv s předměty.  Do Kdovíkde dorazí Ronan, jenž Draxe lehce porazí. Ostatní uniknou v lodích, jsou ale pronásledováni Ronanovými bojovníky a Gamořinou sestrou Nebulou. Ta zničí Gamořinu loď a nechá ji plout v prostoru, Ronanovi vojáci mezitím získají orb. Quill zkontaktuje Yondua a následně se vrhne do volného prostoru, aby dal Gamoře svoji přilbu. Přiletí Yondu, který oba zachrání. Rocket, Drax a Groot vyhrožují, že na Yonduovu loď zaútočí, aby své druhy zachránili, Peter ale vyjedná příměří tím, že přesvědčí Yondua, že dokážou získat zpět orb. Quillova skupina si je vědoma, že čelit Ronanovi znamená jistou smrt, ale zároveň ho nemůžou nechat použít Kámen nekonečna, aby zničil celou galaxii. Na své vlajkové lodi "Dark Aster" zasadí Ronan do svého válečného kladiva získaný Kámen, čímž převezme jeho sílu. Kontaktuje Thanose a vyhrožuje mu, že ho po zničení Xandaru zabije. Nebula, která svého adoptivního otce nenávidí, se přidá k Ronanovi.  Poblíž Xandaru se Plenitelé a vojáci Novy střetnou s Ronanovou lodí, zatímco Quillově skupině se podaří dostat na její palubu. Ronan využije svoje kladivo, aby zničil plavidla Novy. Na "Dark Asteru" porazí Gamora Nebulu a ta uteče. Gamora poté odemkne Ronanovu komnatu, nicméně zjistí, že Kree disponuje mnohem větší silou, než oni. Pomůže jim Rocket, jenž narazí "Milanem" do lodi. Poškozený "Dark Aster" se zřítí na povrch Xandaru a Groot se obětuje tím, že vytvoří ochranný štít pro celou skupinu. Ronan opustí vrak lodi a chce zničit Xandar, Quill ho však vyruší, což umožní Draxovi a Rocketovi, aby zničili jeho kladivo. Peter vezme osvobozený Kámen a společně s Gamorou, Draxem a Rocketem jej využijí, aby zabili Ronana.  Po bitvě Quill obelstí Yondua, protože mu dá prázdný orb, zatímco skutečný Kámen přenechá Nově. Po odletu Plenitelů z Xandaru Yondu poznamená, že bylo dobře, že nedodali Petera jeho otci tak, jak chtěl. Kriminální záznamy Quillovy skupiny, nyní známé jako Strážci Galaxie, jsou z vděčnosti Novanů vymazány a samotný Peter se na Xandaru dozví, že je pouze poloviční člověkem, neboť jeho otec byl prastarého a neznámého původu. Quill nakonec otevře poslední dárek, který dostal od matky těsně předtím, než zemřela: druhou kazetu s jejími oblíbenými písněmi. Strážci, kteří s sebou mají v květináči také malý řízek Groota, odletí v opraveném "Milanu".  Zraněný Tivan sedí ve svém zničeném archivu se dvěma společníky: psím kosmonautem a antropomorfní kachnou.

Obsazení.

V dalších rolích se představili také Josh Brolin (Thanos) a Alexis Denisof (The Other). V cameo rolích se ve filmu objevili i James Gunn (jeden ze Sakaaranů), Nathan Fillion (hlas spoluvězně), Rob Zombie (hlas navigátora Plenitelů), Tyler Bates (pilot Plenitelů), Seth Green (hlas Howarda the Ducka) a Stan Lee (xandarianský muž).

Produkce.

Potenciální film podle komiksu "Strážci galaxie" zmínil prezident Marvel Studios Kevin Feige poprvé na Comic-Conu v roce 2010. Na draftu scénáře pracovala Nicole Perlmanová, jejíž verzi od počátku roku 2012 přepisoval James Gunn. Právě ten se v září téhož roku stal i režisérem chystaného snímku. Do hlavní role Petera Quilla byl v únoru 2013 obsazen Chris Pratt, jenž podepsal s Marvelem smlouvu na více filmů. V dalších měsících získali svoje role i další herci, včetně Benicia del Tora, který se v červnu 2013 rovněž dohodl na smlouvě uvádějící více celovečerních filmů.  Natáčení snímku s rozpočtem 170 milionů dolarů probíhalo v Londýně od počátku července do první poloviny října 2013. Postavy Groota a Rocketa byly vytvořeny kombinací CGI a motion capture, respektive rotoskopie.

Vydání.

Světová premiéra filmu "Strážci Galaxie" proběhla v hollywoodském kině Dolby Theatre 13. března 2014. Do kin byl uváděn od 31. července téhož roku, kdy se objevil i v české kinodistribuci. V kinech v USA byl promítán od 1. srpna 2014.

