Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu Futures debutoval v srpnu 2011, když na turnaj v ruském Vsevoložsku obdržel divokou kartu. V úvodním kole antukové akce podlehl krajanu Alexandru Pavljučenkovovi. Premiérový singlový titul na challengerech si odvezl z dubnového Morelos Open 2017 s dotací 50 tisíc dolarů, v mexické Cuernavace, po finálové výhře nad Chilanem Nicolásem Jarrym. Druhou challengerovou trofej přidal na srpnovém Nordic Naturals Challenger 2017 v kalifornském Aptosu s rozpočtem 100 tisíc dolarů, když v závěrečném duelu zdolal Brita Liama Broadyho. Průnik mezi dvě stě nejlepších tenistů zaznamenal 30. ledna 2017 po Australian Open. Do elitní stovky se poprvé podíval 18. září 2017 po semifinálové účasti na istanbulském challengeru, na němž vypadl s Berrettinim. Na žebříčku ATP se posunul ze 101. na 96. příčku.  V kvalifikaci dvouhry okruhu ATP World Tour debutoval na říjnovém Kremlin Cupu 2014 v Moskvě. V úvodním kole vypadl s bosenským hráčem Damirem Džumhurem. Premiérový kariérní zápas odehraný v hlavní soutěži pak dosáhl na St. Petersburg Open 2016, do níž obdržel divokou kartu od petrohradských pořadatelů. V prvním kole jej vyřadil ruský tenista Daniil Medveděv. První vyhraný zápas pak zaznamenal na Kremlin Cupu 2016, kde po výhrách nad Konstantinem Kravčukem a Robertem Bautistou Agutem prošel do čtvrtfinále. V něm jeho cestu soutěží zastavil Pablo Carreño Busta až v tiebreaku rozhodujího setu. Čtvrtfinálovou účast si zopakoval o rok později na Kremlin Cupu 2017, kde na jeho raketě skončili Rus Teimuraz Gabašvili i Španěl Albert Ramos-Viñolas. Mezi poslední osmičkou však nenašel recept na pozdějšího litevského finalistu Ričardase Berankise.  V rámci série ATP Masters odehrál první utkání v kvalifikaci březnového BNP Paribas Open 2017 v Indian Wells, v níž jej po vítězství nad Lotyšem Ernests Gulbis přehrál nejvýše nasazený Gruzínec Nikoloz Basilašvili. O dva týdny později se objevil v kvalifikaci Miami Open 2017, kde na úvod neuspěl s Argentincem Renzem Olivem.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenal v mužském singlu Australian Open 2017 po zvládnuté tříkolové kvalifikaci, v jejímž rozhodujícím střetnutí na jeho raketě zůstal Jihokorejec Lee Duck-hee. První vyhraný zápas na grandslamu pak vybojoval na melbournském majoru proti šestnáctému nasazenému Francouzi Lucasi Pouillemu ve čtyřech sadách. Ve druhé fázi jej zdolal Tunisan Malek Džazírí. Ve Wimbledonu 2017 prošel kvalifikačním sítem jako šťastný poražený. Na úvod dvouhry pak nestačil na světovou jedničku Andyho Murrayho.  Do prvního finále na okruhu ATP Tour se probojoval na červencovém Hall of Fame Open 2019 v Newportu, kde nestačil na Američana Johna Isnera. Na zářijovém Chengdu Open 2019 v Čcheng-tu odešel poražen z boje o titul od Španěla Pabla Carreña Busty po vyrovnaném třísetovém průběhu.

Alexandr Bublik, rusky Александр Станиславович Бублик, "Alexandr Stanislavovič Bublik", (* 17. června 1997 Gatčina) je kazašský profesionální tenista, reprezentující do roku 2016 rodné Rusko. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP Tour nevyhrál žádný turnaj. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal do ledna 2020 deset titulů ve dvouhře a tři ve čtyřhře.

Alexander Stanislawowitsch Bublik (; * 17. Juni 1997 in Gattschina, Russland) ist ein Tennisspieler, der zunächst für Russland spielte und seit 2017 für Kasachstan antritt.


Text písně.

Zatímco autor hudby je známý (jelikož byla převzata melodie Lili Marleen, je jím Norbert Schultze), autorství textu není jednoznačné (často bývá zmiňován major Hamish Henderson), už proto, že existuje mnoho různých variant a úprav. Zde je jedna z nich:  We're the D-Day Dodgers out in Italy - Always on the vino, always on the spree. Eighth Army scroungers and their tanks We live in Rome - among the Yanks. We are the D-Day Dodgers, over here in Italy.  We landed at Salerno, a holiday with pay, Jerry brought the band down to cheer us on our way We all sang the songs and the beer was free. We kissed all the girls in Napoli. For we are the D-Day Dodgers, over here in Italy.  The Volturno and Casino were taken in our stride We didn't have to fight there. We just went for the ride. Anzio and Sangro were all folorn. We did not do a thing from dusk to dawn. For we are the D-Day Dodgers, over here in Italy.  On our way to Florence we had a lovely time. We ran a bus to Rimini right throught the Gothic Line. On to Bologna we did go. Then we went bathing in the Po. For we are the D-Day Dodgers, over here in Italy.  Once we had a blue light that we were going home Back to dear old Blighty, never more to roam. Then somebody said in France you'll fight. We said never mind, we'll just sit tight, The windy D-Day Dodgers, out in Sunny Italy.  Now Lady Astor, get a load of this. Don't stand up on a platform and talk a load of piss. You're the nation's sweetheart, the nation's pride But we think your bloody big mouth is far too wide. For we are the D-Day Dodgers, out in Sunny Italy.  When you look 'round the mountains, through the mud and rain You'll find the scattered crosses, some which bear no name. Heartbreak, and toil and suffering gone The boys beneath them slumber on They were the D-Day Dodgers, who'll stay in Italy.  So listen all you people, over land and foam Even though we've parted, our hearts are close to home. When we return we hope you'll say "You did your little bit, though far away All of the D-Day Dodgers, way out there in Italy."

D-Day Dodgers (angl. "ti, kdo se ulili ze Dne D") je označení spojeneckých vojáků bojujících za 2. světové války v Itálii.

D-Day Dodgers ist ein Begriff für die alliierten Soldaten, die während des Zweiten Weltkrieges in Italien kämpften und somit nicht am D-Day der Operation Overlord teilnahmen. Er inspirierte den britischen Soldaten Harry Pynn zu einem populären Kriegslied (Roud Folk Song Index Nr. 10499).


Materiály.

Teakový a další dřevěný nábytek – Teakový nábytek je nově velmi oblíben, je nezbytné jej udržovat pravidelným napouštěním olejem. Teakové dřevo je odolné vůči škůdcům, účinkům vlhkosti (např. hniloby a deformace), stejně jako chemickým látkám. Je také odolný proti ohni, kyselinám a zásaditým látkám. U moderního nábytku je účinný nátěr dřevěných částí bezbarvým lakem, který chrání povrch a zvýrazňuje strukturu dřeva. Vícebarevné pestré kombinace dřevěného nábytku jsou přijatelnější v blízkosti budov.  Litina – pevný, stabilní a odolný materiál, který dlouho vydrží, nekoroduje a s vhodnou údržbou je dlouhodobě trvanlivý a dekorativní. Masivní litina se užívá na mříže, lampy, lavičky, stoly, nebo jejich podstavné nohy. Dobře vede teplo a není vhodná přímo na sezení, často se používá v kombinaci se dřevem nebo s čalouněnými sedáky.  Proutěný nábytek je lehký, stohovatelný, snadno přenosný a pohodlný; při dlouhodobém umístění venku však trpí povětrnostními vlivy. Běžný ratanový nábytek není příliš vhodný do zahrady pro celoroční používání, jen pro příležitostné užití. Vlivem vlhkosti, hub a plísní se rozpadá. Častěji se nyní vyrábí syntetické proutí plastové.  Plastový nábytek může trpět mrazem, rychle stárne. Na tloušťce a profilaci jeho stěn a noh závisí trvanlivost, i nový se může snadno lámat. Plast je však levný, nábytek stohovatelný, pohodlný a obvykle nepotřebuje náročnou údržbu. Plastový nábytek je vhodný pro celoroční použití, mimo zimního období.  Nábytek z kovaného a tepaného železa – výhodou je jeho pevnost a stabilita, nevýhodou obtížnější manipulace. Zhotovuje se zpravidla na zakázku, Vhodně povrchově ošetřený proti korozi jej není nutno na zimu uschovávat, jakkoliv je to vhodnější. Údržba se liší podle provedení povrchové úpravy.  Tkaniny a netkané textilie jsou základem či součástí sedacího nábytku, slunečníků, markýz a přístřešků.  K základnímu vybavení parků a zahrad patří zahradní lavičky. Jsou buď přenosné, nebo nepřenosné (stabilní), ty mají podstavce betonové, trvale upevněné v zemi. Sedací deska bývá ze dřeva nebo laminátu, popř. z jiných plastických hmot. Kovové, kamenné nebo betonové sedací desky jsou považovány za nevhodné. Tam, kde by nápadnější lavice narušily celistvost úpravy, se umísťují lavičky bez opěradel. Lavičky bez opěradla jsou však pro delší posezení méně pohodlné. Jednotlivé lavičky a jejich skupiny se zejména umisťují na okraj širokých cest, na rozšířená místa u budov, na křižovatkách parkových cest. Pokud jsou umístěny pod strom přímo do trávníku, je třeba položit před lavičku souvislou řadu kamenných nebo betonových desek a příchod upravit ze šlapáků. Jsou-li součástí odpočívadla stabilní lavičky, jejich deska k sezení bývá 40 cm nad zemí.  Za zahradní nábytek se považují i běžná a houpací křesla, zahradní stolky, nízké sedačky, plátěná lehátka na opalování, zahradní houpačky, dětské prolézačky, slunečníky, piknikové stany apod. Tento zahradní nábytek se rozmísťuje spíše v okolí budov a na místech, kde nachází časté použití. Důležitou součástí odpočívadel jsou nádoby na odpadky. Mají být jednoduché, dobře viditelné, vhodně umístěné a začleněné do prostoru, účelné a pravidelně čištěné.  Přenosný nábytek se opravuje zejména během zimního období, kdy je uskladněn na zastřešeném místě. Stabilní lavičky se opravují a natírají na jaře.

Zahradní nábytek je vybavení zahrady, které usnadňuje a zpříjemňuje používání zahrady. Je to také prvek zahradní architektury používaný v sadovnické tvorbě. Obvykle jde o přenosný inventář zhotovený z různých materiálů ve stylu, který je vhodný pro danou zahradní úpravu, nebo alespoň odpovídá požadavkům majitele. Nejvhodnější zahradní nábytek bývá odolný k povětrnostním vlivům, pevný a pohodlný pro uživatele. Součástí historických zahrad a parků bývá stabilní (nepřenosný) nábytek jako kamenný stůl nebo kamenná lavice, a také osvětlovací tělesa.

Gartenmöbel, auch als Freizeit-, Balkon- oder Terrassenmöbel bezeichnet, sind Möbel, die speziell für den dauerhaften Einsatz im Außenbereich gefertigt werden. Sie werden typischerweise aus wetterfesten Materialien hergestellt.


Zajímavosti.

