Struktura a názvosloví.

Monosacharidy lze chemicky definovat jako polyhydroxyderiváty karbonylových sloučenin (aldehydů nebo ketonů). To znamená, že v jejich molekule je přítomna karbonylová skupina a zároveň jedna nebo více skupin hydroxylových. Monosacharidy obsahující karbonyl ve formě aldehydové skupiny jsou aldosy, zatímco monosacharidy s ketoskupinou se nazývají ketosy. Podle počtu uhlíků v řetězci se monosacharidy dělí na triosy (3), tetrosy (4), pentosy (5), hexosy (6), heptosy (7) a oktosy (8). Monosacharidy s devíti a více uhlíky jsou vzácné a v přírodě se téměř nevyskytují.  Tyto dvě hlediska můžeme uplatnit při tvorbě obecného názvu skupiny monosacharidů, např. aldehydické monosacharidy se 6 atomy uhlíku se nazývají aldohexosy, ketonické monosacharidy se 4 atomy uhlíku jsou ketotetrosy.

Zařazení do D- a L-řady.

Příslušnost monosacharidů do D- nebo L-řady je určena shodou konfigurace na konfiguračním atomu monosacharidu (chirální atom uhlíku s nejvyšším lokantem, tedy nejvzdálenější od karbonylové skupiny) s konfigurací chirálního atomu uhlíku D- nebo L-glyceraldehydu. Zařazení do konfigurační řady závisí tedy pouze na konfiguraci na chirálním uhlíku s nejvyšším lokantem a konfigurace na ostatních chirálních centrech je lhostejná. Monosacharidy číslujeme tak, aby u aldos měl uhlík karbonylové skupiny vždy lokant 1, u ketos musí být lokant tohoto uhlíku co možná nejnižší.  Například u aldohexos je zařazen monosacharid do D- nebo L-řady tak, že porovnáme konfiguraci na atomu C-5 s konfigurací chirálního atomu uhlíku D- nebo L-glyceraldehydu. Je-li konfigurace na C-5 shodná s konfigurací D-glyceraldehydu (hydroxyl na C-5 směřuje ve Fischerově projekci doprava), jedná se o sacharid řady D ("dexter" = napravo). Shoduje-li se naopak s konfigurací L-glyceraldehydu (hydroxyl na C-5 směřuje ve Fischerově projekci doleva), patří sacharid do konfigurační řady L ("laevo" = nalevo). Analogicky postupujeme u jakéhokoliv monosacharidu. Konfigurační symboly D a L píšeme malou kapitálkou.  Postup pro zařazení monosacharidu do konfigurační řady:

Konfigurační předpony.

Názvosloví monosacharidů je odvozeno od otevřených (acyklických) forem monosacharidů promítnutých ve Fischerově projekci a jeho základem jsou tzv. konfigurační předpony. Tyto předpony popisují vzájemné postavení (relativní konfiguraci) dvou a více hydroxylových skupin v molekule. Spolu s konfiguračním symbolem D nebo L lze pak definovat absolutní konfiguraci daného monosacharidu. Konfigurační předpony aldos jsou odvozeny od glyceraldehydu postupným přidáváním dalšího asymetrického uhlíku. Každým dalším přidaným „patrem“ vzniká řada monosacharidů o jeden uhlík delší, přičemž z každého monosacharidu vznikají vždy dvě prodloužené aldosy lišící se konfigurací na nově přidaném chirálním centru.  Tímto způsobem lze dospět až k osmi aldohexosám v jedné konfigurační řadě, název delších monosacharidů (7 atomů uhlíku a více) je tvořen složením dvou konfiguračních předpon. Na uvedeném schématu je znázorněno odvození aldos řady D až po šestičlenné monosacharidy. Řada L je odvozena analogicky, přičemž L-monosacharid lze získat z příslušného D-monosacharidu obrácením konfigurace na všech chirálních centrech. Dva monosacharidy se stejným názvem lišící se pouze konfiguračním symbolem D a L jsou navzájem enantiomery. Konfigurační předpony se uvádí kurzívou a oddělují spojovníkem.  Systematický název monosacharidu je tvořen tedy například takto: D-"gluko"-hexosa, z praktických důvodů se často používají triviální názvy, např. D-glukosa, kde už kurzívu nepoužíváme.

Cyklické formy.