Přijetí.

Tržby.

V Severní Americe, kde byl promítán v 4080 kinech, utržil snímek během úvodního víkendu 94 320 883 dolarů a celkově 333 176 600 dolarů. V ostatních zemích utržil dalších 440 135 799 dolarů, celosvětové tržby tedy dosáhly 773 312 399 dolarů.  V České republice byl film uveden distribuční společností Falcon v 67 kinech. Za první víkend snímek utržil 5,7 milionů korun při návštěvnosti 37 969 diváků, celkově 26,0 milionů korun při návštěvností 175 337 diváků.

Filmová kritika.

Server "Kinobox.cz" na základě vyhodnocení 24 recenzí z českých internetových stránek ohodnotil film "Strážci Galaxie" 82 %. Server "Rotten Tomatoes" udělil snímku známku 7,8/10 a to na základě 289 recenzí (z toho 264 jich bylo spokojených, tj. 91 %). Od serveru "Metacritic" získal film, podle 52 recenzí, celkem 76 ze 100 bodů.

Ocenění.

Snímek byl nominován na Oscara v kategoriích Nejlepších vizuální efekty a Nejlepší masky a na devět žánrových cen Saturn, z nichž čtyři vyhrál (včetně kategorie Nejlepší komiksový film). Získal také žánrovou cenu Hugo.

Navazující filmy.

Díky komerčnímu úspěchu snímku byl v roce 2017 uveden do kin filmový sequel "Strážci Galaxie Vol. 2", který je rovněž součástí série Marvel Cinematic Universe (MCU). Oznámena byla i příprava dalšího pokračování s předběžným názvem "Guardians of the Galaxy Vol. 3", jenž by měl mít premiéru v roce 2020. Tým Strážců Galaxie se rovněž objevil v některých dalších snímcích filmové série Marvel Cinematic Universe.

Strážci Galaxie (v anglickém originále Guardians of the Galaxy) je americký akční film z roku 2014, který natočil James Gunn podle komiksů o superhrdinském týmu Strážci galaxie. V hlavní roli Star-Lorda, jenž musí udržet pohromadě tým mimozemských vyděděnců, aby společně dokázali uniknout po krádeži mocného artefaktu, se představil Chris Pratt, který si tuto postavu zahrál i v navazujícím filmu "Strážci Galaxie Vol. 2" (2017). Jedná se o desátý celovečerní snímek filmové série Marvel Cinematic Universe.

Guardians of the Galaxy ist ein US-amerikanischer Science-Fiction-Actionfilm aus dem Jahr 2014. Er ist die Verfilmung eines gleichnamigen Comics des Verlages Marvel und ist Teil des "Marvel Cinematic Universe". James Gunn hat sowohl Regie geführt als auch am Drehbuch mitgearbeitet. Der Film hatte am 21. Juli 2014 in Los Angeles Premiere. Der offizielle Kinostart in den USA war am 1. August 2014, in Deutschland am 28. August 2014.


Složení.

Asfalt je látka živičnatá (bituminosní), složená z uhlíku, vodíku a kyslíku a někdy i dusíku, jež se rozpouští v diethyletheru, sirouhlíku, terpentinovém oleji a dehtových olejích, a dělí se na asfalt přirozený a umělý. "Asfalt přirozený" či smůla skalní (Erdpech, Erdharz) se řadí mezi nerosty (pryskyřice zemní), má buď pevné skupenství o tvrdosti soli kamenné (2), anebo kapalné (franc. malthe), černý nebo černohnědý, mastný lesk a hustoty 1,1 až 1,2 g/cm3. Zapáchá po živici (bitumenu), taje asi při 100 °C., snadně se zapálí a hoří svítivým a silně čmoudícím plamenem.

Výskyt přírodního asfaltu.

Největší ložiska přírodního asfaltu jsou v provincii Alberta v Kanadě.  Po kusech se vyskytuje v Mrtvém moři a Asfaltovém jezeře (Pitch lake) na ostrově Trinidadu.  Jako napustivo pronikl třetihorním pískovcem (molassem) u Clermont-Ferrandu, břidlicí v Tyrolsku u Seefelda, ve Francii u Autuna, u Buxièr, ale i v jiných místech, jurským vápencem například ve Francii u Seyssela na Rhôně či v Elsasku u Lobsanna v Hannoversku.  S jemným pískem je smíšen u Chamalièry a s pískem křemenitým ve Španělsku u Maesta.  V nepatrné míře se vyskytuje v Čechách u Malé Chuchle, Ústí nad Labem a Semil, na Moravě u Chlebovic, Letovic, Místku a Mikulova, ve Slezsku u Bílska, Skočova a Těšína. Jiná naleziště jsou u Dubrovníka, Neapole, Chieta, na ostrově Brazze, na Kubě a v Jižní Americe.