Tvary mikrokavit nabývají podob sfér až negativních krystalů.  V křemenech s domnělými kavitačními vlnoplochami dochází pravděpodobně k vymazávání jejich starších souborů novými soubory, což Rajlich dokládá na několika vzorcích. S obdobným uspořádáním se lze běžně setkat v případě konvenčních PDF amorfizovaných lamel, jejichž přítomnost v nerostech je dnes uznávaným kritériem pro verifikaci impaktních struktur. Kavitační lamely také někdy nabývají podob pilek či zoubků, což je opět efekt známý z již verifikovaných impaktních struktur. Zoubky vystupují po naleptání kyselinou. Vžilo se pro něj označení pillaring.  Nerosty nejsou vždy protkány mnoha lamelami, ale jsou přímo natrhány či nasekány na plátky jako v případě některých turmalínů z českých pegmatitů.  Rozestupy kavitačních lamel mohou být od milimetrů po metry. V případě velkých křemenných jader z pegmatitů se uvažuje o jejich kompakci do celistvých bloků fluidizací více menších zrn.  Uvažuje se o jevech ultrazvukového čištění, které je opět dobře známé z technické praxe. Křemen mezi lamelami je čistým křišťálem a tedy takřka neobsahuje žádné plynokapalné uzavřeniny. Je předpoklad, že se zhroutily při mnohonásobných mechanických pulzech.  Na některých křemenech lze nalézt rýhování, které připomíná povrchové vlnění.  Velké množství růženínů z celého světa obsahuje systémy bílých lamel. Kauzální vztah mezi šokovou metamorfózou a vznikem růžového odstínu by mohl růženín definovat jako šokový nerost. Podobný vztah by se mohl týkat i jiných odrůd křemene.Podobně jako se vlny, ať už mechanické nebo elektromagnetické, při svém pohybu vzájemně neovlivňují, kavitační vlnoplochy se rovněž protínají bez zjevných známek vzájemného ovlivňování, tj. například bez posunování. To bývá typické pro různé fraktury a deformační lamely, které bývají spjaty s undulózním zhášením.  Fluidizaci horninového prostředí při dopadu meteoritu teoretizovali a experimentálně ověřovali již H. J. Melosh a E. S. Gaffney v 80. letech 20. století.  Pakliže určíme vlnovou délku z prostých rozestupů domnělých kavitačních vlnoploch, dostaneme se na hodnoty odpovídající zlomkům metrů. Z předpokladu, že vlnění procházející horninami dosahovalo rychlostí vyšších než byla rychlost meteoritu v okamžiku styku se zemským tělesem (řádově desítky tisíc metrů za sekundu), se dostaneme na frekvence minimálně řádu 10 Hz. Iniciální tlakový impuls však měl dle hypotézy generovat vlnění o frekvencích v řádu až 10 Hz, což odpovídá typickým frekvencím molekulárních vibrací. Právě takové vlnění mělo způsobit krátkodobé kapalné chování křemene a jiných nerostů.  Bílé lamely nezřídka přecházejí do podob různorodě rozmístěných nitkovitých struktur. Při reálných experimentech v kapalinách se ukázalo, že právě takové struktury vznikají po kolapsu pohybujících se kavit.

Jiná vysvětlení.

Bílé lamely se konvenčně vysvětlují v zásadě dvěma dalšími způsoby. Buď může jít o tzv. přírůstkové zóny nebo tenzní fraktury, které mohly být i různým způsobem reaktivovány (hojeny). Že jde o přírůstkové zóny je méně pravděpodobné, neboť se lamely různě kříží. Přírůstkové zóny respektují plochy krystalů. Oproti tomu vysvětlení skrze tenzní, z části zhojené, fraktury už je mnohem pravděpodobnější. Variace tenzních fraktur lze nacházet například v ledu. Příkladem může být Jupiterův měsíc Europa, jehož povrch je protkán hustou sítí prasklin. Tenzní fraktury a různé praskliny mají však oproti domnělým kavitačním lamelám zpravidla křivolaký průběh, rozbíhají se často paprskovitě z určité oblasti, lámou se nebo se jedna prasklina napojuje na druhou v její určité části.

Názory.

K Rajlichově knize sepsal recenzi geofyzik Pavel Kalenda: "Kniha Vesmírná příhoda v českém křemeni předkládá čtenáři jasně a srozumitelně doloženou hypotézu o jevech, které mohou fyzikálně vznikat při impaktovém procesu. Tyto jevy jsou dokládány na laboratorních ultrazvukových měřeních a vždy jsou porovnávány s projevy na křemenech Českého masívu. V počátku impaktového procesu v blízkosti místa dopadu velkého mimozemského tělesa kosmickými rychlostmi se do okolních hornin šíří hypersonické vlny s frekvencemi, které převyšují frekvence teplotního chvění. Tento proces vede k diaplektizaci minerálů za studena a překrystalizování sekrečního křemene na záhnědu, růženín nebo křišťál in-situ, kdy molekuly nemají čas k jakýmkoli větším pohybům než v rámci sousedních molekul. Vznikají tak i velké monokrystaly, pokud se v místě nacházel dostatek původního materiálu (například čočka sekrečního křemene). V další fázi, kdy frekvence hypersonických vln již poklesne pod cca 10 Hz (přibližně frekvence teplotního chvění), tak začínají v celém objemu minerálů vznikat kavitační šlíry jako důsledek opakovaného ztekucení a utuhnutí minerálu právě v okamžiku poklesu tlaku na chvostu (kódě) vlny. Při mnohočetném kavitování je pozorován až únavový lom nebo diaplektizace minerálu. V další fázi procesu, kdy přicházejí odražené hypersonické vlny s nižším frekvencemi, jsou primární kavitační šlíry přetvářeny a vznikají ostnaté, pilovitě zubaté lamely na nově se tvořících lamelách. Takovýchto vícečetných lamel bylo pozorováno až 8 generací. Při dalším poklesu frekvencí vln do oblasti ultrazvuku počínají vznikat planární trhliny (PDF), avšak tento děj probíhá už ve zcela pevné fázi minerálu (nedochází k fázové přeměně). Ukazuje se, že PDF postihují už předem lamelované minerály a jejich orientace nemusí být totožná. Jak se ukazuje na krystalech záhnědy, celý tento proces mohl probíhat „za studena“ s teplotami nepřevyšujícími 180 °C. V závěrečné fázi procesu, kdy již je vlnová délka srovnatelná s rozměry zrn minerálů, dochází k drcení okrajů zrn nebo čoček a přechází to do drcení okrajů celých bloků. V této závěrečné fázi procesu dochází k největší produkci tepla třením, což mohlo vést k aktivizaci boronosných (a dalších) roztoků), krystalizaci turmalínů a vytváření mylonitů. Ucelená hypotéza je dokladována na mikro- i makro-fotografiích více než 100 vzorků křemenů, turmalínů a granátů (na 73 obrázcích) a jsou přehledně popsány jevy, které jsou na fotografiích patrné – od geneze velkých křišťálů, záhněd a růženínů, přes kavitační šlíry, únavové lomy, „zježení“ nových generací lamel, sloupkování, PDF struktury uvnitř i na naleptaném povrchu vzorků, ultrazvukové drcení v celém objemu minerálu nebo jen na jeho okrajích. Na závěr textu je diskutována geneze Českého masívu a je ukázáno, že řada hornin je archaického nebo spodněproterozoického stáří a je jako celek ovlivněna impaktem, starým cca 2 miliardy let. Nová metodika vyhodnocení vnitřních struktur v krystalech křemene, živců a dalších minerálů, rozpracovaná na základě autorovy hypotézy, by mohla přispět k určování stáří hornin a to nejenom v Českém masívu. Pokud se toto prokáže, pak se Český kráter stane význačným příspěvkem ke zpřesňování teorie nabírání, nabalování (akrece) Země v pozdním archaiku."

Rajlichova hypotéza je fyzikální hypotézou s významem pro geologii. Podle hypotézy představují makroskopicky bíle se jevící lamely v křemenech i jiných minerálech z Českého masivu i jiných míst světa vlnoplochy vygenerované dopadem meteoritu. Domnělé vlnoplochy se skládají z mnoha mikrokavit, jejichž vznik je přisuzován ultrazvukové kavitaci, jevu dobře známému z technické praxe.

Die Hypothese von Rajlich ist eine physikalische Hypothese mit der Bedeutung für Geologie. Nach der Hypothese stellen makroskopische und weiße Lamellen in Quarz und anderen Mineralien aus dem Böhemischen Massiv und anderen Teilen der Welt die Wellenfronten, die durch einen Meteoriteneinschlag generiert werden, dar. Die hypothetischen Wellenfronten bestehen aus vielen Mikrokavitäten. Ihre Entstehung ist der Ultraschall-Kavitation, die von der technischen Praxis sehr bekannt ist, zugeschrieben.


Předkonstantinovské památky.

Nejstarší zachované křesťanské umění jsou patrně nástěnné malby v římských katakombách, od počátku 3. století. Katakomby, podzemní chodby ve skále, sloužily jako pohřebiště i jako místo bohoslužebných shromáždění. Tématy maleb jsou jednak biblické výjevy ze Starého (Jákob, Noe, Jonáš aj.) i Nového zákona (Dobrý pastýř, Beránek, Maria s dítětem aj.), křesťanské symboly (kříž, ryba, kotva aj.) a konečně výjevy z křesťanského života (agapé).  Při vykopávkách na Blízkém Východě se nalezly zbytky drobných křesťanských staveb, někdy s nástěnnými malbami a mozaikami. V Dura Európos v Sýrii se našly zbytky baptisteria z doby kolem 240, které archeologové z Yaleovy univerzity rekonstruovali. Kamenná rotunda sv. Jiří v Thessalonice byla postavena roku 306, byla ovšem později různě upravována.

Konstantinovské stavby.

Postavení křesťanství se za císařů Konstantina a Theodosia podstatně změnilo a sám Konstantin postavil v Římě několik basilik, určených už pro křesťanskou bohoslužbu. Byly to prostorné podlouhlé budovy, rozdělené sloupořadími na tři lodi. Prostřední byla vyšší a měla dřevěný strop, boční lodi byly klenuté, okna byla nad střechami postranních lodí. Před vchodem byl nízký portikus a na opačném konci byla hlavní loď uzavřena půlkruhovou apsidou. Většina Konstantinových basilik však byla později výrazně přestavěna. Drobný centrální kostelík San Vittore v Miláně má uprostřed kupoli, zevnitř pozlacenou. Také rotunda sv. Jiří v Sofii pochází původně ze 4. století.

5. století.

Teprve sto let po Konstantiově obratu, kdy se křesťanství stalo povoleným náboženstvím, dosáhly římské basiliky svého vrcholu. Největší z nich, "Santa Maria Maggiore", 92 m dlouhá, byla sice různě rozšiřována a zdobena, zejména v barokní době, vnitřek - vyjma zdobený renesanční strop a mramorovou podlahu - si však zachoval starověkou podobu, včetně rozsáhlých mozaik s biblickými tématy.  Mauzoleum Gally Placidy v Ravenně patří spíše k byzantské architektuře, jeho mozaiky však měly i na západě trvalý vliv.

6. století.

Rotunda v italské Noceře je příklad centrální stavby se dvěma kruhovými sloupořadími, sloupy pocházejí z pohanských staveb. Římský kostel "San Lorenzo" byl později prodloužen západním směrem, jeho presbytář je však antická basilika. Cihlový kostel Boží moudrosti ("Hagia Sofia"), který dal jméno městu Sofie, je ještě klasická římská basilika, kdežto kostel v Tessalonice svědčí o byzantském vlivu.

Raně křesťanská architektura zahrnuje křesťanské bohoslužebné stavby a chrámy z období od počátku křesťanství do 5.-7. století. V počátcích byli křesťané většinou lidé z nízkých společenských vrstev, jako neuznaná menšina byli stále ohroženi a museli se často skrývat. Na samém začátku tu mohl hrát roli i starozákonní zákaz zobrazování lidí a zvířat. Proto se z 1. a 2. století žádné křesťanské stavby nezachovaly a ze 3. století jen podzemní katakomby s křesťanskou malovanou i plastickou výzdobou. Nejstarší zachovaná zřetelně křesťanská stavba pochází z poloviny 3. století a velký rozvoj křesťanské architektury začíná až s legalizací křesťanství císařem Konstantinem roku 313. Na Východě se stavby od 5. století obvykle označují jako byzantské, na Západě se počínaje 7.-8. stoletím hovoří o architektuře předrománské.

Die Epoche der frühchristlichen Baukunst beginnt mit den im 3. Jahrhundert errichteten Sakralbauten und schließt mit dem Ende der Antike, also im 7. Jahrhundert. Bauten aus dieser Zeit haben sich überwiegend im Mittelmeerraum erhalten, sind aber häufig in den folgenden Architekturepochen erneuert oder erheblich verändert worden.


Biografie.