Ve skutečnosti se monosacharidy málokdy vyskytují v lineárních formách. V roztoku existují převážně v cyklických formách a v krystalickém stavu se v těchto formách nacházejí zcela výlučně. Cyklická forma monosacharidu vzniká intramolekulární reakcí jedné z hydroxylových skupin s karbonylem za tvorby hemiacetalového (v případě aldos) nebo hemiketalového (v případě ketos) uskupení. Tato reakce je zcela analogická klasické tvorbě hemiacetalu rovnovážnou reakcí alkoholu s karbonylovou sloučeninou, avšak v případě cyklizace monosacharidu reakce probíhá spontánně i bez kyselé katalýzy. Při tvorbě cyklických forem monosacharidů dochází nejčastěji ke vzniku pětičlenného (tetrahydrofuranového) nebo šestičlenného (tetrahydropyranového) kruhu. Tyto struktury proto nazýváme furanosy resp. pyranosy. Jednotlivé formy monosacharidu (lineární a cyklické formy) mezi sebou mohou v roztoku přecházet procesem zvaným mutarotace. Uzavřením kruhu vzniká na uhlíku, který původně nesl karbonylovou skupinu, nové chirální centrum, které nazýváme anomerní centrum (uplatňuje se zde anomerní efekt). Dva isomery, které mohou na anomerním centru vzniknout, se označují jako anomery a liší se orientací hemiacetalové (anomerní) hydroxylové skupiny.  Pro vymezení konfigurace na anomerním centru používáme anomerních konfiguračních symbolů α a β. Tyto symboly udávají relativní konfiguraci vůči anomernímu referenčnímu atomu, který je pro monosacharidy o maximálně šesti atomech uhlíku totožný s konfiguračním atomem, tedy je to chirální atom uhlíku s nejvyšším lokantem. Pro monosacharidy delší než 6 atomů uhlíku (jejich název je tvořen více než jednou konfigurační předponou) je nomenklatura složitější. Anomer α nese na anomerním centru shodnou konfiguraci jako na konfiguračním atomu, anomer β opačnou.  Odvození Haworthova vzorce cyklické formy monosacharidu z Fischerovy projekce lineární formy se provádí pomyslným otočením Fischerovy projekce o 90 ° po směru hodinových ručiček v rovině nákresny a následným ohnutím koncových atomů řetězce za nákresnu. Atom uhlíku nesoucí hydroxylovou skupinu, která atakuje karbonyl, je poté zapotřebí před uzavřením kruhu vhodně pootočit, přičemž acyklickická část se tím zorientuje pod nebo nad rovinu kruhu v závislosti na konfiguraci na tomto atomu uhlíku (nezáleží na tom, jestli se jedná o sacharid řady D nebo L).  Výsledkem je, že hydroxylové skupiny, které byly ve Fischerově projekci na pravé straně řetězce, jsou v cyklické formě orientovány pod rovinu kruhu a hydroxylové skupiny, které byly na levé straně, směřují nad rovinu kruhu. Orientace acyklické části monosacharidu v cyklické formě závisí na orientaci hydroxylu, přes který dochází k cyklizaci. Lze říci, že směřuje-li tento hydroxyl ve Fischerově projekci doprava, potom acyklická část bude směřovat v cyklické formě nad rovinu kruhu.  Obsahuje-li acyklická část monosacharidu chirální centrum, pak se tato část většinou znázorňuje ve Fischerově projekci. Cyklická forma monosacharidu lze znázornit v Tollensově vzorci, kde lze rozlišit způsob cyklizace a konfiguraci na anomerním centru. Rozlišení α nebo β anomeru lze nejsnáze provést z Tollensova vzorce, kde je patrná konfigurace na anomerním centru (jedná se v podstatě o Fischerovu projekci cyklické formy). Je-li hydroxyl na konfiguračním uhlíku na stejné straně řetězce jako atom kyslíku vázaný na anomerní centrum ("cis" uspořádání), jedná se o anomer α, jsou-li tyto skupiny uspořádány "trans", jedná se o anomer β.  Obecný postup pro rozlišení α/β anomerů pro monosacharidy do šesti uhlíků:

Optická aktivita.

Kromě dihydroxyacetonu jsou monosacharidy opticky aktivní sloučeniny, obsahují alespoň jedno chirální centrum. Stáčí tedy rovinu polarizovaného světla o určitý úhel doleva (levotočivé, (-)) nebo doprava (pravotočivé, (+)). Čím delší je uhlíkatý řetězec sacharidu, tím více obsahuje chirálních center. Molekula s "n" chirálními centry se může vyskytovat v počtu 2 optických izomerů.  Po vzoru glyceraldehydu se všechny monosacharidy dělí do zmíněných dvou řad. Ve Fischerově projekci se u D-řady hydroxyl na posledním chirálním centru zakresluje vždy vpravo, u L-řady pak vlevo. Většina běžně se vyskytujících přírodních monosacharidů patří do D-řady. Ačkoliv příslušnost do D nebo L-řady nesouvisí se skutečným směrem otáčení roviny polarizovaného světla, je většina D-monosacharidů pravotočivá (+).  Dvěma enantiomerům přiřazujeme stejný triviální název, lišící se jen předponou D- či L-. Tak například existují čtyři (2) aldotetrosy, a to D-erythrosa, L-erythrosa, D-threosa, L-threosa. Aldopentos již existuje osm (2), aldohexos šestnáct (2). Ketos je obecně méně, protože mají méně chirálních center. Nejjednodušší ketosa je dihydroxyaceton, který neobsahuje dokonce vůbec žádné chirální centrum. Ketotetrosy jsou dvě, ketopentosy čtyři, ketohexos máme osm.