Historie.

"Asfalt" (přirozený) se cenil již ve starověku, a samo jeho řecké jméno ( = asfaltos, od = upevňuji) svědčí o výtečných vlastnostech. Sloužil ve stavitelství za maltu, jak dokazují babylónské a memfidské zříceniny, a přispěl k zachování mumifikovaných mrtvol starých Egypťanů až do dnešní doby. Podivuhodné je to, že poté užívání asfaltu upadlo v zapomenutí. Teprve po několika tisíciletích, v 19. století, upozornili inženýři na jeho výborné vlastnosti.

Asfalt umělý.

Asfalt se získává hlavně frakční destilací z ropy vroucí při 525° C.

Použití.

Asfalt se hojně používá ve stavebnictví, nejčastěji v dopravním stavitelství jako pojivo v asfaltovém betonu, dále k výrobě střešních krytin a izolací.

Asfalt je jedna z živic, které se vyskytují v přírodě buď společně s jinými, nebo samostatně v různém geologickém prostředí, hlavně v sedimentech formací, které jsou známy jako naftonosné. Získává se také z ropy jako zbytek po vakuové destilaci. Je to ta nejhustší složka ropy s nejvyšším bodem varu. Nejčastěji se využívá pro výrobu asfaltového betonu pro stavbu silnic, ale jeho využití je rozmanitější, už jen díky tomu, že taje při pouhých 70 až 100 °C.

Asphalt bezeichnet in den Geowissenschaften ein dunkelbraunes bis schwarzes, zähes oder festes Gemisch ohne nennenswerte Anteile an mineralischer Substanz, das durch geologische Prozesse entweder unmittelbar oder über die Zwischenstufe Erdöl aus entwässerter organischer Substanz (Kerogen) entstanden ist. Dieses Gemisch wird zur Unterscheidung von technischem Asphalt auch "Naturasphalt", "Bitumen", "Erdpech" oder "Bergteer" genannt. In englischer Literatur wird bisweilen zwischen zähflüssigem "tar" („Teer“) und festem "natural asphalt" oder "rock asphalt" unterschieden. „Teer“ bezeichnet im Deutschen eine in Aussehen und Konsistenz dem natürlichen Asphalt zwar ähnliche, aber stets künstlich durch Pyrolyse und nicht aus Erdöl hergestellte Substanz.


Popis závodu.

Před Grand Prix Austrálie se vyhrotil spor mezi Alainem Prostem a týmem Ferrari, Alain Prost veřejně kritizoval vedení týmu a proto byl ze stáje propuštěn, jeho místo zaujal testovací pilot Gianni Morbidelli. Tato změna přiměla ke změně i Minardi, kde doposud působil Gianni Morbidelli, kterého do týmu dosadilo Ferrari se svou dodávkou motorů. Minardi na jeho místo angažoval Roberta Morena, který se tak vrátil do formule 1, poté co nejprve opustil Benetton a později Jordan. Další návrat do formule 1 provedl Bertrand Gachot, který po konfliktu s londýnským taxikářem skončil ve vězení a na jeho místo v týmu Jordan přišel Michael Schumacher. Bertrand Gachot nahradil v týmu Larrousse Erica Bernarda, který se zranil v Japonsku. Grand Prix Austrálie byla posledním závodem ve formuli 1 pro trojnásobného mistra světa Nelsona Piqueta, který ohlásil konec kariéry.

Kvalifikace.

Tréninky i kvalifikace se odehrávaly na suché trati za slunečného počasí. V předkvalifikaci pohřbil své naděje Gabriele Tarquini jenž v jejím závěru rozbil vůz o zeď. Jeho čas by přitom bohatě stačil na kvalifikační čas kolem 20 místa. Druhým smolařem byl Nakoi Hattori, jehož Coloni nefungovalo optimálně a tento Japonec se nikdy neprobojoval z předkvalifikace a po australské Grand Prix formuli 1 opustil. Aguri Suzuki nepříjemně havaroval v první zatáčce což ho stálo umístění na startovním roštu. Také Stefano Modena havaroval, ale jeho havárie nebyla tak hrůzostrašná a Stefano vyvázl bez zranění a mohl nastoupit do závodu a navíc jeho předchozí časy mu vynesli devátou startovní pozici. Překvapením byl Martin Brundle, který se s vozem Brabham-Yamaha do závodu neprobojoval a skončil na druhém nepostupovém místě v kvalifikaci.  První řadu ovládl tým McLaren v pořadí Ayrton Senna, Gerhard Berger. Druhá řada byla obsazena vozy Williams, dvojicí pilotů Nigel Mansell, Ricardo Patrese a třetí řadu si přivlastnil tým Benetton ve složení Nelson Piquet, Michael Schumacher.