Narodil se v šumavské vesnici Hablesreuth (Havlov, po 2. světové válce zanikla). Obecnou školu vychodil v nedalekém Rožmitálu. Byl nadaným žákem, ale učitelé nedokázali přesvědčit jeho rodiče, aby syna poslali na vyšší vzdělání. Roku 1874 tak převzal zemědělské hospodářství v Močeradech. Roku 1877 se oženil s Johannou rozenou Michlovou. V letech 1879–1885 zasedal v obecním výboru obce Čeřín, kam Močerady spadaly, od roku 1883 jako zapisovatel. V období let 1888–1891 byl starostou obce. Po konci funkčního období odmítl opětovnou kandidaturu na starostu, nicméně setrval v obecní radě. V Rožmitálu založil zemědělské a lesnické sdružení a lidovou záložnu. Po několik desetiletí byl členem okresní školní rady a okresního zastupitelstva v Kaplici.  Koncem století se zapojil do zemské politiky. Ve volbách v roce 1895 byl zvolen v kurii venkovských obcí (volební obvod Kaplice, Nové Hrady, Vyšší Brod) do Českého zemského sněmu. Uvádí se jako stoupenec Křesťansko-sociální strany. Mandát zde obhájil i ve volbách v roce 1901 a ve volbách v roce 1908. Nyní se uvádí jako člen Německé agrární strany.  Ve volbách roku 1891 neúspěšně kandidoval do Říšské rady (celostátní zákonodárný sbor). Zvolen sem byl ve volbách roku 1897. Zastupoval kurii venkovských obcí, obvod Krumlov, Kaplice atd. Do vídeňského parlamentu se vrátil ve volbách roku 1907, konaných již podle všeobecného a rovného volebního práva, kdy uspěl za obvod Čechy 125. Zasedl do poslaneckého klubu Německý národní svaz (Deutscher Nationalverband), v jehož rámci byl členem Německé agrární strany. Mandát obhájil za stejný obvod i ve volbách roku 1911.  Koncem roku 1918 se podílel na utváření provincie Německé Čechy, která v rámci práva na sebeurčení neúspěšně požadovala odtržení etnicky německých oblastí Čech od vnitrozemí. Jeho syn Adalbert Kletzenbauer byl pak za první republiky ve volbách roku 1928 zvolen do Českého zemského zastupitelstva.

Gregor Kletzenbauer (10. března 1855 Havlov u Rožmitálu na Šumavě – 24. března 1923 Močerady),byl rakouský a český statkář a politik německé národnosti, na konci 19. a počátkem 20. století poslanec Českého zemského sněmu a Říšské rady.

Gregor Kletzenbauer (* 10. März 1855 in Hablesreith bei Rosenthal (Havlov), Rosenthal im Böhmerwald (Rožmitál na Šumavě), Böhmen; † 24. März 1923 in Modscherad bei Kaplitz (Močerady), Böhmen) war ein österreichischer Politiker der Deutschen Nationalpartei (DnP).


Postavy.

Chris L. Walker je 207 centimetrů vysoký pacient ústavu. Je to první chovanec ústavu, který bude Milese pronásledovat až do konce hry.  Martin Archimbaud je pacient ústavu Mount Massive. Všichni jej znají spíše jako "otce" Martina (kněze)  Richard "Rick" Trager je další pacient ústavu. Je známý díky svým "operacím", které provádí na ostatních pacientech.  Dvojčata jsou jedni z nejnebezpečnějších zabijáků ve hře Outlast. Útočí výhradně ve dvojici, přičemž jsou známé jejich pasti, kdy jeden z mužů jde jiným směrem, než ten druhý, čímž dají novináři pocit, že může klidně projít, ale jejich cesty se opět setkávají s hledaným objektem uprostřed jsou velice nenápadní

Děj.

Miles Upshur ve svém Jeepu Wrangler přijíždí k ústavu. Dostane se do budovy a začne zjišťovat, co se tu děje. Při průchodu knihovnou narazí na člena jednotek SWAT, který byl poslán do ústavu, nabodnutého na železnou tyč. Voják na Milese z posledních sil promluví a varuje ho. Doporučí mu, aby se dostal do místnosti ochranky, odemkl hlavní bránu a okamžitě opustil tento velmi nebezpečný ústav. Miles se otočí a jde dál. Cesta dále je ale zablokovaná a tak se novinář musí protáhnout úzkou škvírou mezi regály. Při průchodu ho ale chytí 207 centimetrů vysoký chovanec ústavu Chris Walker. Chris Milese popadne a oknem ho prohodí do vestibulu budovy. Miles omdlí a po probrání se nad ním objeví otec Martin, který ho považuje za jakéhosi apoštola. Miles opět omdlí a po opětovném probuzení už u něj otec není.  Miles od mrtvého člena ochranky získá kartu, s její pomocí se dostane do "Security Room" a pokusí se odemknout hlavní bránu ústavu. Přívod elektřiny je ale přeušen a obnovit lze ve sklepní části u generátoru. Do místnosti záhy vtrhne Chris a Miles vyvázne jenom díky tomu, že ho zahlédl oknem místnosti a včas se stihl schovat do skříňky.  Celkem bez problémů se dostane do sklepení ke generátoru, spustí ho a poběží zpět do "Security Room". Než ale stihne otevřít hlavní bránu, přepadne ho otec Martin. Ten do novináře bodne injekci s neznámou látkou. Než látka zapůsobí, ukáže Milesovi monitor, na kterém je vidět, jak neznámý duch Walrider likviduje celou jednotku SWAT. Látka následně zapůsobí a Miles usne.  Miles se probere v cele s polstrovanými stěnami. Zvenku ke dveřím přiběhne chovanec ústavu a otevře je. Miles se tak dostane ven a na chodbě za mřížemi stojí "Twins" a rozhodují se, jaká část Milesova těla připadne jakému z nich. Miles se otočí od mříží a začne hledat cestu ven. Tu najde v jedné cele s probouranou stěnou. Proleze a dostane se na druhou stranu mříží, u kterých stála dvojčata. Tentokrát tu ale nejsou. Miles pokračuje chodbou dále a najde nápis "Následujte krev" a rozhodne se nápis poslechnout. Krvavá stopa ho dovede do sprch. Tam Milese přepadnou dvojčata a stihne tak tak utéct. Když najde cestu ven ze sprch, objeví se Chris. Miles začne utíkat pryč, ale vedle něj vybouchne přechodová komora a Milese to odhodí pryč. Shodí ho to do další místnosti s celami a jediná cesta ven vede do kanalizace.  Když se dostane pryč z kanalizace, vnikne do "nemocnice". Tam ho opět začnou nahánět dvojčata. Na poslední chvíli Miles vleze do výtahové šachty a pojede nahoru. Nahoře na něj ale čeká ďábelský doktor Trager, který Milese praští do hlavy a připoutá na invalidní vozík. Trager odveze Milese do své "ordinace" "(vznešený výraz pro záchody)", vytáhne z mušle velké nůžky a ustřihne Milesovi ukazováček na pravé ruce a prsteníček na levé. Po této "operaci" se Miles utrhne z vozíku a uteče následován Tragerem. Miles se dostane do výtahu a jede směrem do nižších pater. O patro pod ním na něj ale čeká Trager, který následně do výtahu vnikne a začne se s ním přetlačovat. Miles Tragera skoro vytlačí a doktor tak zůstane horní polovinou těla ve výtahu a dolní polovinou na chodbě. Jak výtah pokračuje dolů, skřípne Tragera a tím ho i zabije. Výtah se ale zasekne a Miles musí hledat jinou cestu ven.  Když Miles hledá cestu, na konci dlouhé chodby za prosklenými dveřmi uvidí otce Martina. Ten mu řekne, že se setkají venku, že už jsou blízko... Při hledání cesty ven najde Miles muže, který ústav zapálil. Miles se dostane k počítači, který ovládá požární hlásiče, uhasí tak požár a může jít do venkovních prostor ústavu.  Při hledání otce Martina se dostane do jakéhosi skladu a proti němu se vrhne Walrider, který záhy zmizí. Miles najde otce Martina až v ženském bloku ústavu. Otec Milesovi oznámí, že už je blízko tomu, aby pochopil, co se tu děje, a že brzo přijde odhalení... S těmito slovy se otočí a odejde pryč.  Miles pokračuje v cestě za otcem Martinem. Propadne se pod ním ale podlaha. Miles se na poslední chvíli zachrání, ale kamera spande do dolních pater budovy. Miles, který je bez kamerového nočního vidění ztracený, se rozhodne kameru najít. To se mu po chvilce podaří, zase ale bude muset hledat cestu nahoru.  Miles se dostane do kaple. U vchodu stojí dvojčata, která Milese bez problému pustí dal. V kapli najde ukřižovaného otce Martina, který mu řekne, že z tohoto ústavu se může dostat pouze Miles. Poté pacienti ústavu kříž zapálí a nechají otce Martina uhořet. Miles následně opustí kapli a nastoupí do výtahu. Výtah se ale nezastaví v přízemí, ale rozjede se až do přízemních laboratoří.  Když Miles bloudí laboratořemi, cestu mu zatarasí Walrider. Miles se otočí a začne utíkat. Proti němu ale vyběhne Chris, který ho odhodí pryč. V tu chvíli přiletí Walrider, začne s Chrisem házet o stěny a nakonec ho prohodí klimatizací a tím Chrise zabije.  V laboratoři pak Miles narazí na starého doktora Wernicka. Ten prozradí celou podstatu Walridera. To, že žije v těle Billyho, bývalého chovance ústavu. Billy je součástí Wernickova stroje, ve kterém je připojen na hadičky. Jediný způsob, jak zastavit Walridera je přerušit tok elektřiny ke stroji. Walrider se tomu ale bude snažit zabránit, a tak, když Miles začne odpojovat Billyho, shodí ho z vysoké platformy. Miles přežije, ale začne lehce kulhat. Nakonec se mu Billyho podaří odpojit. Walrider, který přišel o hostitele, popadne Milese a začne s ním házet přes celou místnost. Nakonec vnikne do Milesova těla. Miles, po pádech kulhající na jednu nohu, se vyčerpaný a zmožený snaží dostat k východu z laboratoře a ven z ústavu. Do laboratoří ale vtrhnou pracovníci společnosti Murkoff, která vše ovládala a vytvořila, a Milese zastřelí.  Hlavní postava DLC. Waylon je softwarový inženýr Murkoffu.  Pacient ústavu, který mrzačí muže za předpokladu, že pro sebe nalezne vhodnou snoubenku.  Vedlejší postava; další pacient ústavu. Velmi se bojí Gluskina. Trpí disociativní poruchou identity, takže občas je jako otec, starší bratr, mladší bratr nebo dědeček.  Kanibalistický pacient ústavu.  Vysoce postavený úředník Murkoffu.

DLC Whistleblower.

Děj.

Systémový inženýr Murkoffu Waylon Park píše e-mail novináři Milesu Upshurovi. Poté je poslán k Wernickovu stroji, aby zde udělal nějakou práci. Ke stroji doktoři táhnou i pacienta Gluskina. Ten se vyrve ze sevření sekuriťáků a přiběhne ke sklu, za kterým sedí Waylon, a prosí ho o pomoc. Waylon se vyděsí, ale musí pokračovat v práci. Když práci dokončí, je vědcem poslán pryč. Waylon se vrací do serverovny, kde na něj ale čeká úředník Jeremy Blaire. Blaire odhalí, že Waylon psal Milesovi o zrůdnostech, které se v ústavu dějí. Ochranka Waylona zmlátí a pošle nahoru do ústavu mezi ostatní pacienty.  Waylon se probere v malé, průhledné cele a musí sledovat mozek vymývající video. Ve stejnou dobu pacienta ve vedlejší cele roztrhá Walrider.  Waylon prochází ústavem a při cestě jídelnou narazí na kanibala Franka, který tam právě rozřezává mrtvolu na kusy. Frank začne Waylona nahánět. Dožene ho, popadne a hodí do pece. Waylon se ale dokáže dostat ven. Frank ho ale nenechá být a honička pokračuje. Když už to vypadá, že Waylon dokázal utéct, Frank se objeví opodál a jede se znovu.  Franka se zbaví útěkem do venkovních prostor vězeňského bloku. Waylon vstoupí do budovy a najde rádio. Když si chce zavolat pomoc, přijde Blaire, zmlátí Waylona a rozbije rádio. Blairea ale vyděsí přibližující se zvuk a uteče. Ten zvuk vydával Chris Walker. Waylonovi se podaří Chrisovi utéct. Dostane se ale k Dennisovi, který ho chce odvést k "ženichovi". Dennisovi se podaří zahnat Waylona až ke Gluskinovi. Gluslkin si z Waylona chce udělat svoji nevěstu. Waylon začne utíkat, ale spadne do výtahové šachty a poraní si nohu. Nevzává se a utíká dále. Ví, že Gluskin je rychlejší a tak se schová do skříňky. Gluskin si toho ale všimne, skříňku i s Waylonem odtáhne a pustí do ní omamnou látku.  Waylon se probere přivázaný na stole s cirkulárkou, která je namířená na jeho rozkrok. Přichází k němu Gluskin a říká mu, že z něj bude pěkná nevěsta a budou mít spoustu dětí. V tu chvíli ale přiběhne další pacient ústavu a Gluskina napadne. Waylon se chopí příležitosti a uteče. Gluskin neváhá a začne Waylona pronásledovat. Dožene ho v místnosti, ve které jsou u stropu desítky mrtvých těl. Popadne Waylona, přiváže ho a vytáhne nahoru. Stropní konstrukce to už nevydrží, praskne a železná tyč propíchne Gluskina. Ten, neschopen pohybu, vykrvácí.  Waylon se snaží dostat pryč. Cestou prochází okolo okna, ze kterého je výhled na hořící kapli "(požár se rozšířil při upalování otce Martina v základní hře)". Dále pak jde okolo mříží, za kterými jednotky SWAT vytahují z výtahu mrtvé tělo "doktora" Tragera zabitého novinářem Milesem v základní hře. Když se dostane k hlavímu vchodu, čeká na něj polomrtvý Jeremy Blaire. Blaire se z posledních sil vzchopí a bodne Waylonovi nůž do břicha. Pak ale přiletí Walrider a Blairea roztrhá. Waylon se z posledních sil dostane ven a nastoupí do Milesova Jeepu. Naposledy vezme kameru, aby natočil posledních pár záznamů. Z hlavních dveří vyhází Miles Upshur obklopený Walriderem...  Waylon Park sedí u počítače a přemýšlí, jestli má svůj příběh odeslat, nebo ne. Nakonec stiskne Enter a soubory odešle do světa.  Outlast v internetovém obchodě Steam

Externí odkazy.