Dělení podle biochemické funkce.

Primární monosacharidy.

Mezi primární monosacharidy, tj. sacharidy, které jsou produkty primárního metabolismu ve valné většině organismů, patří kupodivu jen poměrně malý počet monosacharidů. Jsou to jednak triosy D-glyceraldehyd a dihydroxyaceton, které jsou součástí životně nezbytné glykolýzy. Z tetros se v organismech běžně vyskytuje pouze D-erythrosa, která je ve formě fosfátu meziproduktem neméně důležitého pentosového cyklu a u rostlin navíc Calvinova cyklu, který je součástí temnostní fáze fotosyntézy. Pentosy jsou pro primární metabolismus důležité tři, a to jednak D-ribosa, složka kyseliny ribonukleové, a 2-deoxy-D-ribosa, složka kyseliny deoxyribonukleové. Kromě těchto dvou je dále důležitá D-ribulosa, jejíž deriváty jsou důležité při přeměnách sacharidů a při fotosyntéze.  Konečně z hexos jsou důležité D-glukosa (hroznový cukr, dextrosa), hojně se vyskytující v plodech, a D-fruktosa (ovocný cukr, levulosa), která se získává nejčastěji z polysacharidu inulinu. Tyto nejznámější hexosy tvoří součást glykolýzy a jsou často základní stavební jednotkou mnohých oligosacharidů, polysacharidů a glykosidů.

Sekundární monosacharidy.

Sekundární monosacharidy jsou látky, které nejsou ve většině organismů součástí základního metabolismu a jejich přítomnost tedy není pro buňku nezbytně nutná. Jsou součástí sekundárního metabolismu. Význam těchto monosacharidů je velice rozmanitý – mohou tvořit součást některých polysacharidů, glykosidů či glykolipidů, aminosacharidy jsou součástí buněčné stěny bakterií, sacharidy s větveným řetězcem mohou být součástí antibiotik.  Sekundární monosacharidy tvoří velice širokou skupinu látek. Patří sem především: Do této skupiny patří několik základních monosacharidů, které nejsou součástí základních metabolických drah. Patří sem i monosacharidy neobvyklé L-řady. Je to zejména L-arabinosa, D-xylosa, D-mannosa, D-galaktosa a D-gulosa.  Tyto sacharidy jsou v organismu syntetizovány zvláštní reakcí zvanou epimerizace, která je katalyzována ji enzymy ze skupiny epimeras. Při epimerizaci dochází ke změně konfigurace na jediném chirálním centru, vznikají epimery (isomery lišící se konfigurací na jednom chirálním centru). Příkladem mohou být epimerizace na uhlíku C-2 a C-4 glukosy, při kterých vzniká D-mannosa a D-galaktosa. Deoxymonosacharidy jsou deriváty monosacharidů, v kterých je hydroxylová skupina nahrazena atomem vodíku. Poměrně často tyto deriváty obsahují zároveň i methoxy nebo acetylovou skupinu, tyto skupiny látek se tedy mohou prolínat.  Patří sem například deoxymonosacharidy L-rhamnosa, L-fukosa, D-digitoxosa a 2-deoxy-D-glukosa, nebo deoxysacharid s methoxyskupinou D-cymarosa. Dalším zástupcem je acetylovaný monosacharid 3-acetyl-D-digitoxosa.  V bakteriích se vyskytují i dideoxy deriváty monosacharidů, které postrádají dvě hydroxylové skupiny, například paratosa, abekvosa, askarylosa, tyvelosa nebo amicetosa. Aminosacharidy jsou monosacharidy nesoucí místo některé z hydroxylových skupin aminoskupinu. Patří sem např. D-mannosamin, D-glukosamin, nebo D-galaktosamin, který je obsažen v chondroitinsulfátu.  Aminosacharidy jsou bazické látky a vyskytují se často ve formě "N"-acetylderivátů, které jsou v přírodě hojně zastoupeny v polysacharidech nebo některých antibioticích. Například "N"-acetyl-D-glukosamin je stavební jednotkou polysacharidu chitinu, ze kterého jsou tvořeny krovky hmyzu. Aminosacharidy jsou rovněž složkou mnohých glykolipidů a glykoproteinů. Některé méně typické cukry nemají základní řetězec lineární, ale mají jej větvený. Např. D-apiosa z petržele, D-hamamelosa z kůry habru nebo L-streptosa, D-kladinosa a L-mykarosa, které jsou součástí některých antibiotik. Tyto sacharidy vznikají v přírodě buď "C"-methylací, nebo přestavbou uhlíkatého řetězce.

Význam monosacharidů.