Závod.

Závod začínal za prudkého deště a nejlépe odstartoval Ayrton Senna, který se ujal vedení před svým stájovým kolegou Bergerem, celá startovní procedura se obešla bez větších problémů. Riccardo Patrese přišel o dvě místa na startu a posléze se propadl i za obě Ferrari Alesiho a Morbidelliho. Ve třetím kole se chyby dopustil i Gerhard Berger a přepustil tak druhou příčku Mansellovi. Berger se dokázal vrátit na třetím místě, mezitím se Nigel Mansell snažil stáhnout náskok Ayrtona Senny. Od pátého kola se na trati začali dít velké věci, nejprve havaroval Satoru Nakadžima, hned vzápětí ho následoval jak Thierry Boutsen,tak Nicola Larini. Lariniho vozu se nestihl vyhnout Jean Alesi a roztříštil o něj své Ferrari.  Dalším nešťastníkem byl Pierluigi Martini na Minardi, jenž dostal smyk na rovince Brabham a skončil v postranní zídce. Příčinou jeho nehody byl stale silnější a prudší déšť. Také Riccardo Patrese bojoval s poškozeným přítlačným křídlem, v 15 kole havaroval Mansella, drobné problémy postihly i Alboreta a Modenu.  V 16 kole dostal smyk i Berger a Ayrton Senna při průjezdu cílovou rovinkou gestikuloval směrem k maršálům, dožadoval se tak zastavení závodu. Závodní maršálové nakonec vyslyšeli Sennovo volání a závod zastavili v 17 kole, když bylo pořadí Ayrton Senna, Piquet, Morbidelli, De Cesaris, Zanardi a Modena. Maršálové nakonec vyhlásili za platné výsledky pořadí po průjezdu 14 kolem. To vzneslo spoustu protestu, které nakonec nebyly uznány a za konečné výsledky bylo vyhlášeno pořadí po průjezdu 14 kolem.  Závodní maršálové měli ještě tendenci závod restartovat, ale po protestu Ayrtona Senny a Riccarda Patreseho nakonec od této myšlenky upustili. Slavnostní vyhlášení na stupních vítězů se muselo obejít bez Nigela Mensella, který po zranění skončil v nemocnici.

Výsledky.

Nejrychlejší kolo.

Gerhard Berger - McLaren MP4/6- 1'41.141

Postavení na startu.

Ayrton Senna - McLaren- 1'14.041

Grand Prix Austrálie (LVI Foster's Australian Grand Prix) byla 16. závodem sezóny 1991, který se konal 3. listopadu 1991 na okruhu Adelaide. Grand Prix Austrálie byla původně vypsána na 81 kol, ale pro hustý déšť byla po 13 kolech ukončena a piloti získali jen polovinu bodů.

Der Große Preis von Australien 1991 fand am 3. November als 16. und letztes Rennen der Formel-1-Weltmeisterschaft 1991 auf dem Adelaide Street Circuit statt.


Život.

V letech 1945–1949 vystudoval lesnický odbor Vysoké školy zemědělské v Brně. Hudební teorii a kompozici studoval nejprve soukromě u Viléma Blažka a Miroslava Barvíka. Absolvoval abiturientský kurz na konzervatoři v Brně u Viléma Petrželky a nakonec i skladbu na JAMU u Jaroslava Kvapila. Od roku 1953 pak působil na této škole jakož učitel hudební teorie a kompozice.  Byl spoluzakladatelem „"Tvůrčí skupiny A"", orchestru pro novou hudbu „"Studio autorů"", sdružení „"Camerata Brno"", uměleckého sdružení „Q", Společnosti elektroakustické hudby a členem „"Ateliéru '90 Praha"", pražské Umělecké besedy a české sekce Mezinárodní společnosti pro soudobou hudbu. Pomáhal organizovat festivaly „Expozice experimentální hudby" a „Expozice nové hudby". Byl žádaným členem mnoha mezinárodních skladatelských porot, vyučoval na mistrovských kurzech a přednášel na vysokých hudebních školách a na mezinárodních konferencích po celé Evropě. V letech 1984–1994 byl stálým docentem na Mezinárodních prázdninových kurzech pro Novou hudbu v Darmstadtu a pracoval i pro Westdeutscher Rundfunk Köln.  Na Janáčkově akademie múzických umění v Brně vychoval celou generaci nadějných mladých skladatelů Mezi ně patří např. Miloš Štědroň, Petr Kofroň, Jiří Kollert, Daniel Forró či Ivo Medek.

Dílo.