Outlast: Whistleblower v internetovém obchodě Steam Agraelus (Outlast + DLC)  Smusa (Outlast)  GoGoManTV (Outlast + DLC)

Outlast je hororová hra vyvinutá a vydaná studiem Red Barrels. Hlavní postavou ve hře je investigativní novinář Miles Upshur. Ten se rozhodne udělat reportáž o bývalé psychiatrické léčebně "Mount Massive Asylum", která se nachází kdesi v horách v Lake County v Coloradu.

Outlast ist ein First-Person-Survival-Horror-Videospiel, welches vom kanadischen Entwicklerstudio Red Barrels entwickelt und im Jahr 2013 veröffentlicht wurde. Im Jahr 2014 erschien ein DLC zum Spiel mit dem Namen "Outlast: Whistleblower". Im Jahr 2017 erschien ein Sequel zum Spiel unter dem Namen "Outlast 2". Im Februar 2018 wurde eine Version von "Outlast" für die Nintendo Switch veröffentlicht.


Životopis.

Základní a střední školu vystudoval Brašovan v rodném Vršaci. Mezi lety 1906 až 1912 studoval architekturu na technické fakultě budapešťské univerzity Műegyetem. Kvůli neúspěchu si původně čtyřleté studium musel prodloužit nakonec až na šest let; na závěrečných zkouškách v roce 1909 neuspěl.  Po dokončení svých studií začal v maďarské metropoli také pracovat. Krátce také působil i v Sarajevu. Po skončení první světové války se vrátil do vlasti; několik let pracoval jako městský architekt ve Velkém Bečkereku. V Bělehradě také založil studio "Arhitekt", v němž pracoval spolu s Milanem Sekulićem. Do roku 1920 navrhl Brašovan několik staveb v oblasti dnešní Vojvodiny, například budovu kreditní banky v Pančevu nebo bytového domu ve Vršaci.  Brašovanovi přinesl věhlas jugoslávský pavilon pro světovou výstavu v Barceloně v roce 1929. V témže roce také vstoupil do společnosti moderních architektů. V 30. letech Brašovan žil a působil v Bělehradě.  V období po druhé světové válce se Brašovan věnoval rozvoji architektury, která měla být "socialistická podle obsahu a lidová ve své formě". Navrhl několik dělnických kolonií, které vyrostly v Zvorniku, Tuzle a Jagodině a také celou řadu železničních stanic, které byly vystavěny při obnově dráhy v západním Srbsku.

Projekty.

Mezi budovy, které byly zrealizovány podle jeho návrhu patří např. budova státní tiskárny (dnes Budova BIGZ) – 1941, budova Dunajské bánoviny – 1939, zrenjaninská sokolovna, velitelství letectva v Zemunu a jiné.  V roce 1941 představil jen několik týdnů před vpádem fašistických vojsk do Jugoslávie plán na modernistickou přestavbu Bělehradu, která nesla název Nový Bělehrad ("Novi Beograd"). Učinil tak na základě pověření, které získal od městské správy, dlouhodobě usilující o modernizaci metropole. Na soutoku řek Dunaje a Sávy, kde se až do druhé světové války nacházela jen velmi sporadická zástavba, mělo podle Brašovana vzniknout město pro půl milionu lidí, označované kódovým názvem "City".  Po druhé světové válce navrhl Brašovan několik sídlišť v Podgorici (tehdejším "Titogradu", v Jagodině, Šabaci, Zvorniku a Aranđelovaci). Připravil také projekty několika hotelů v Tuzle a Hotel Metropol v centru Bělehradu. V souvislosti s obnovou země po druhé světové válce pracoval i na projektech některých nových nádraží, která byla budována na západě Srbska.  Poslední objekt, který Dragiša Brašovan ve svém životě navrhl, byla ústřední novosadská pošta, která se svým symetrickým průčelím představuje jednu z dominant města.

Dragiša Brašovan (srbsky: "Драгиша Брашован"; 25. května 1887 – 6. října 1965) byl srbský architekt, považovaný za jednoho z nejvýznamnějších architektů první poloviny 20. století v bývalé Jugoslávii.

Dragiša Brašovan (Драгиша Брашован; * 25. Mai 1887 in Vršac; † 6. Oktober 1965 in Belgrad) war ein jugoslawischer Architekt.


Geografie.

Obec je situována v Judských horách v nadmořské výšce 880 metrů, cca 10 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému, cca 45 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Východně od města začíná tok vádí Nachal Ksalon.  Nachází se na dotyku se Zelenou linií, která odděluje Izrael v mezinárodně uznaných hranicích a okupovaná palestinská území, přičemž část jejího území leží uvnitř jižně od této linie a tedy v mezinárodně uznaných hranicích státu. Obec je součástí vnějšího prstence izraelských předměstí Jeruzalému, přičemž ale není administrativně součástí izraelské metropole. Počátkem 21. století byl Har Adar na severu oddělen od okolních arabských vesnic pomocí Izraelské bezpečnostní bariéry.

Dějiny.

Har Adar byl založen roku 1986. 1. června 1987 se konala oficiální inaugurační slavnost nové osady. Byla zřízena na místě tzv. Radarového vrchu (Radar Hill, Giv'at ha-Radar – גִּבְעַת הָרָדָאר), který hrál důležitou roli v arabsko-izraelské válce v letech 1948–1949, kdy se izraelské jednotky opakovaně a neúspěšně pokoušely o jeho dobytí. V roce 1995 získala obec status místní rady.  Skutečnost, že Har Adar byl zahrnut do izraelské strany bezpečnostní bariéry, naznačuje, že Izrael si hodlá osadu podržet i po případné mírové dohodě s Palestinci.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – cca 3700 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 3800 osob). Mezi populací v Har Adar převažují sekulární obyvatelé (90 %), zbylých 10 % patří mezi stoupence náboženského sionismu.  Jde o středně velkou obec městského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 3776 lidí. Populační růst se počátkem 21. století zrychlil (2000–2009 – 132 %), roce 2014 vzrostla populace o 0,5 %. Výhledový počet obyvatel obce je stanoven na 5 000 – 6 000.

Har Adar ( הַר אֲדָר, podle původního místního názvu גִּבְעַת הָרָדָאר: Giv'at ha-Radar – „"Radarový vrch"“, který byl upraven na Har Adar – „"Vrch Adar"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Har Adar) je izraelská osada a místní rada (malé město) na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří.

Har Adar ist eine israelische Siedlung im Westjordanland, die 1986 gegründet wurde. Seit 1995 ist der Ort auch Verwaltungssitz der gleichnamigen Gemeindeverwaltung (מועצה מקומית הר אדר). Es wohnen dort 3980 Siedler (Stand 2016). Ursprünglich hieß der Ort "Giv'at HaRadar" ("Radarhügel"), wegen der im Zweiten Weltkrieg dort befindlichen militärischen Radarstation zur Flugüberwachung. An dieser höchsten Stelle des Ortes steht heute die Gedenkstätte für die Gefallenen der Har'el-Brigade, die mit einer Bibelstelle beschriftet ist.


Život.

V letech 1995 až 1999 vystudoval Gymnázium K. V. Raise v Hlinsku. Následně v letech 1999 až 2004 absolvoval právo na Právnické fakultě Masarykovy univerzity (získal titul Mgr.). Následně na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze úspěšně absolvoval rigorózní řízení a v roce 2009 získal titul JUDr. (závěrečná práce se jmenovala ""Právní úprava sociálního pojištění a koncepce dalšího vývoje"").  Pracoval jako právník na Odboru strategického rozvoje kraje a evropských fondů Krajského úřadu Pardubického kraje.

Politické působení.

Od roku 2007 je členem ČSSD. V komunálních volbách v roce 2014 byl za ČSSD zvolen zastupitelem města Chrudimi a v krajských volbách v roce 2016 pak za téže stranu zastupitelem Pardubického kraje.  Poslancem Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky byl zvolen ve volbách 2010 v Pardubickém kraji z 19. místa kandidátky. Ve volbách do poslanecké sněmovny v roce 2013 byl opět zvolen.  V roce 2015 na sebe upozornil, když podal stížnost Radě pro rozhlasové a televizní vysílání na přímý přenos z předávání cen ankety Český slavík 2015 na televizi Nova, neboť považoval za problematické poskytnutí prostoru skupině Ortel, která dle jeho názoru podporuje xenofobii, antisemitismus a obecně nesnášenlivost. Rada nicméně neshledala účast kapely Ortel za nezákonnou. V lednu 2016 zveřejnili hackeři z neonacistického webu White Media soukromé e-maily Jana Chvojky, přičemž čin označili jako odplatu za jeho stížnost na vystoupení nacionalistické skupiny Ortel.  Po z hlediska ČSSD neúspěšných krajských a senátních volbách v roce 2016 oznámil dne 11. listopadu 2016 premiér Bohuslav Sobotka, že nahradí na postu ministra pro lidská práva a rovné příležitosti ČR Jiřího Dienstbiera ml. Prezident Miloš Zeman jej do funkce jmenoval 30. listopadu 2016, a to s účinností od následujícího dne.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 byl lídrem ČSSD v Pardubickém kraji. Získal 1 860 preferenčních hlasů a obhájil tak mandát poslance. Dne 27. října 2017 byl zvolen novým předsedou Poslaneckého klubu ČSSD. Ve funkci ministra pro lidská práva a rovné příležitosti ČR a předseda Legislativní rady vlády setrval do 13. prosince 2017.  V komunálních volbách v roce 2018 kandidoval do Zastupitelstva města Chrudim na posledním 27. místě kandidátky ČSSD, ale neuspěl.  Poté, co se 5. prosince 2018 sněmovně o jeden hlas nepodařilo přehlasovat senátní zamítnutí vládní novely, podle které mělo být dáno vládě k dispozici 22 miliard Kč z Fondu privatizace, předseda poslaneckého klubu KSČM Pavel Kováčik hlasování zpochybnil s tím, že mu „nefungovalo hlasovací zařízení, kam mi pan soused kolega Chvojka neidentifikovatelnou tekutinou způsobil nefunkčnost.“ Předseda poslaneckého klubu ČSSD Jan Chvojka jeho verzi potvrdil slovy: „Je to pravda. Já jsem už asi podesáté za toto volební období bohužel nalil kolegovi předsedovi Kováčikovi kafe na jeho stranu lavice, tentokrát do hlasovacího zařízení. Omlouvám se mu za to.“

Jan Chvojka (* 17. prosince 1980 Hlinsko) je český právník a politik, od prosince 2016 do prosince 2017 ministr bez portfeje, který měl na starosti lidská práva a rovné příležitosti a zároveň předseda Legislativní rady vlády v Sobotkově vládě, od roku 2010 poslanec za stranu ČSSD a od roku 2016 zastupitel Pardubického kraje. V letech 2014-2016 byl také zastupitelem města Chrudimi, mandátu se ale vzdal po jmenování ministrem bez portfeje. Od října 2017 je předsedou poslaneckého klubu ČSSD.