Monosacharidy často mívají sladkou chuť. Za chemickou podstatou vnímání sladké chuti je možno považovat seskupení -O-CH-CH-OH, které se kromě případu mnohých monosacharidů vyskytuje například i u glycerolu, což je zřejmě příčinou jeho sladké chuti.  Monosacharidy jsou přímé produkty fotosyntézy a je v nich nahromaděna energie slunečního záření. D-glukosa je tedy pro většinu organismů primárním zdrojem energie. Je univerzálním platidlem mezi organizmy na Zemi. Například rostliny často využívají monosacharidů, často i sekundárních, k lákání zvířat – např. pro zisk opylovačů nebo roznos semen. Sekundární monosacharidy jsou prekurzory karboxylových kyselin, cukerných alkoholů a glykosidů.

Metabolismus.

Z metabolického hlediska je nejdůležitějším monosacharidem D-glukosa, která slouží ve většině organismů jako zdroj energie.  Hlavní metabolickou drahou rozkladu glukosy je glykolýza, ve které je glukosa oxidačně štěpena na dvě molekuly pyruvátu. Pyruvát je dále zužitkován v Krebsově cyklu a dýchacím řetězci pro tvorbu ATP. Vedlejším produktem jednoho cyklu glykolýzy jsou rovněž dvě molekuly ATP, které jsou přímo využity jako zdroj energie. Za anaerobních podmínek je glukosa metabolizována na laktát, v některých mikroorganismech (např. kvasinkách) na Ethanol. Tyto anaerobní procesy se nazývají fermentace.  Opačným procesem je glukoneogeneze, která slouží k biosyntéze glukosy z tříuhlíkatých sloučenin, jako například pyruvátu, laktátu, a některých aminokyselin. Ostatní monosacharidy jsou v buňce syntetizovány ve většině případů z glukosy nebo z některých meziproduktů glukoneogeneze.Přebytečná glukosa se ukládá v organismech ve formě svých polymerů – polysacharidů. V rostlinách je hlavním zásobním polysacharidem škrob, živočichové ukládají glukosu nejčastěji ve formě glykogenu. Zelené rostliny využívají fotosyntézu k fixaci vzdušného oxidu uhličitého do molekuly glukosy pomocí enzymu RUBISCO.Další důležitou metabolickou drahou monosacharidů je pentosový cyklus, ve kterém je glukosa přeměňována na pětiuhlíkaté monosacharidy (pentosy). Nejdůležitějším produktem pentosového cyklu je ribosa, která je dále využita pro výstavbu nukleových kyselin. Vedlejším produktem je NADPH, který slouží například k syntéze mastných kyselin.

Prostorové uspořádání.

Přesné prostorové uspořádání molekuly monosacharidu se označuje jako konformace. Konformace molekuly je výsledkem sterických a elektronických interakcí, u monosacharidu je určena zejména pnutím uvnitř cukerného kruhu a orientací hydroxylových skupin. Jednotlivé konformace mohou mezi sebou přecházet pseudorotací kolem jednoduchých vazeb cukerného kruhu a v roztoku jsou vždy zastoupeny poměrně v závislosti na své stabilitě.  Jednotlivé konformace se obvykle značí velkým začátečním písmenem anglického názvu psaným kurzívou a čísly nebo symboly atomů, které se nacházejí pod nebo nad rovinou vymezenou zbývajícími atomy. Číslo atomu nacházející se nad touto rovinou píšeme horním indexem před symbol konformace, číslo atomu nacházející se pod touto rovinou píšeme dolním indexem za symbol konformace. Například "C".

Konformace pyranos.

Nejstálejší a nejčastěji se vyskytující konformací pyranosových kruhů je židličková konformace ("C -" chair), u které rozlišujeme dvě formy "C" a "C". U konformace "C" je uhlík C-4 orientován nad rovinou určenou atomy C-2, C-3, C-5, O a uhlík C-1 se nachází pod touto rovinou. U konformace "C", která je méně častá, je tomu právě naopak.  Preferována bude vždy ta forma židličky, ve které je co nejvíce objemných substituentů vázáno ekvatoriálně. Lze tedy říci, že například židličková konformace "C" je ze všech aldohexos nejvýhodnější pro D-glukosu, která má v této konformaci všechny hydroxylové skupiny vázány ekvatoriálně. Naopak jedním z mála monosacharidů, který za normálních podmínek preferuje konformaci "C", je D-idopyranosa.  Poněkud odlišná je situace na anomerním centru, kde ekvatoriální pozice nemusí být vždy energeticky nejvýhodnější, může se zde totiž uplatňovat repulze volných elektronových párů anomerního hydroxylu a cyklického atomu kyslíku, kterou označujeme jako anomerní efekt.  Pyranosové kruhy se mohou taktéž vyskytovat ve vaničkové konformaci ("B" - boat). Tato konformace však není za normálních podmínek příliš stabilní a vyskytuje se zřídka. Vaničková konformace spíše slouží k přechodu mezi jinými konformacemi nebo se vytváří přechodně v tranzitních stavech některých reakcí. Hlavní příčinou nestability vaničky bývá sterická repulze substituentů na protilehlých atomech uhlíku kruhu. Mezi důležité vaničkové konformace patří "B", "B" a "B".