Komponoval díla mnoha klasických hudebních žánrů. Od komorních a vokálních děl až po díla symfonická. Vedle toho se hluboce zajímal o netradiční formy. Vytvářel hudební happeningy, nové hudební divadlo, pódiové (scénické) produkce i audiovizuální kompozice. Jako jeden z prvních českých skladatelů se věnoval elektroakustické hudbě. Je také průkopníkem týmové kompozice. Spolu s Ivo Medkem a Milošem Štědroněm založil skladatelský tým, který vytvořil několik zajímavých kolektivních skladeb.  V době jeho začátků pro něj byl velmi charakteristický drsný a disonantní zvuk se sklonem ke grotesknosti, k určité bizarnosti až specifickénu humoru. V pozdější tvorbě se u něj objevily další jemně delikátní a křehké polohy, pro něž byla charakteristická zvuková svoboda, svébytná melodičnost jakož i lidsky existenciální a obecná spirituální témata.  Vedle kompoziční a pedagogické činnosti se zabýval rovněž hudební teorií. Jeho nejznámějším dílem je monografie "Tónové skupiny" (Praha 1971, anglicky Brno 2001). V letech 1969–1989 byla jeho tvorba komunistickým režimem z ideologických důvodů umlčována.

Alois Piňos (2. října 1925 Vyškov – 19. září 2008 Brno) byl český hudební skladatel, publicista, hudební organizátor a pedagog. Patří mezi zakladatele tzv. české „nové hudby“, která se prosadila v šedesátých letech 20. století, tehdy byl jedním z jejích nejvýraznějších představitelů.

Alois Piňos-Simandl (* 2. Oktober 1925 in Vyškov; † 19. September 2008 in Brünn) war ein tschechischer Komponist und Musikpädagoge.


Mládí.

Narodila se v roce 1982 ve zápodoizraelském městě Rišon le-Cijon, kde žije dodnes.  Vystupovat začala již během školních představení a později se rozhodla navštěvovat hodiny zpěvu se zaměřením na operu. Hudba byla jejím snem již od dětství a proto ještě jako neplnoletá přijala každou nabídku na vystoupení, včetně těch v barech a nočních klubech. Od té doby vede kapelu Disiac. Kapela se dokonce podílela na "Hebrew Labor", což je speciální album, které obsahuje coververze na staré izraelské písně.

Osobní život.

V roce 2010 se svěřila médiím o svém otřesném zážitku z dětství, kdy byla znásilněna. Tento svůj příběh následně vylíčila v nové písni a videoklipu, který se z důvodu otevřených scén setkal s velkou kritikou.  Před Kokhav Nolad byla krátce vdaná za muzikanta Michaela Feingolda, jehož jméno si nechala. V současné době žije s fotografem Liorem Nordmanem, se kterým má dceru Emily.

Kokhav Nolad.

Meino místo v show ji bylo slíbeno od svého prvního konkurzu. Porotci byli ní okouzleni a ani od jednoho nezískala negativní kritiku. Během show se držela rockové linie a zpívala hlavně izraelské písně z poloviny 80. let. Byla pětkrát oceněna cenou „Vystoupení týden“.

Eurovision Song Contest 2014.

Dne 11. ledna 2014 byla interně vybrána izraelským vysílatelem IBA, a proto reprezentovala Izrael v soutěži Eurovision Song Contest 2014, která konala v dánské Kodani.  Na výběr měli televizní diváci ze tří písní ""Same Heart"" (česky "Totéž srdce"), ""Nish’eret iti"" (česky "Setrvání se mnou") a ""Be proud"" (česky "Buď hrdý"). Dne 5. března 2014, během show "KDAM", televizní diváci vybrali píseň ""Same Heart"", se kterou následně reprezentovala Izrael na Eurovision Song Contest 2014, v dánské Kodani.  Do finále soutěže neprošla a umístila se na 14. místě se ziskem 19 bodů. Následně díky tomuto výsledku izraeslký vysílatel zvažoval i odstoupení ze soutěže.

Mei Feingold "מיי פיינגולד" (* 19. prosince 1982 Rišon le-Cijon, Izrael) je izraelská zpěvačka. V nedávné době se účastnila televizní show "Kokhav Nolad 7" a ačkoliv patřila mezi favority, diváci ji nakonec přisoudili třetí místo.

Mei Feingold (מיי פיינגולד)(* 16. Dezember 1982 in Rischon LeZion) (häufig anglisiert auch Mei Finegold) ist eine israelische Sängerin. Bekanntheit erlangte sie 2009 durch ihre Teilnahme an der siebten Staffel der Castingshow Kochav Nolad, in der sie letztlich den dritten Platz belegte.


Historie.