Jan Chvojka (* 17. Dezember 1980 in Hlinsko) ist ein tschechischer Anwalt und Politiker. Von Dezember 2016 bis Dezember 2017 war er Minister für Menschenrechte und Gleichberechtigung in der Regierung Bohuslav Sobotka.


Život.

Roku 1959 absolvoval Matematicko-fyzikální fakultu Univerzity Karlovy, potom působil na ČVUT v Praze, VŠD v Žilině, MFF UK v Bratislavě a od roku 1991 přednáší na Pedagogické fakultě UK v Praze. V letech 1975–1979 a 1983–1989 experimentálně vyučoval matematiku na ZŠ. Rok působil jako hostující profesor na "Concordia University" v Montréalu (Kanada) a půl roku na "Central Michigan University" v USA. V devadesátých letech byl náměstkem slovenského ministra školství, od roku 1991 je profesorem na Pedagogické fakultě UK v Praze. Jeho výzkumný tým zde rozpracoval teorii generického modelu a koncipoval „scheme-oriented“ edukační teorii čili teorii vyučování, orientovaného na budování schémat (VOBS). Tento tým zpracoval v letech 2006–2010 pro Nakladatelství Fraus řadu učebnic matematiky pro 1. stupeň ZŠ. V roce 2013 založil obecně prospěšnou společnost H-mat, o.p.s., která má rozvíjet a šířit jím a jeho otcem započaté dílo. V roce 2014 byla jeho výuka orientovaná na budování schémat rozšířená na 19% škol.

Dílo.

Prof. Hejný je autorem nebo spoluautorem 16 matematických publikací a více než 270 publikací z didaktiky matematiky, včetně 13 často citovaných knih. Přednášel na 13 zahraničních univerzitách a na více než 30 mezinárodních konferencích, byl a je řešitelem nebo spoluřešitelem 7 domácích a 4 mezinárodních grantových projektů, je členem redakční rady časopisu "Educational Studies in Mathematics" a redakční rady nakladatelství Kluwer pro sérii "Mathematics Teacher Education".  Mezi jeho hlavní vědecké výsledky v oblasti didaktiky matematiky patří:  Jeho metoda pro výuku matematiky je založena na teorii generických modelů a vede žáky k vytváření obecných modelů a schémat. Vychází z poznatků jeho otce Víta Hejného (jako reakce na Hlinkův slovenský režim) a z vlastní zkušenosti jako učitele matematiky na základní škole v Bratislavě. Spočívá v tom, že učitel zadává žákům zajímavé úlohy a nechá je společně řešit. Žáci si musí sami vytvářet "generické modely" řešení úloh a tato činnost je musí bavit. Milan Hejný s týmem PedF UK zpracoval řadu učebnic matematiky pro první stupeň ZŠ včetně příruček pro učitele. Metoda má četné zastánce, ale i kritiky.

Kritika Hejného metody.

Výsledky Hejného metody a její samotné použití na českých školách jsou předmětem dlouhodobějšího sporu a mají hodně kritiků. Metodu kritizovali kromě jiného někteří matematici, podle nichž je její zavádění do škol bez dostatečných dat o dosahovaných výsledcích nebezpečným experimentem; podle Vlastimila Dlaba může dokonce vyvolat duševní poruchy u žáků a v podstatě se ani nejedná o novou metodu – spíše o sebrání zkušeností dobrých učitelů. Předseda Společnosti učitelů matematiky Eduard Fuchs v minulosti uvedl, že metoda bude vždy menšinová a při nepochopení podstaty jsou výsledky neradostné. Podle některých hlasů děti zaostávají například v počtech a násobilce. Metoda byla v minulosti předmětem různých argumentačních duelů a prověřování jejích výsledků.

Ocenění.

Je čestný člen Jednoty českých matematiků a fyziků, čestný člen Jednoty slovenských matematiků a fyziků a nositel zlaté plakety Fakulty matematiky, fyziky a informatiky Komenského univerzity v Bratislavě. V roce 2010 mu byla udělena Medaile MŠMT 1. stupně za dlouhodobou vynikající pedagogickou činnost. V roce 2012 obdržel v rámci projektu „Českých 100 nejlepších“ ocenění „MathProf ONE“. V roce 2013 mu byla v rámci projektu "Matematika s chutí" udělena zvláštní cena. V roce 2014 mu Mensa České republiky udělila Čestné uznání. Svaz průmyslu a dopravy ČR ocenil jeho celoživotní přínos v rámci Roku průmyslu a technického vzdělávání v roce 2015. V roce 2017 byl oceněn za celoživotní přínos vzdělávání uvedením do Auly sály, která je součástí výročních cen Eduína. Spolu se svojí organizací H-mat, o.p.s. byl nejdříve v roce 2014 oceněn cenou EDUína a v roce 2019 i superEDUína za vzornou implementaci a šíření principů, které mají přesah daleko mimo matematiku.

Milan Hejný (* 23. května 1936 Martin) je český a slovenský matematik, odborník na didaktiku matematiky, profesor Pedagogické fakulty UK v Praze. Syn pedagoga Víta Hejného a herečky Nadi Hejné, synovec politika Ivana Pietora a pravnuk novináře Ambro Pietora.

Milan Hejný (* 23. Mai 1936, Martin) ist ein tschechischer und slowakischer Mathematiker und Mathematikpädagoge. Er arbeitet an der Pädagogischen Fakultät der Karlsuniversität in Prag.


Místo konání.

Díky vítězství Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na Eurovizi 2017 soutěž poprvé v historii hostí Portugalsko. Hostující televize Rádio e Televisão de Portugal (RTP) a Evropská vysílací unie (EBU) vybrala jako místo konání 63. ročníku soutěže Altice (dříve MEO) Arénu v Lisabonu.  Tato multifunkční aréna byla postavena pro Expo 1998 a má kapacitu 20 000 diváků, díky čemuž se řadí mezi největší kryté stavby svého druhu v Evropě. Jedná se také o největší uzavřenou arénu v Portugalsku. Nachází se v srdci moderní severovýchodní části města Parque das Nações, která hostila právě i Expo '98. Spojení mezi touto částí města a mezinárodním letištěm Portela zajišťuje metro, vlak ji pak spojuje se zbytkem Portugalska, jako i Evropy.

Výběr hostitelského města.

V den finále Eurovize 2017 bylo portugalským televizním vysílatelem RTP oznámeno, že v případě výhry by se Portugalsko ujmulo pořádání příštího ročníku. Na tiskové konferenci, která se konala po vítězství Salvadora Sobrala, navrhl výkonný producent soutěže Jon Ola Sand portugalskou stanici k organizování příštího ročníku. V reakci na to potvrdil ředitel RTP, Nuno Artur Silva, že se Portugalsko ujme hostování Eurovize 2018. Též zmínil právě MEO Arénu jako pravděpodobné místo konání. 15. května 2017 stanice uvedla, že se další ročník pravděpodobně bude konat v MEO Aréně, následujícího dne ovšem přišla s oznámením, že žádné konečné rozhodnutí ještě nepadlo.  Zde je výpis podmínek účasti ve výběrové fázi, které byly odeslány RTP Evropskou vysílací unií těsně po portugalském triumfu v Kyjevě: Kromě Lisabonu projevila zájem o pořádání události i města Braga, Espinho, Faro, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira. Starosta města Porto, Rui Moreira, prozradil, že nemá zájem „utrácet miliony eur“ na hostování soutěže, ale podporuje města v metropolitní oblasti Porta, tj. Espinho, Gondomar a Santa Maria da Feira.  13. června 2017 se zástupci stanice RTP v sídle Evropské vysílací unie (EBU) v Ženevě setkali s eurovizním výborem. Během této schůze se úředníci RTP zúčastnili workshopu týkající se témat spojených s hostováním soutěže. Také se poučili ze zkušeností ukrajinského vysílatele UA:PBC. Dostali i příležitost sdělit některé plány Eurovize 2018, jako návrhy hostujících měst.  25. července 2017 EBU a RTP definitivně potvrdily Lisabon jako místo konání dalšího ročníku. Hlavní město tak vyhrálo ve výběrovém kole hostujícího města. Předstihlo tak města Braga, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira, která se oficiálně ucházela o organizaci soutěže. Při této příležitosti RTP naznačilo, že dějištěm všech akcí spjatých se soutěží bude městská část Parque das Nações, kde se nachází již zmíněná Altice Arena.

Účastníci.

1. semifinále.

Prvního semifinále se zúčastnilo 19 zemí. Z automaticky postupujících států do finále, tedy tzv. "Velké pětky" a vítěze minulého ročníku, měly právo na hlasování Portugalsko, Španělsko a Velká Británie.

2. semifinále.

Druhého semifinále se zúčastnilo 18 států. Z automaticky postupujících zemí v tomto semifinále hlasovaly Francie, Německo a Itálie.

Finalisté.

Účastníci velkého finále, jejich určené pořadí, výsledné pořadí a celkově získané body (od poroty i publika).

Ostatní státy.

Podmínkou účasti v Eurovision Song Contest je aktivní členství národního vysílatele v Evropské vysílací unii (EBU), který bude schopen samotnou show vysílat. EBU poslala pozvánku všem 68 aktivním členům unie. Některé státy účast v tomto ročníku potvrdily, některé ale odmítly:

Incidenty.

Cenzura čínského vysílání.

Čínská televize Mango TV vysílala 1. semifinále soutěže s devítihodinovým zpožděním. Z vysílání přitom vystřihla reprezentanty Albánie a Irska, a to včetně následné rekapitulace všech 19 účastníků semifinále. Albánie byla vystřižena kvůli tetování reprezentanta Eugenta Bushpepy a členů jeho kapely, Irsko pak z důvodu údajné propagace homosexuality. Během přenosu byly taktéž rozmazány duhové vlajky, symbol LGBT hnutí, v publiku a tetování ostatních reprezentantů. V reakci na to Evropská vysílací unie (EVU) ukončila partnerství s televizí Mango TV s tím, že cenzura není v souladu s všeobecnými a celkovými hodnotami EVU, a že je hrdá na tradici oslavování odlišností prostřednictvím hudby. To vedlo k zákazu vysílání druhého semifinále a finále v Číně. Mluvčí mateřské televizní společnosti Hunan TV uvedl, že si nebyli vědomi úprav, kterých se dopustila televize Mango TV. Irský reprezentant Ryan O’Shaughnessy později v rozhovoru pro BBC uvedl, že toto nebrali na lehkou váhu, a že si myslí, že se jednalo o krok správným směrem.

Kritika kulturní etiky izraelského vystoupení.

Po ukončení Eurovize 2018 se v reakci na vystoupení izraelské reprezentantky a následné vítězky soutěže Netty s písní „Toy“ vyskytly názory kritizující její kostým a celkový vzhled pódia jejího vystoupení. Zpěvačka na sobě měla kimono a drdol, součástí stage pak byly tzv. Maneki Neko, tedy japonské sošky pro štěstí. To vše mělo podle kritiků projevit neúctu k japonské kultuře, na Twitteru pak bylo několika uživateli toto představení označeno za urážlivé.  Toto téma se vyskytlo i 14. května 2018 v britském ranním pořadu "Good Morning Britain" moderovaném Trishou Goddard a Piersem Morganem. Ti se Netty zastali s tím, že zpěvačka tyto předměty do vystoupení zakomponovala proto, že naopak japonskou kulturu uznává. Moderátorům na druhou stranu oponovala anglická novinářka Rebecca Reid, podle které nešlo o vyzdvihnutí této kultury, nýbrž o pouhý kostým.

Narušení britského vystoupení.