Konformace furanos.

Furanosové kruhy jsou konformačně flexibilnější nežli kruhy pyranosové, což je dáno malým rozdílem v energiích jednotlivých konformací. Jednotlivé konformery tedy mohou mezi sebou snadno přecházet a v roztoku se tak i děje. Nejčastější konformací pětičlenných kruhů jsou obálkové konformace ("E" - envelope). Podle atomu, který vybočuje z roviny určené ostatními atomy a směru, kterým vybočuje, rozlišujeme nejčastěji E, E, E a E obálkové konformace, které mezi sebou mohou v roztoku snadno přecházet. Zastoupení jednotlivých konformací se pro různé monosacharidy může lišit a je závislé zejména na substituci furanosového kruhu.

Reaktivita.

Reakce na karbonylové skupině.

Redukce.

Redukcí monosacharidů vznikají tzv. cukerné alkoholy neboli alditoly. Funkční karbonylová skupina (ketoskupina nebo skupina aldehydová) se redukuje na hydroxyl. Redukcí aldos vzniká 1 alditol, redukcí ketos vznikají 2 alditoly, protože přibývá jedno chirální centrum. Z některých aldos vznikají achirální cukerné alkoholy (mají rovinu symetrie). V jiných případech vzniká z více monosacharidů D- i L-řady redukcí identický alditol, a celkový počet možných alditolů je proto menší než celkový počet výchozích monosacharidů. Rozlišujeme 3 tetritoly, 4 pentitoly a pouze 10 hexitolů.

Oxidace.

Oxidací monosacharidů vznikají cukerné kyseliny. Podle atomu uhlíku, který je oxidován, rozlišujeme 3 základní typy cukerných kyselin: Vznikají oxidací aldehydové skupiny v aldosach na karboxylovou funkci. Tato oxidace se využívá mimo jiné pro určení redukujících sacharidů (sacharid se oxiduje pomocí Fehlingova činidla na aldonovou kyselinu a působí tedy jako redukční činidlo). Ketosy v tomto smyslu nereagují, neboť ketoskupina nemůže být dále oxidována. Aldonové kyseliny tvoří v roztoku snadno pětičlenné nebo šestičlenné laktony intramolekulární reakcí karboxylu s jednou z hydroxylových skupin.  Aldarové kyseliny jsou dikarboxylové kyseliny odvozené od monosacharidů (aldos) oxidací aldehydové skupiny i koncové CHOH skupiny.  Uronové kyseliny vznikají dvoustupňovou oxidací koncové CHOH skupiny na karboxyl, přičemž karbonylová skupina je zachována.

Hydrazony, osazony, oximy.

Monosacharidy (aldosy i ketosy) reagují s arylhydraziny za vzniku hydrazonů, při použití přebytku arylhydrazinu reakce pokračuje dále na osazon. Nejčastěji používaným činidlem je fenylhydrazin. Při vzniku osazonu zaniká u aldos centrum chirality na C-2, a proto například D-glukosa, D-fruktosa a D-mannosa poskytují identický osazon.  Osazony v minulosti sloužily díky svým dobrým krystalizačním vlastnostem pro identifikaci monosacharidů. Například Emil Fischer využíval osazony k důkazu některých monosacharidů.  Aldosy reagují rovněž s hydroxylaminem za vzniku oximů.

Kilianiho-Fischerova syntéza.

Adicí kyanidového aniontu na karbonylovou skupinu aldos dochází k prodloužení řetězce o jeden uhlík. Z karbonylového uhlíku se stane C-2 a připojí se nový uhlík nitrilové skupiny, z kterého se stane C-1. Vzniká dvojice epimerních kyanhydrinů, které mohou být následně převedeny na dvojici odpovídajících aldos lišíčích se konfigurací na C-2. Tímto způsobem lze z glyceraldehydu syntetizovat postupně všechny aldosy, kdy například z D-arabinosy vznikají D-glukosa a D-mannosa.  Tato syntéza byla původně vypracována německými chemiky Heinrichem Kilianim a Hermannem Emilem Fischerem. K rozkladu vznikajících kyanhydrinů byla původně využívána hydrolýza za zvýšené teploty a následná redukce vzniklých laktonů sodným amalgámem. Moderně se využívá spíše katalytická hydrogenace na Pd/BaSO nebo Lindlarově katalyzátoru.

Reakce anomerní hydroxylové skupiny.

Glykosidy.