Melbourne Park byl postaven v roce 1988 vedle železničního překladiště a železničních tratí Jolimont Yards jako nové domovské sportoviště pro Australian Open, protože bývalé nedostačovalo rozlohou. Původní název do roku 1996 zněl National Tennis Centre ve Flinders Parku. Poté victorijský premiér Jeff Kennett rozhodl areál přejmenovat na Melbourne Park, aby učinil celosvětovou reklamu městu, pokud se bude jeho název díky grandslamu objevovat v médiích. To se ovšem v první fázi setkalo s ostrou kritikou.

Události.

Přestože je park nejvíce znám díky tenisovému turnaji, odehrává se v něm řada dalších sportovních událostí a hudebních koncertů. Účinkovali zde Aerosmith, Cher, Phil Collins, Neil Diamond, Céline Dion, Dixie Chicks, Bob Dylan, Fall Out Boy, Janet Jackson, KISS, Madonna, Metallica, Kylie Minogue, Mötley Crüe, My Chemical Romance, Pearl Jam, Pink Floyd, Red Hot Chili Peppers, Sting, Shania Twain a další.  Každoročně je zde pořádána taneční soutěž Two Tribes dance festival.

Sportoviště.

Rod Laver Arena pojmenovaná po tenisové legendě Rodu Laverovi, dříve známá jen jako centrální dvorec, má kapacitu 14 820 diváků a je vybavena zatahovací střechou.  Druhým největším kurtem je Melbourne Arena, dříve známá jako Hisense Arena a Vodafone Arena, postavená roku 2000. Během Her Commonwealthu 2006 byl stadion přechodně multifunkčním sportovištěm. Dvorec má kapacitu 10 500 diváků a je také opatřen zatahovací střechou.  Park obsahuje další tři velké kurty, bývalý dvorec č. 1 nese jméno Margaret Court Arena po australské tenistce Margaret Courtové. Od roku 2015, kdy byla dokončena jeho rekonstrukce včetně instalace zatahovací střechy, jeho kapacita činí 7 500 návštěvníků. V letech 1988–2007 se turnaj hrál na povrchu Rebound Ace, v období 2008–2019 jej nahradil Plexicushion a od roku 2020 byl na dvorce celé Australian Open Series položen GreenSet.  Melbourne Park leží v sousedství Melbourne Cricket Ground v parku Yarra, nachází se v něm několik lávek pro chodce křižující dvě oddělené železniční trati. Nachází se pět minut chůze od železničních stanic Richmond a Jolimon a pět minut cesty tramvají z centra linkou č. 70.  K roku 2017 měl Melbourne Park 26 dvorců, z toho dvacet dva z nich otevřených (outdoorových) a zbylé čtyři halové (indoorové). Sedmnáct kurtů sloužilo k soutěžím na Australian Open a osm bylo tréninkových.

Melbourne Park je sportovní centrum ležící v Melbourne Sports and Entertainment Precinct (Středisku melbournského sportu a zábavy) v Melbourne, v australském spolkovém státě Victoria. Od roku 1988 je dějištěm úvodního tenisového grandslamu sezóny Australian Open, hraného na přelomu ledna a února. Dříve zde měl domovskou halu basketbalový tým Melbourne Tigers a po úpravě plocha sloužila k bruslení, koncertům, cyklistice, stejně jako k plavání či motorsportu.

Der Melbourne Park ist ein Sportkomplex in der australischen Metropole Melbourne. Bekannt ist er vor allem als Austragungsort der jährlich stattfindenden Australian Open.


Christiane Felscherinow.

Christiane vyrůstala v rodině plné násilí a alkoholismu, proto již od útlého dětství trpěla depresemi a psychickými problémy. V šesti letech se odstěhovali do problematického sídliště Gropiusstadt. V mládí se pokusila i o sebevraždu. Jelikož ji její nevlastní otec mlátil, byla ráda za každou příležitost opustit domov. V období její puberty byl Berlín považován za střed drogové mafie a tamní mládež drogám zcela propadla.Později, když vykrádání obchodů nestačilo pokrýt její výdaje, které potřebovala k nákupu drog, začala si Christiane vydělávat peníze prostitucí. K drogám ji dostal její mladý přítel Detlef, který byl narkomanem už delší dobu. Spolu se několikrát pokusili o léčbu, avšak to se jim nikdy nepodaří a Detlefa nakonec uvěznili. V tu dobu jejich vztah skončil. To, co následovalo po této události, popisuje její druhá autobiografie ("Můj druhý život").

Děj.