Během finálového vystoupení britské reprezentantky SuRie na pódium vtrhl muž, vytrhl mikrofon ze zpěvaččiných rukou a vykřikl „Moderní nacisté britských médií, požadujeme svobodu! Válka není mír!“ Tento narušitel byl později identifikován jako „Dr ACtivism“, politický aktivista z Londýna. Ke zpěvačce se dostal díky jedné z kamer, na kterou vylezl a dostal se tak na jeviště. Poté, co SuRie nakonec své vystoupení dokončila, do vysílání bylo vloženo interview s ostatními reprezentanty sedícími v tzv. green roomu, tedy v části arény, kde sedí delegace všech států po a před jejich vystoupeními. Britská zpěvačka následně odmítla náhradní vystoupení nabídnuté organizátorem soutěže. Interpretka rovněž ukázala několik modřin, které ji aktivista způsobil. Na oficiálním kanálu Eurovision Song Contest na serveru YouTube je zveřejněn upravený záznam představení. Kritická pasáž je nahrazena záznamem z show pro poroty, která se odehrála předešlý večer. Video ovšem obsahuje interview s ukrajinskou delegací, které bylo součástí improvizovaného vstupu z green roomu.

Výběr běloruské písně.

Podle pravidel Evropské vysílací unie (EVU) musí být soutěžní píseň ve všech zemích vydána poprvé po 1. září před samotnou Eurovizí. 10. února 2018 však vyšlo najevo, že ukrajinský zpěvák Alekseev, který se přihlásil s písní „Forever“ do běloruského národního kola, již tuto skladbu zazpíval v květnu 2017 v ruské Stavropoli, a to v ruské podobě s názvem „Navsegda“. Celkem šest interpretů vyhrožovalo odstupem z běloruského výběru, zpěvačka Sofi Lapina tak dokonce učinila. Poté, co zpěvák provedl drobné úpravy skladby, umožnila mu Běloruská televizní a rozhlasová společnost (BTRC) účastnit se národního kola. To vyhrál a stal se tak reprezentantem země na Eurovizi 2018. 23. února 2018 mu EVU povolila původní anglickou verzi s názvem „Forever“, 28. března 2018 pak Alekseev přišel s finální verzí s odlehčeným úvodem a přidaným refrénem na konci.

Zranění českého reprezentanta.

Během první semifinálové zkoušky 29. dubna 2018 si český reprezentant Mikolas Josef během salta poranil záda. Zkoušku o třech vystoupeních dokončil, posléze ale musel odjet do nemocnice. Večer pak svůj stav objasnil na svém instagramovém účtu, na který napsal: „Mohu potvrdit, že jsem se během zranil během zkoušky a situace se během následujících hodin zhoršila. Momentálně nemohu ani chodit. Hned co jsem přijel z jedné nemocnice, už směřuji do další.“ Následně ale uvedl, že „vystoupí, ať to stojí, co to stojí“. Zpěvák nakonec s drobnými úpravami vystoupení 8. května na 1. semifinále soutěžil, postoupil a skončil šestý ve finále.

Eurovision Song Contest 2018 byl 63. ročník soutěže Eurovision Song Contest. Soutěž se konala v Altice Areně v Lisabonu, hlavním městě Portugalska, a to po vítězství portugalského zpěváka Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na předchozím ročníku v Kyjevě na Ukrajině. Portugalsko na Eurovizi zvítězilo poprvé v historii a poprvé tak soutěž i organizovalo. 1. semifinále se uskutečnilo 8. května, 2. semifinále 10. května a finále 12. května.

Der 63. Eurovision Song Contest fand vom 8. bis zum 12. Mai 2018 in der Altice Arena in der portugiesischen Hauptstadt Lissabon statt. Die portugiesische Rundfunkanstalt Rádio e Televisão de Portugal (RTP) war zum ersten Mal mit der Ausrichtung des Eurovision Song Contests beauftragt, nachdem Salvador Sobral mit dem Lied "Amar pelos dois" für Portugal den Eurovision Song Contest 2017 in Kiew (Ukraine) gewonnen hatte.


Zajímavosti.

"Vincent Tchenguiz", britský podnikatel íránského původu a nemovitostní tycoon, který byl do roku 2015 největším akcionářem společnosti SCL, která byla mateřskou společností skandálem zasažené firmy Cambridge Analytica, hrál také prominentní roli při založení kontroverzní izraelské soukromé špionážní agentury "Black Cube," kterou dotoval finančními dary. Black Cube oficiálně odmítá jakékoliv spojení s CA případně s dalšími jejími pobočkami.

Činnost.

Stopy činnosti CA respektive SCL Group, resp. Emerdata Ltd.  1994 – volby v Již. Africe  2015 – volby v Nigérii  2015 – spolupráce s Tedem Cruzem, republikánským kandidátem na prezidenta v r. 2016  2016 – referendum o Brexitu, prezidentská kampaň D. Trumpa Zapojení Cambridge Analytica do Leave.EU, tedy neoficiální kampaně prosazující odchod Británie z Evropské unie, potvrdila bývalá manažerka CA Brittany Kaiserová.  2017 i 2013 – volby v Keni  2017- údajná účast na: SAE mediální kampaň proti Kataru BoycottQatar, jeden z ředitelů Emerdata má mít kontakty na SAE a Emerdata Ltd. trochu jako?Emiratedata?  2018 – probíhá šetření o činnosti CA na území Indie, v Indii měla svou činnost vykonávat SCL v 6 státech Indie v období od r. 2003 a 2012, včetně národnich voleb v roce 2009  Společnost údajně měla působit na území České republiky, kde měla spolupracovat s ruskou společností Lukoil Společnost také podle bývalých zaměstnanců plánovala vytvořit svoji vlastní kryptoměnu, přes kterou hodlala pomocí takzvaného ICO (Initial coin offering) vybrat 30 milionů dolarů. Ty měly být využity na vytvoření systému, přes který by bylo možné obchodovat s osobními daty. V některých zemích je činnost společnosti v těchto prezidentských kampaních stále terčem vyšetřování, s ohledem na kontroverzní podnikatelské praktiky, které Cambridge Analytica používá. Posledním skandálem bylo ukořistění osobních údajů 50-87 miliónů uživatelů sítě Facebook z důvodu politického účelu.

Cambridge Analytica LLC (CA) byla britskou poradenskou společností, dceřinou společností kontroverzní výzkumné organizace "SCL Group" (Strategic Communication Laboratories Group), která při své práci kombinovala data mining, datové makléřství a datovou analýzu se strategickou komunikací ve volebním procesu. Společnost Cambridge Analytica vznikla v roce 2013 a od počátku svého vzniku byla zaměřena na volby v USA. Do společnosti na jejím počátku investoval 15 mil USD Robert Mercer. Autorem názvu společnosti má být Steve Bannon, poradce prezidenta Trumpa a zakládající člen "Breitbart News" Svou činnost ukončila firma v roce 2018 po skandálu kolem nakládání s údaji uživatelů Facebooku podáním návrhu Konkurznímu soudu v New Yorku na likvidací svých aktivit v USA Ve spojitosti s touto firmou se hovořilo o ovlivňování voličů a dezinformačních kampaní a o manipulaci voleb.

Cambridge Analytica (CA) war ein 2014 von der britischen SCL Group gegründetes Datenanalyse-Unternehmen, das im Mai 2018 Insolvenz anmeldete. Es hatte seinen Hauptsitz in New York City und sammelte und analysierte in großem Stil Daten über potentielle Wähler mit dem Ziel, durch individuell zugeschnittene Botschaften das Wählerverhalten zu beeinflussen (Mikrotargeting).


Římský název.

Varianty názvu Petriana.

V dokumentu "Notitia Dignitatum" se nazývá Petrianis, ale v ravennské Kosmografii Uxellodamo. Na poháru Rudge Cup je uvedeno VXELODVM. Na bronzové míse Amiens Skillet, nalezené ve francouzském městě Amiens, se nazývá VXELODVNVM (stejně jako na nádobě zvané Staffordshire Moorlands Pan).  Pojmenování Petrianis se vztahuje k názvu kohorty, která tam byla umístěna. Podoba Petriana pravděpodobně vznikla chybou písaře, který si název pevnosti spletl s jednotkou v ní sídlící; pravé jméno pevnosti znělo Uxelodunum.

Uxelodunum.

Existuje další možnost výkladu názvu: v římském pojmenování keltského původu se suffixem "dunum" vidí s jistotou "opevněné místo", ale s významem předpony je to složitější. Prefix "Axe/Uxe" mohl být odvozen z keltského slova "voda", které je základem mnoha názvů britských řek (např. Exe, Axe, Usk, Esk), nebo může být spojen s "Uxellinus", což byl v době železné bůh podobný římskému Jupiterovi. Název proto lze vykládat buď jako "Pevnost u vody", anebo 'Uxellinova pevnost".

Stanwix.

Překlad moderního názvu je o něco snazší, výrazy ze staré angličtiny "stane-wic" znamenají "kamenná osada", pravděpodobně proto, že byla postavena na pozůstatcích pevnosti římského jezdectva.

Popis.

Pevnost se nachází přibližně 64 km na západ od pevnosti Castlesteads (Camboglanna) a necelých 9 km na východ od vesnice Burgh by Sands (kde bývala římská pevnost Aballava). Stojí na přírodní plošině nad řekou Eden. Pevnost měří zhruba 180 m od severu k jihu a 210 m od východu k západu; zabírá téměř 4 ha. Její rozloha je tedy mnohem větší než u ostatních pevnosti Hadriánova valu. V době, kdy pevnost ještě byla ze dřeva, ležela za Hadriánovým valem (na jih od něj), takže tvořil její severní obranný systém. Dlouhá osa pevnosti běžela rovnoběžně s valem. Toto uspořádání je analogické situaci v Housesteads v hrabství Northumberland a nasvědčuje tomu, že posádku pevnosti původně měla tvořit pěchota. Tuto pevnost potom postavili znovu, a to z kamene, ve stejné době, kdy kamennou podobu dostával Hadriánův val.  Jejím úkolem pravděpodobně bylo chránit předmostí Eden a kontrolovat důležitou západní trasu do Skotska a z něj. Na místě pevnosti stojí budovy moderního předměstí Carlisle Stanwix.

Posádka.

V době přebudovávání pevnosti bylo zřejmě rozhodnuto, že tam bude sídlit regiment kavalérie o tisíci mužích. Téměř jistě šlo o "Ala Petriana", která jako jediná jednotka dosahovala této velikosti, což platí nejen pro pevnosti Hadriánova valu, ale pro celou římskou provincii Británii. Šlo o význačný pomocný sbor (Auxilia), jehož vojáci získávali římské občanství za statečnost na bitevním poli. Pevnost zřejmě dostala jméno podle své posádky a nový název nahradil dřívější Uxelodunum.

Archeologické nálezy.

Vykopávky proběhly v roce 1932–1934 a bylo zjištěno, kudy vedl příkop jižní hradby a Hadriánův val, který tvořil severní stěnu pevnosti. V pevnosti byly nalezeny kasárenské budovy. V roce 1939 byla při rozšiřování místní školky nalezena velká sýpka, položená od východu k západu. V roce 1940 byla nalezena jihozápadní věž v rohu pevnosti a jižní a východní hradby.  V roce 1934 bylo objeveno několik předmětů, které se z pevnosti pravděpodobně dostaly do řeky. Jednalo se o brože, úchyty pro uniformy jezdců a postroje.  Násep (Vallum) byl vysledován až k bodu těsně u jihovýchodního rohu pevnosti.  Vykopávky v roce 1984 odhalily zhruba 24 m dlouhé základy severozápadní hradby "Castra Petriana", včetně základů věže, a to na parkovišti za hotelem Cumbria Park Hotel u Scotland Road na předměstí Stanwix; krátký úsek obranné linie byl zpevněn a je přístupný očím veřejnosti. Větší část římské pevnosti "Uxelodunum/Petrianum" leží pod kostelem sv. Michaela, kde lze na hřbitově zhlédnout část jihovýchodního valu.  V roce 2017 se podařil významný objev lázní pevnosti, u řeky pod areálem kriketového klubu Carlisle. Dobře zachované zbytky zahrnovaly hypokaust pro vytápění. Také se našel nápis s věnováním matce císaře Caracally, která se jmenovala Iulia Domna. Byla také manželkou císaře Septimia Severa, kterého provázela po Británii od roku 208 až do jeho smrti v roce 211 v Yorku. Nápis vedl k myšlence, že Iulia Domna a její manžel možná navštívili i Petrianu.

Uxelodunum (s alternativním římským jménem Petriana a moderním názvem pevnost Stanwix) byla starověká římská pevnost, největší v Hadriánově valu. Nachází se pod předměstím Stanwix města Carlisle v anglickém hrabství Cumbria.