Reakcí anomerní hydroxylové skupiny s alkoholem v kyselém prostředí vznikají glykosidy. Tato reakce je analogická tvorbě acetalu z poloacetalu, glykosidy tedy můžeme označit za acetaly monosacharidů. Formálně je v glykosidech nahrazen vodík anomerní hydroxylové skupiny alkyl- nebo arylskupinou. Tuto necukernou část glykosidu nazýváme aglykon. Glykosidace je jedna z nejdůležitějších reakcí monosacharidů a glykosidy jsou v přírodě hojně rozšířeny zejména v rostlinách.  Název glykosidu je tvořen tak, že název aglykonu je zařazen před název daného monosacharidu a oddělen spojovníkem, koncovka -"osa" (popř. -"óza") se nahradí koncovkou -"osid". Mezi další používané metody syntézy glykosidů patří Koenigsova-Knorrova syntéza (reakce glykosylhalogenidů s alkoholy) nebo alkylace v bazickém prostředí.

Monosacharidy (z řečtiny "monos": jednoduchý, "sacchar": cukr) jsou základní sacharidy, které již nelze dále dělit na jednodušší. Jsou základní stavební jednotkou všech složitějších sacharidů – oligosacharidů a polysacharidů. Monosacharidy jsou typicky krystalické látky dobře rozpustné ve vodě a v polárních rozpouštědlech. Monosacharidy jsou chirální sloučeniny, to znamená, že jsou opticky aktivní a stáčejí rovinu rovinně polarizovaného světla.

Monosaccharide (altgr. μόνος "mónos" 'allein', τό σάκχαρ tó sákchar 'Zucker' und -ειδής -eidés 'artig, förmig' auch Einfachzucker genannt) sind eine Stoffgruppe von organisch-chemischen Verbindungen. Sie sind die Produkte der partiellen Oxidation mehrwertiger Alkohole. Alle Monosaccharide haben eine Kette aus mindestens drei Kohlenstoffatomen als Grundgerüst und weisen eine Carbonylgruppe sowie mindestens eine Hydroxygruppe auf. Sie sind die Bausteine aller Kohlenhydrate und können sich zu Disacchariden ("Zweifachzuckern"), Oligosacchariden ("Mehrfachzuckern") oder Polysacchariden ("Vielfachzuckern") verbinden.


Název.

Slovo Eskymák ("Eskimo") pochází z algonkinských jazyků severoamerických Indiánů. Nejčastěji se uvádí etymologie z kríského slova "askamičiw", doslova „On to jí syrové“ nebo „Jedlík syrového masa“; druhou možností je původ z montaněského "assime·w", tj. „Vyrábí sněžnice“. Část Inuitů vnímá toto exoetnonymum jako urážlivé. Vikingové Eskymákům (a též Indiánům) říkali "Skrælingjar" (možná „Ohyzdové“ nebo „Uvřeštěnci“).

Původ.

Předkové Eskymáků pocházejí ze Sibiře, z poloostrova Čukotka. Přibližně před 12 000 lety přešli přes Aljašku podél kanadského pobřeží Severního ledového oceánu až do Grónska.  Charakteristickými znaky tohoto lidu jsou černé rovné vlasy, žlutá až světle hnědá pleť, mongoloidní rysy a malý vzrůst.

Kultura.

Částečně žijí polokočovným typem života, v létě pod stany z kůže a v zimě ve sněhovém iglú nebo v polopodzemních obydlích ze dřeva a drnů. Přežití v arktických oblastech jim usnadňovalo mnoho vynálezů. např. kajak, olejová lampa "qudliq", iglú, brýle proti sněžné slepotě. Z dopravních prostředků využívali hlavně čluny, zatímco kajak je štíhlý, uzavřený člun pro jednoho člověka, využívaný hlavně lovci, větší otevřený "umiak" používaly ženy při stěhování a muži k lovu velryb. Pro pohyb na souši sloužily sněžnice a zejména saně se psím spřežením. Přirozeným zdrojem potravy Inuitů bylo a je především maso (většinou tuleni či velryby, které uvízly na mělčině, nebo sob či pižmoň. Maso se jí často syrové a zmražené. Kromě masa jedí často zvířecí vnitřnosti, krev, morek a tuk. Důležitou složkou potravy jsou také ryby a sezónně i ptačí vejce). Rostlinnou potravu tvoří bobule šichy, klikvy, brusinek, ostružiníku morušky, ale také zkvašené listy a pupen zakrslých vrb, nebo dokonce natrávený lišejník z bachoru zabitých sobů a pižmoňů.  Oděv zvaný "parka", což je teplý kabátec s kapucí, šili z kožešin sobů, ledních medvědů, mladých tuleňů či pižmoňů, někdy bývala parka sešitá s kalhotami do kombinézy. Zvláštním vynálezem byl anorak nepromokavá bunda šitá ze zvířecích střev, kterou nosili lovci do kajaku. Nástroje vyráběli z kostí a kamene. Často obchodovali s dýmkami a jinými uměleckými předměty, vyrobenými z mrožích klů nebo velrybích kostí.  Dnes žijí ve vesnicích v domech s elektřinou a dalšími modernějšími předměty denní potřeby. S příchodem nové technické doby však nastala velmi problematická sociální situace. Jejími důsledky jsou zánik původních tradic, alkoholismus, negramotnost a nezaměstnanost. Teprve v současné době se stát Kanada snaží zvýšit jejich životní úroveň.  Vztahy mezi partnery byly tradičně volné, nevěra nepředstavovala problém. Rodiny bývaly často párové, ale vyskytovala se též polyandrie (mnohomužství), již se současní Inuité v Kanadě snaží legalizovat.  Inuité jsou mírumilovní lidé, mezi sebou většinou nevedli války a neznali pojem otroctví. Spory uvnitř komunity se často řešily formou řečnického či písňového souboje. Vzhledem k extrémně tvrdým podmínkám však praktikovali zvyky, které jsou z pohledu Evropanů velmi drsné, jako byla infanticida (usmrcování neduživých nebo přebytečných dětí, které utopili nebo nechali umrznout) a senicida (usmrcování nebo nucené sebevraždy starých a nevyléčitelně nemocných lidí).