Všechny kapitoly se věnují Christianinu životu po pětatřiceti letech, tedy po napsání své první knihy. Popisuje své životní vzestupy a pády: jak neustále propadala drogám a následně nastupovala na léčbu, její pobyt ve vězení, setkání s legendami amerického rocku a její šťastná léta v Řecku. Promluvila o svých nesčetných potratech, které absolvovala. I přes to, že zažila mnoho životních tragédií, za tu nejhorší označila událost, kdy jí byl sociální pracovnicí odebrán její syn Phillipa. To ji doslova probralo a dodalo odvahu k tomu přestat brát drogy. Podařilo se jí být na několik let čistá a o syna se směla postarat. Za několik let se k drogám opět vrátila. Phillip už byl dospělý, a tak se o sebe musel postarat sám. Autentičnost knize dodalo to, že se Christiane rozhodla zveřejnit své osobní fotografie, prohlášení a velice diskutabilní názory. Samozřejmě několik stránek v knize pojednává o tom, jak drogy člověka změní a zničí jak fyzicky, tak i psychicky.

Můj druhý život (v německém originále Mein zweites Leben) je kniha navazující na světový bestseller: My děti ze stanice zoo. Autorkou této biografie je Christiane F. (celé příjmení Felscherinowová), která se narodila 20. května 1962 v Berlíně. Životopis je napsán novinářkou Sonjou Vukovič. Kniha získala několik ocenění a sklidila veliký úspěch. Byla přeložena do několika světových jazyků a vydána v roce 2013 nakladatelstvím Oldag. Do českého jazyka ji přeložila Nora Obrtelová.

Christiane F. – Mein zweites Leben ist die Autobiografie der Ende der 1970er Jahre als Christiane F. bekannt gewordenen Christiane Felscherinow. Das 2013 erschienene Buch ist die Fortsetzung des 1978 veröffentlichten Bestsellers Wir Kinder vom Bahnhof Zoo. "Mein zweites Leben" wurde von der Journalistin Sonja Vukovic nach Interviews mit Felscherinow geschrieben.


Vznik "Moderní revue".

Zakladatelem "Moderní revue" byl Arnošt Procházka ve spolupráci s Jiřím Karáskem ze Lvovic. Arnošt Procházka byl též vydavatelem. V září 1894 oznámily Literární listy vznik nové revue těmito slovy: Podnětem ke vzniku revue bylo postupné názorové rozcházení Procházky a Karáska s F. X. Šaldou a jejich obavy z toho, že by mohli ztratit možnost publikace v moravských časopisech Literární listy a Niva.

Zaměření "Moderní revue".

V devadesátých letech 19. století soustřeďovala "Moderní revue" básníky a prozaiky symbolismu a dekadence. Od počátku 20. století se věnovala novoromantickým a novoklasicistním tvůrčím postupům, po první světové válce byla její orientace krajně pravicová a nacionalistická.

Osobnosti "Moderní revue".

"Moderní revue" byla především spojena se jménem Arnošta Procházky. Ten se od roku 1901 stal jejím jediným vlastníkem a vydavatelem, zajišťoval její administraci a expedici a z platu úředníka dotoval její finanční ztráty. Po Procházkově smrti přestala "Moderní revue" vycházet.  Miloš Marten byl od počátku 20. století vůdčí kritickou osobností "Moderní revue".  Za více než třicet let existence zveřejnila "Moderní revue" literární i výtvarná díla desítek českých i zahraničních autorů.

Redaktoři.

Arnošt Procházka, Viktor Dyk, Jiří Karásek ze Lvovic, Jarmil Krecar, František Kobliha

Čeští přispěvatelé (výběr).

Arnošt Procházka, Jiří Karásek ze Lvovic, Miloš Marten, Stanislav Kostka Neumann, Karel Hlaváček, Petr Kles, Viktor Dyk, Otokar Březina, Jan Opolský, Vladimír Houdek

Zahraniční přispěvatelé (výběr).

André Gide, Arthur Rimbaud, Gabriele d'Annunzio, Charles Baudelaire, Paul Verlaine, Stéphane Mallarmé, Oscar Wilde, Maurice Maeterlinck, Émile Verhaeren, Stanisław Przybyszewski, Richard Dehmel a Detlev von Liliencron, Hugo Salus, Paul Leppin aj.

Výtvarníci (výběr).

Vratislav Hugo Brunner, František Kaván, Tavík František Šimon, Jan Štursa, Zdenka Braunerová, František Kobliha, Max Švabinský, Edvard Munch, Auguste Rodin, Aubrey Beardsley

Překlady a výtvarné umění v "Moderní revue".

"Moderní revue" tiskla nejen současné české autory, ale i zahraniční. Ty uváděla v překladech i v původních jazycích. Jednalo se o filozofy, francouzské proklaté básníky, symbolisty a další, jejichž mateřštinou byla francouzština, němčina, angličtina i další jazyky. Součástí byla i grafika moderních autorů, opět českých i zahraničních.

Knihovna "Moderní revue".

Vydavatelé "Moderní revue" pečovali o krásnou knihu, která spojovala autora textu, výtvarníka, typografa a vazače knih k všestranně působivému výrazu. Knihovna Moderní revue doprovázela časopis po celou dobu jeho existence, vyšlo v ní 77 svazků.