Uxelodunum (auch bekannt als Petrianis) war ein römisches Hilfstruppenkastell auf dem Stadtgebiet von Carlisle, im Vorort Stanwix, County Cumbria, England.


Lyotardova metanarace.

Tento fenomén i jeho funkce vysvětluje a kriticky zhodnocuje Jean-François Lyotard své knize "Postmoderní situace" (1979)"." Podle Lyotarda každá kultura potřebuje své složky a rysy vyložit a obhájit je tím, že je zařadí do svého „velkého vyprávění“, jež jim dává smysl a jež všichni její účastníci znají a uznávají. Tak jsou podle Lyotarda například metanarací křesťanství dějiny spásy a všechny křesťanské pojmy, instituce, obřady atd., které se zdůvodňují a dostávají smysl tím, že se uvedou do nějakého vztahu k tomuto příběhu. Metanarací marxismu je podle Lyotarda třídní boj, kde marxistické pojmy, instituce apod., dostávají smysl i oprávnění tím, že se ukáže jejich vztah k třídnímu boji. Velké příběhy (metanarace) se také staly určujícím znakem moderní vědy. Zde velký příběh lidstva spočívá v osvícenském příběhu o pokroku, osvobození z nevědomosti a stále hlubšímu vědění, za které vděčíme právě vědě. O postmoderní situaci pak dále uvádí, že „"Vědění je a bude produkováno proto, aby bylo prodáváno," (...) "Přestává být samo o sobě vlastním účelem, ztrácí svoji ′užitnou hodnotu′".“ Lyotard tvrdil, že v naší společnosti panuje vůči metanaracím nedůvěra. Jsme opatrní vůči politickým teoriím nebo vědeckým studím, které mluví o pokroku. Metanarací se bojíme, protože nám případají homogenizující a utlumující. Svou podstatou vylučují, či dokonce násilně vyhání jedince, skupiny a způsoby života, které do nich přesně nezapadají. Navíc jsme velice skeptičtí vůči roli vědy a technologie v moderním světě. Tvrdí, že od konce druhé světové války a s nástupem počítačové doby se náhled na vědění radikálně změnil. Informace jsou uchovávány v databázích, jsou kupovány a předávány, stává se z nich nástroj moci (tzv. komodifikace vědění). Již neslouží k duševnímu rozvoji člověka, dokonce ani nakonec nezáleží na jejich pravdivosti, důležité je, slouží-li k dosažení různých cílů. Požaduje tedy, aby se věda oprostila od metanaraceí, aby nikomu nesloužila jako důkaz jeho vlastní pravdy. Metanarace je tedy všeobecně sdílené vyprávění o minulém, jež dává smysl i oprávnění současnému, přítomnému. Lyotard kritizoval právě tuto legitimující, zdůvodňující funkci metanarace, jež má podle něho sklon k totalitě. Byl také přesvědčen, že právě postmoderní kritika a dekonstrukce znamená konec všech metanarací, jež ztrácejí svoji schopnost dávat smysl.

Ricoeurova metanarace.

Je ovšem otázka, zda se kultury mohou vyjadřovat a identifikovat nějak jinak než symbolickým vyprávěním. Francouzský filosof Paul Ricoeur se naopak domnívá, že mají-li se lidé se svojí kulturou identifikovat, potřebují k tomu právě vyprávění. Vyprávění je základem vnímání časovosti, nejen v rovině vlastní identity (jáství), ale i ve vztahu ke společné historii.

Naratologie a komunikace.

Podle Johna Stephense a Robyna McCalluma je metanarace všezahrnující a komplexní kulturní příběh, který vysvětluje znalosti a zkušenosti, je to tzv. příběh o příběhu, který zahrnuje a vysvětluje jiné „malé příběhy“ v koncepčních modelech a staví tak malé příběhy do celku. Postmoderní vyprávění často úmyslně narušují formální očekávání, které jsou od takových vyprávění očekávány a poukazují tak na určitou změnu společenského kodexu.

Metanarace (z řeckého "meta", nad-, a latinského "narratio", vyprávění), česky také velké vyprávění, znamená celkový, všezahrnující příběh, který vysvětluje a zároveň legitimuje podobu i složky určité kultury. Pojem metanarace, který je jedním z klíčových pojmů postmoderny, zavedl francouzský filosof Jean-François Lyotard. Jsou to hlavní příběhy, které vysvětlují historii a společnost přijímáním nějaké univerzální pravdy. Právě Lyotard definoval postmoderní stav jako příznačný koncem, nebo nedůvěrou v metanarace, které tvořily podstatnou součást modernity.

Eine Meistererzählung oder Metanarrativ (französisch: "méta récit"; englisch: "grand narrative") ist eine Erzählperspektive über die Vergangenheit, die für lange Zeit vorherrschend geblieben ist.


Biografie.

Reuven Feuerstein se narodil jako jedno z devíti dětí v chudé židovské rodině v Botoşani v Rumunsku. Mladý Feuerstein byl silně ovlivněn svým otcem, který pracoval jako poradce židovské obce v Botoşani. V letech 1940 až 1944 studoval učitelství a pedagogiku na univerzitě v Bukurešti. Svá studia však musel přerušit v důsledku nacistické invaze do Rumunska. Nastoupil na roční nucené práce do pracovního tábora v Transylvánii a po propuštění pracoval jako poradce a učitel židovských dětí zasažených nacistickou perzekucí.

Studium a profesní kariéra.

V roce 1944 byl nucen uprchnout z Rumunska a vydal se do Palestiny. Usadil se v kibucu, kde po následující čtyři roky pracoval s dětmi zasaženými holokaustem, dětmi přicházejícími ze Sovětského svazu a kulturně deprivovanými dětmi z Persie a Maroka, kterým pomáhal začlenit se do nové kultury. Období strávené v kibucu bylo klíčové pro rozvoj Feuersteinovy teorie o modifikovatelnosti inteligence. Zde si poprvé položil otázku, jakým způsobem lze měnit lidské bytosti, a začal prozkoumávat velkou otázku modifikovatelnosti jedince. Byl to počátek dlouhé kariéry, v níž se Feuerstein zaměřil na psychologické a vzdělávací potřeby imigrantů, uprchlíků a jinak znevýhodněné populace. Po čtyřech letech strávených v izraelském kibucu, v roce 1948, se Reuven Feuerstein vrátil do Evropy, aby zde dokončil studium psychologie. Vzápětí mu však byla diagnostikována tuberkulóza a byl mu doporučen pobyt v sanatoriu. Jeho obě plíce byly zasaženy a švýcarští odborníci jej prohlásili za nevyléčitelně nemocného. Vydal se tedy hledat své poslední útočiště do sanatoria ve švýcarských Alpách. Nějaký čas strávený léčbou a blízkost smrti ale Feuersteina naučila, že síla lidské víry a přesvědčení je obrovská. Rozhodl se a věřil, že se uzdraví, a jak sám řekl "„...neuposlechl jsem své doktory a šel jsem studovat a pracovat.“"  Začal tedy studovat na Ženevské univerzitě u André Reye a Jeana Piageta, kde navštěvoval přednášky takových osobností jako byl např. Karl Jaspers nebo Carl Gustav Jung a získal titul z obecné a klinické psychologie. V roce 1970 získal doktorát z vývojové psychologie na Sorbonně. O této době později prohlásil: "„Poznal jsem podstatu lidské modifikovatelnosti a překročil ji, abych nastínil obrysy teorie, která se později stala známou jako teorie Strukturální kognitivní modifikace.“"  V padesátých a šedesátých letech působil Reuven Feuerstein jako ředitel psychologických služeb mladé Aliji (židovské imigrace do Izraele) v Evropě. V této funkci byl zodpovědný za umisťování potenciálních emigrantů do různých vzdělávacích programů v Izraeli. To mu pomohlo ke zjištění, že při předložení standardních testů inteligence židovským dětem z Maroka, vedly si tyto děti chabě. Když však byly provázeny těmito testy zprostředkovatelem, jejich výkony se dramaticky zlepšily. Tato zkušenost přiměla doktora Feuersteina zpochybnit dosavadní názory na stabilitu inteligence a předpokládal, že kulturní rozdíly ve stylu učení jsou onou zásadní otázkou. Vyvinul nové metody hodnocení a učební pomůcky, které se zaměřovaly na kognitivní flexibilitu a opíraly se o tuto schopnost. Toto období bylo rovněž určující pro Feuersteinovu hypotézu potenciálu pro změnu u více limitovaných dětí. Zjistil, že klíč ke smysluplnému předávání instrukcí všem dětem leží ve zprostředkování. Zpočátku aplikoval svou metodu a nástroje na děti s Downovým syndromem, později ji rozšířil na lidi zasažené mrtvicí, mozkovou obrnou, trpící demencí, autismem aj. Jeho institut Center of the Enhancement of Learning Potential (ICELP; Mezinárodní centrum pro zvýšení učebních schopností) v Jeruzalémě nejen spolupracuje s lidmi z celého světa, ale také školí terapeuty a školitele své metody v mezinárodním prostředí. V 80. letech rozšířil svou metodu také pro využití v komerčním, vládním i vojenském prostředí. Metoda je používána k trénování zaměstnanců v Číně, Indii, Jižní Americe, Africe a Kanadě.

Ocenění.

V roce 1992 mu byla udělena Cena Izraele za oblast sociálních věd a roku 2012 byl nominován na Nobelovu cenu míru. Byl profesorem pedagogické psychologie na Bar-Ilanově univerzitě a na Univerzitě Vanderbilt.

Reuven Feuerstein (), (21. srpna 1921 – 29. dubna 2014) byl izraelský klinický, vývojový a kognitivní psycholog, známý především svou teorií o modifikovatelnosti inteligence, která říká: ""(inteligence) není fixní, ale lze ji měnit"". Feuerstein byl zakladatelem mezinárodního centra The International Center for the Enhancement of Learning Potential (ICELP) v Jeruzalémě v Izraeli.

Reuven Feuerstein (* 21. August 1921 in Botoșani, Rumänien; † 29. April 2014 in Israel) war ein israelischer Psychologe. Er war der Gründer und Direktor des "Internationalen Zentrums für die Verbesserung des Lernpotentials" (ICELP) in Jerusalem. Seine Theorien finden in Grundschulen von mehr als 80 Ländern seit Jahrzehnten eine Anwendung. Dem ICELP (International Center for the Enhancement of Learning Potential) steht derzeit (Stand 2019) Reuven Feuersteins ältester Sohn Raphael S. Feuerstein (Rabbi Rafi) als Präsident vor.


Historie.

Tammerkoski vznikla asi před 7000 lety, kdy vody Näsijärvi přestaly odtékat směrem na sever kvůli zdvíhaní celého území dnešního Finska po ústupu ledovce. Ještě dnes se Tampere zdvíhá o asi 5 mm ročně. Po bývalé severní řece jsou dodnes v krajině patrné známky.  Protože na začátku Tammerkoski je skála relativně mělko pod úrovní krajiny, řeka zde nevytvořila příliš hluboké koryto, kterým by odtekla většina vody Näsijärvi.  Tammerkoski je písemně doložena již z roku 1405. V 15. století již na řece vznikly první hráze. Roku 1466 propukly mezi vesnicemi Takahuhti, Messukylä a Tammerkoski první spory o práva provozovat zde mlýny. O sto let později se už švédská vláda snažila nahradit hráze statními "(??)", ale pokus byl neúspěšný pro odpor místních.  V 17. století u dřevěného mostu na pravém, západním břehu vznikl velký trh. Na začátku 18. století byl hlavní trh přemístěn dále na západ do Harju.  Roku 1775 přijel do Finska švédský král Gustav III. a v Helsinkách podepsal zakládající listiny městečka Kauppala, které bylo později přejmenováno na Tampere. Nový dřevěný most byl postaven roku 1807, ale po čtyřech desetiletích byl nahrazen opět novým. I ten nahradil roku 1884 železný most. Ale ani ten nevydržel příliš dlouho a roku 1929 ho nahradil železobetonový "Hämeensilta" (Hämeský most), který stojí dodnes. Přes řeku dnes stojí další tři silniční mosty "Ratinan silta" (Ratinský most), "Satakunnansilta" (Satakuntský most) a "Paasikivensilta" (Paasikiviho most), dvě lávky pro pěší "Ratinan suvannon silta" (Most přes ratinskou tišinu) a "Patosilta" (Hrázový most) a jeden železniční most na trati z Tampere do Seinäjoki.  Na konci 20. století průmysl z břehů řeky téměř zmizel. Poslední továrnou je papírna Tako, která vyrábí papírové obaly pro luxusní zboží. Velké cihlové tovární domy jsou dnes přestavěny na kulturní a obchodní centra s restauracemi, muzei, kiny. Voda je v Tammerkoski neznečištěná a břehy řeky jsou populární mezi rybáři.