Náboženství.

Eskymáci se sami nazývají Inuité, což znamená "lidské bytosti". Inuité věří, že příroda je oživována prostřednictvím více či méně mocných duchů — "Inuatů", s nimiž mohou komunikovat pouze šamani "angákokové". Mezi nejdůležitější "Inuaty" patří "Aninga", mužský duch Měsíce. Ten sleduje Zemi dírou v podlaze svého domu. Lidem je většinou přátelsky nakloněn. Úspěch či neúspěch rybolovu a lovu tuleňů závisí na vládkyni zvířat, která se jmenuje "Sedna", tedy "Stařena moře". Podle mýtu byla "Sedna" dívka, kterou unesl mořský pták. Její otec se ji pokusil osvobodit a odvést v kajaku, ale rozhněvaní ptáci způsobili bouři. Tehdy se otec rozhodl "Sednu" utopit a uřízl jí prsty, jimiž se zachytila kajaku. Proto má ruce bez prstů podobné ploutvím tuleně. Z jejích prstů se stali tuleni, mroži a velryby, jejichž lov může "Sedna" lidem umožnit. Vzhledem ke svému smutnému osudu je "Sedna" vůči lidem nedůvěřivá až mstivá.  Kontrolu nad větrem má "Velký duch Síla". Pánem pozemní zvěře (sobů, pižmoňů, kožešinové zvěře) je Tekkeitsertok. Inuité, kteří žijí v tvrdých a mrazivých podmínkách, se snaží být s duchy zadobře, neboť právě na nich závisí podle jejich představ dobrý lov zvěře a ryb a tím i jejich samotné přežití. Inuité říkají, źe je důležité uctívat zlé duchy, které je třeba usmířit, zatímco dobří duchové jsou vždy laskaví a není nutné je udobřovat. Z mnoha zlých duchů a nestvůr je nejobávanější "Tupilak", šeredný nemrtvý tvor, kterého může vyvolat šaman, aby s jeho pomocí zahubil jiného člověka. Připomíná křížence člověka nebo medvěda s tuleněm. Inuitské mýty a lidové písně, které zaznamenal zejména antropolog Knud Rasmussen, jsou často velmi drsné, ale obsahují také zemitý humor a komické scény.

Eskymáci či Inuité („Lidé“) je název pro skupinu domorodých obyvatel mongoloidního původu severní části Severní Ameriky (Kanada, Grónsko, Aljaška) a severovýchodní Asie (Sibiř). Za "Inuity" se označují především Eskymáci z Kanady a Grónska, kdežto na Sibiři a na jižní Aljašce se nazývají Jupikové či Juité, na severu Aljašky Inupiaté, v západním Grónsku Kalaallité, ve východním Tunumiité.

Eskimo ist die Sammelbezeichnung für die indigenen Völker im nördlichen Polargebiet, deren Siedlungsgebiet sich von Nordostsibirien über die Beringstraße und die arktischen Regionen Alaskas und Kanadas bis nach Grönland erstreckt. Die beiden Hauptgruppen sind die Inuit (östliche Eskimos) im Norden Kanadas und auf Grönland sowie die Yupik (westliche Eskimos) auf der russischen Tschuktschen-Halbinsel und in Alaska. Eine kleinere Dialektgruppe der Inuit sind die in Alaska lebenden Iñupiat. Weiterhin verwandt sind die zu den Ureinwohnern Alaskas zählenden Aleuten. Zusammen sprechen sie eskimo-aleutische Sprachen und bilden als relativ homogene Kulturen das nordamerikanische Kulturareal der „Arktis“.


Etymologie.