Moderní revue (plným názvem Moderní revue pro literaturu, umění a život) byl časopis, který se věnoval současné literatuře (domácí i překladové), výtvarnému umění, umělecké kritice a teorii. Vycházel mezi lety 1894–1925 a ovlivňoval několik generací moderních autorů a překladatelů.

Die Moderní revue war eine tschechische Zeitschrift, die eine Plattform für moderne Literatur darstellte. Sie wurde im Oktober 1894 von Arnošt Procházka und Jiří Karásek ze Lvovic gegründet und bestand bis zum Tod Procházkas im Jahre 1925. Es wurden 77 Ausgaben veröffentlicht.


Situace před referendem.

Doba před referendem v roce 1972 se nesla ve znamení rozsáhlého etnického a náboženského konfliktu na území Severního Irska. Konflikt si od jeho začátku vyžádal několik stovek mrtvých a zraněných. "Je nutné si uvědomit, že na počátku konfliktu proti sobě nestály odlišné koncepce politické příslušnosti Ulsteru ke Spojenému království, respektive k Irské republice. Šlo o zrovnoprávnění katolické menšiny, která byla prakticky po celou dobu existence Severního Irska vyloučena z jakéhokoli podílu na moci na všech úrovních státní správy."  Na začátku 70. let došlo k rozdělení Irské republikánské armády (IRA) na Prozatímní irskou republikánskou armádu a Oficiální irskou republikánskou armádu. Oficiální IRA prosazovala nenásilnou formu kampaně, zatímco Prozatímní IRA si vytýčila za cíl vést ozbrojený boj s britskou vládou na území Severního Irska. V průběhu roku 1972 zabili příslušníci Prozatímní IRA na sto příslušníků bezpečnostních složek a několik set jich zranila, dále podnikli bombové útoky na veřejné cíle.  Londýnská vláda Spojeného království došla k názoru, že regionální vláda v Severním Irsku není schopná udržet bezpečí, a navzdory vládě Severního Irska rozpustila severoirský parlament.

Průběh a výsledky referenda.

Referendum se uskutečnilo dne 8. března 1973. Unionistické strany (zejména UUP) vedli kampaň pro setrvání Severního Irska jako součásti Spojeného království, zatímco nacionalistické strany (např. Sociálnědemokratická a labouristická strana SDLP) vyzvaly své voliče pro bojkot referenda.  Voliči měli dvě možnosti, jak odpovědět. První otázka zněla,Chcete, aby Severní Irsko zůstalo součástí Spojeného království?‘‘ (,Do you want Northern Ireland to remain part of the United Kingdom?‘‘) a druhá otázka zněla,Chcete, aby se Severní Irsko stalo součástí Irské republiky mimo Spojené království?‘‘ (,Do you want Northern Ireland to be joined with the Republic of Ireland outside the United Kingdom?‘‘). Naprostá většina voličů v Severním Irsku se vyslovila pro variantu Severního Irska jako součást Spojeného království (98,9 %). Referendum bylo bojkotováno ze strany irských nacionalistů, a právě proto účast dosáhla pouze 58,66 %. Podle údajů BBC se referenda zúčastnilo pouze necelé 1 % katolického obyvatelstva Severního Irska.

Důsledky referenda.

Vzhledem k jednoznačnému výsledku referenda nebylo pochyb, jakým směrem se Severní Irsko vydá. Zůstalo nadále součástí Spojeného království, ale i přesto se situace nadále zhoršovala, a to hlavně ze strany teroristické skupiny IRA. Až do Velkopáteční dohody, která byla podepsána a schválena v referendu v roce 1998, probíhaly ozbrojené konflikty a k mírovému jednání napomohly i Spojené státy americké v čele s prezidentem Billem Clintonem. Po Velkopáteční dohodě se situace sice uklidnila, ovšem nadále tu panuje napětí.

Referendum v Severním Irsku 1973 se konalo dne 8. března 1973. V referendu měli občané Severního Irska možnost odpovědět na otázku, zda chtějí i nadále zůstat součástí Spojeného království, nebo zda se chtějí stát součástí Irské republiky. Bylo to poprvé, co se na území Spojeného království konalo referendum o vystoupení jedné z jeho součástí. 98,9 % voličů se nakonec vyslovilo pro setrvání Severního Irska jakou součást Spojeného království.

Am 8. März 1973 wurde ein Referendum in Nordirland ( oder ) zur Frage abgehalten, ob Nordirland weiter Teil des Vereinigten Königreichs bleiben oder sich der Republik Irland anschließen sollte. Die Wähler stimmten mit großer Mehrheit für den Verbleib im Vereinigten Königreich, wobei die Abstimmung durch den katholischen Bevölkerungsteil weitgehend boykottiert wurde.