Průtoky vody.

Dlouhodobý průměrný průtok vody řekou je 87 m3/s. Průměrný nejvyšší průtok roku v letech 1971 až 2005 byl 155,57 m3/s. Nejvyšší průtok za stejné sledované období nastal 16. června 1988, a to 247 m3/s.  Při desetileté vodě protéká řekou 208,48 m3/s, třicetileté 244,33 m3/s, šedesátileté 260,69 m3/s a stoleté 282,77 m3/s (ale tato poslední hodnota je z modelu, který již nemusí být věrný).  Nejnižší průtok v roce je nulový, neboť jezy každoročně řeku nakrátko uzavřou. Při té příležitosti je čištěna od věcí, které do ní lidé za celý rok naházeli (převážně jízdní kola).  Během roku řekou protéká nejméně vody v srpnu, září a říjnu, a poměrně málo vody má i v dubnu. Nejvíce pak v prosinci, lednu, únoru, březnu a také v červnu a na začátku července.

Tammerkoski je dnes již plně zregulovaná řeka s peřejemi ve finském městě Tampere. Teče z jezera Näsijärvi do Pyhäjärvi. Rozdíl mezi jejich hladinami je 18 metrů. Řeka je dlouhá zhruba dva kilometry a široká několik desítek až sto metrů.

Die Tammerkoski-Stromschnellen sind die fast einen Kilometer lange Verbindung zwischen den beiden Seen in der finnischen Stadt Tampere, d. h. zwischen dem See Näsijärvi und dem Pyhäjärvi. Der Niveauunterschied von 18 Metern zwischen den beiden Seen wird als Energiequelle genutzt. Fabriken sind dort seit dem Ende des 18. Jahrhunderts ansässig. Tammerkoski, dessen Viertel auch als das finnische Manchester bezeichnet wird, zählt zu den Nationallandschaften Finnlands.


Taxonomie a populace.

Kukačku východoaustralskou poprvé popsal Latham již v roce 1802. V současnosti tvoří několik poddruhů: "Cacomantis flabelliformis excitus", "Cacomantis flabelliformis flabelliformis", "Cacomantis flabelliformis pyrrophanus", "Cacomantis flabelliformis schistaceigularis" a "Cacomantis flabelliformis simus".  Dle IUCN se tento druh řadí jako málo dotčený, tedy nechráněný. Populace kukačky východoaustralské je rozsáhlá a protože nemá žádné přirozené nepřátele, pořád se zvětšuje.

Výskyt.

Kukačku východoaustralskou bychom nalezli hlavně v Austrálii a přiléhajících souostrovích a ostrovech. Dále na Fidži, v Indonésii, Nové Kaledonii, Novém Zélandu, Papui Nové Guineji, Šalamounových ostrovech nebo na Vanuatu.  Nejvíce kukačky východoaustralské vyhledávají lesy mírného pásu nebo subtropické a tropické mangrovové lesy. Ani tropické vlhké horské lesy jim nevadí. Nejvíce kukaček tohoto druhu bychom nalezli na pobřežích, přesto jsou výjimečně k vidění až 1 000 km do vnitrozemí.

Popis.

Kukačka východoaustralská má hlavu břidlicově šedé barvy, v podobném odstínu jsou i záda a křídla. Dolní partie jsou lesklé do rezava. Okolo kulatých, černých očí je zářivě žlutý kruh, ten je jediným účinným prvkem v rozlišování tohoto druhu kukačky. Například kukačka pokřovní ("Cacomantis variolosus") je té východoaustralské velmi podobná a rozlišit je, je možné jen díky žlutému kruhu okolo očí kukačky východoaustralské. Dalším podobným druhem je třeba kukačka hnědobřichá ("Cacomantis castaneiventris").  Hlas kukačky východoaustralské je klesající trylkování, které může znít jako chirrip-chirrip.

Ekologie.

Kukačky východoaustralské se živí nejrůznějšími druhy hmyzu a jeho larvami. Dále také ovocem a zeleninou a výjimečně i ptáčaty malých druhů ptáků. Taková ptáčata loví za letu a rovnou z hnízda. Kořist lokalizuje a poté se na ni vrhne a odnese, popřípadě na místě sežere.  V Austrálii probíhá období hnízdění od července do ledna. Samice nakladou kropenatá nebo nafialovělá vejce do cizích hnízd, přičemž vejce hostitele nevyhazují, naopak je tam nechávají. Vhodné hnízdo by mělo být dostatečně velké, miskovitého tvaru a na vysokém stromě, vhodná hnízda nabízí právě některé druhy amad, modropláštníkovití nebo střízlíkovci.

Kukačka východoaustralská ("Cacomantis flabelliformis") je druh kukačky z rodu "Cacomantis". Čeleď kukačkovitých je známá především kvůli hnízdnímu parazitismu, přičemž samotné kukačky na vejcích nesedí, jen je nakladou do cizích hnízd. Nejčastějšími „oběťmi“ kukačky východoaustralské jsou pak amady fidžijské a škraboškové. Zajímavostí kukačky východoaustralské ale je, že vejce hostitele z hnízd nevyhazují, naopak, jejich mláďata s nimi vyrůstají.

Der Fächerschwanzkuckuck ("Cacomantis flabelliformis") ist ein in Australien und Ozeanien vorkommender Vogel aus der Familie der Kuckucke (Cuculidae). Wie zahlreiche Arten der Kuckucksvögel ist der Fächerschwanzkuckuck ein obligatorischer Brutschmarotzer. Wie für die Gattung "Cacomantis" charakteristisch, ist der Fächerschwanzkuckuck eine vergleichsweise kleine Kuckucksart. Es werden mehrere Unterarten unterschieden.


Kyberútok.

Po nainstalování WannaCry nejprve zkontroluje přítomnost "kill switch". Pokud není nalezen, ransomware zašifruje data na počítači a pokusí se vyslat instalační soubory po síti. Jako při každém ransomware, zobrazí se zpráva informující uživatele o nakažení a žádá výkupné v hodnotě 300 USD (7 186 korun) nebo 600 USD (14 367 korun) v internetové měně Bitcoin do tří nebo sedmi dní.  Počítače, které si nenainstalovaly bezpečnostní update od Microsoftu jsou napadnutelné. Snáze pak napadnou Windows 7 než například Windows XP.  Útočník není zatím znám. Je potvrzeno, že útočník za 5 dní vydělal na malwaru přes 73 000 USD (64 870 EUR).

EternalBlue & DoublePulsar.

EternalBlue, hlavní součást WannaCry, byla vydána hackerskou skupinou "The Shadow Brokers" dne 14. dubna 2017 spolu s dalšími hackerskými nástroji získaných z tzv. 'Equation Group' (sk. Rovnicová skupina), údajně pocházející z americké organizace NSA. EternalBlue využívá zranitelnost v protokolu SMB (Server Message Block), která byla opravená aktualizací MS17-010. Update byl vydán pro všechny verze Windows 14. března 2017. Údajně, EternalBlue není funkční v systému Windows 10.  Od 21. dubna 2017 se šíří backdoor DoublePulsar, který již 4 dny na to nakazil více než 100 000 počítačů, přičemž počet infikovaných počítačů roste exponenciálně každý den. EternalBlue i DoublePulsar byly použity najednou v útoku WannaCry.

Dopad.

Malware WannaCry měl i má obrovský dopad na nejen osobní počítače. WannaCry nakazil Národní zdravotnickou službu (NHS) v Spojeném království - musely být zrušeny mnohé naplánované operace. Virus způsobil i několik hodin dlouhou odstávku mobilní sítě O2 Telefónica v Španělsku, taktéž i problémy s dopravou, když byly napadeny železniční počítače Deutsche Bahn a aerolinky LATAM Airlines. Mezi další významné firmy napadeny virem WannaCry jsou Renault, FedEx nebo Sberbank.  Virus byl zaznamenán i na Slovensku, kde zasáhl Fakultní nemocnici v Nitře.

WannaCry (syn. WannaCrypt, WanaCrypt0r 2.0, Wanna Decryptor) je Ransomware (vyděračský software) napadající počítače se systémem Microsoft Windows. Útok od 12. května 2017 do teď je považován za nejničivější a nejagresivnější útok svého druhu (předbíhá i virus ILoveU). Po nakažení počítače zašifruje data na pevném disku a žádá platbu ve velikosti 300 USD (7 186 korun) v Bitcoinech na odblokování souborů (po skončení konečného termínu se cena zvýší až do 2000 USD / 1800 EUR). Virus se šíří od pátku 12. května 2017. Virus dosud nakazil více než 250 000 počítačů ve více než 150 zemích světa. Nejrozšířenější je v Rusku, Ukrajině, Indii a Taiwanu.

WannaCry, auch bekannt als Wcrypt, WCRY, WannaCrypt oder Wana Decrypt0r 2.0, ist ein Schadprogramm für Windows, das im Mai 2017 für einen schwerwiegenden Cyberangriff genutzt wurde. WannaCry befällt Windows-Betriebssysteme, die nicht mit einem bestimmten, seit März 2017 von Microsoft angebotenen Patch nachgebessert wurden.


Život.

Jaroslav Věšín se narodil ve Vraném v rodině lékaře Františka Věšína. V letech 1876-1881 studoval na Akademii výtvarných umění v Praze u prof. Antonína Lhoty a Jana Swertse a od roku na malířské akademii v Mnichově ("Akademie der bildenden Künste München") u prof. Carla Theodora von Piloty a Józefa Brandta.  Roku 1884 odešel na Slovensko a své obrazy představil na soukromé výstavě v Turčianském sv. Martině (1887). Roku 1889 se vrátil do Mnichova, v roce 1891 se zúčastnil Jubilejní zemské výstavy v Praze.  V roce 1897 byl zakladatelem malířské školy v Sofii a byl zde jmenován profesorem. Ze Sofie obesílal výstavy v Praze (galerie Ruch), v Mnichově (Galerie Moderner Meister), ale také v St. Louis v USA. Publikoval v časopise Zlatá Praha. Byl zpravodajem generálního štábu a dvorním malířem knížete Ferdinanda I., předsedou Sdružení jihoslovanských umělců, členem Krasoumné jednoty v Praze a Jednoty umělců výtvarných. Během života obdržel četná vyznamenání, řády a diplomy. Věšínovu podobiznu namaloval Lev Lerch.  Věšínovy obrazy jsou oceňovány i sto let po jeho smrti. Obraz "Koulovačka" (1892) dosáhl na aukci v Praze hodnotu 700 000,- Kč.

Dílo.

Věšínova díla náleží slohově do realistické malby generace 80. let, kdy se probudil zájem o venkovský lid a národopisné žánry. Po návratu z Mnichova vystavil v Praze cyklus obrazů ze Slovácka ("Slovácká svatba"). Námětem jeho obrazů je obvykle konkrétní děj - svatby, hony na divokou zvěř ("Snídaně v bažantnici v Průhonicích", 1890, "Výsledek honby", 1890, "Arcivévoda František Ferdinand na honbě", 1891), apod. Často se věnoval malbě koní ("Koňský trh v Sofii", 1899, "Vyjížďka na saních"). V Bulharsku zachytil každodenní život bulharského venkova, etnografické motivy, vojenské výjevy, scény z 1. balkánské války, cvičení bulharské armády a ruské slavnosti na Šipce (1902). Jeho obrazy jsou v národní galerii v Sofii a ve vojenském historickém muzeu v Sofii. Obraz "Útok na bodáky" z roku 1912 je vystaven v erbovní hale na úřadě prezidenta.

Jaroslav Věšín, "křtěný" Jaroslav Friedrich Julius (23. května 1860 "(některé dokumenty udávají chybné datum narození 23.května 1859"")", Vraný - 9. května 1915, Sofie) byl český malíř, profesor a zakladatel malířské školy v Sofii.

Jaroslav František Věšín (bulgarisch Ярослав Вешин; * 23. Mai 1860 in Vrané, Österreich-Ungarn; † 9. Mai 1915 in Sofia) war ein tschechischer Maler.