České slovo skřet pochází z německého "scrat", "schratte", "schratt" „lesní duch“, stejně jako slovo skřítek.  Tolkienem užité slovo "orc" má nejasný původ. Lze jej nalézt, ač zřídka, již ve staroangličtině, a to buď v souvislosti s thursy – obry, nebo v Beowulfovi kde se objevují "orcneas" společně s jotuny a elfy jako bytosti zavržené Bohem.  Zároveň se však přepokládá že se toto slovo dostalo do angličtiny v 17. století z italštiny jako označení pro monstrum či lidožrouta odvozené od jména římského boha podsvětí Orca.  Souvislost mezi svými orky a latinským pojmenováním kosatky dravé "orcinus orca" Tolkien odmítl.

V literatuře.

Středozem.

Tolkienovi skřeti jsou malí (asi metr a půl) a oškliví a stojí vždy ve velkých počtech na straně zla. Původně se jednalo o elfy, které Temný pán Melkor mučil a ovládl.

Warcraft.

Orcové z Warcraftu jsou velcí svalnatí a silní zelenokožci, kteří na rozdíl od lidských protějšků nemají příliš kvalitní zbraně. I proto se obě rasy skvěle vyvažují. Ve světě Warcraft využívají obě rasy magii, orkové spíše přírodní (šamanskou). Dříve obývali svět Draenor(nyní Outland) kde budovali poklidnou šamanistickou společnost, ale byli zotročeni plamennou legií a donuceni cestovat přes Temný portál (Dark Portal) do Azerothu a bojovat proti lidem. Po porážce ve Druhé Válce se z moci plamenné legie vymanili a po definitivním vymýcení tj. po porážce démona Mannorotha hrdým Gromem Hellscreamem, přešli zpět na šamanskou magii. Na konci Warcraft: Frozen Throne se Orkové po bitvě u hory Hyjal odeberou do Kalimdoru, kde vybudují Durotar, nový domov Orkské Hordy.

Warhammer.

Orkové ze světa warhammer jsou velké, válečně založené brutální bytosti. Konstrukcí těla jsou podobni opům a páteř mají spíše do tvaru otazníku. Mají zelenou kůži a výrazné tesáky, malou hlavu, poměrně velké uši a velmi masivní čelist. Jsou velmi mohutní, asi 2× širší než průměrný člověk. Jejich pěst je velká asi jako lidská hlava. Ruce mají skoro na zem. Téměř necítí bolest a najdeme je po celém světě Warhammeru. Mají primitivní kulturu a nejsou příliš inteligentní, ale jejich příbuzní goblini (malé bytosti s velkýma ušima a nosem) je v tomto předčí. Goblinů je více druhů, např. Noční goblini žijící pod zemí, či lesní goblini. Orků také (černí orkové). K přepravě využívají vlky či obří pavouky (orkové velká prasata). Goblini jsou velmi zbabělí, nejsou příliš efektivní jednotkou. Do civilizovaných zemí pořádají ničivé nájezdy zvané "Waaagh!" (V češtině "Uááá!"). Orkové milují boj a bez rozmyslu se hned hrnou do bitvy, ale goblini takoví nejsou. Hlavně noční goblini využívají vzácné houby, které otupí jejich smysly a zvýší sílu. Takto vyrážejí do boje s obrovskou ocelovou koulí na řetěze a říká se jim fanatici. Také existuje katapult střílející gobliny s křidýlky a špičatou helmou. Křídly se navigují a helmou svou oběť probodnou, ale sami si zlomí vaz. Noční goblini také někdy jezdí do bitvy na "Squizích" (v angličtině "Squig"), které odchytávají v temných jeskyních. Tyto červené kuličky s obrovskou tlamou jsou ve společenské hře Warhammer: Fantasy battles poměrně efektivní jednotkou.

Skřeti či orkové jsou fiktivní humanoidé. Objevují se ve fantasy, poprvé v díle J. R. R. Tolkiena. Tradiční skřeti, inspirovaní Tolkienovým dílem, bývají spojeni se zlem a chaosem a slouží Temnému pánovi či temným bohům. Často jsou jim přisuzovány prasečí rysy, někdy včetně klů, a různá barva kůže včetně šedé či zelené. Jsou vykreslováni jako hloupí, primitivní násilničtí a někdy jako lidožrouti. Především v hrách na hrdiny a počítačových plní skřeti často roli „kanónenfutru“, slabých a hloupých protivníků hrdinů.

Das Wort Ork (engl., ) bezeichnet eine fiktive Art nichtmenschlicher Wesen und leitet sich vermutlich von dem lateinischen "Orcus" (Unterwelt) her. Im 20. Jahrhundert wurde der Begriff durch J. R. R. Tolkien wiederbelebt. Orks bevölkern seine Fantasywelt Mittelerde und dienen dort den Mächten des Bösen als willige Vollstrecker.


Průběh toku.

Pramení v pohoří Rothaargebirge u města Netphen a převážnou část toku teče přes pohoří Rheinisches Schiefergebirge v členité kotlině. Zpočátku teče východním směrem, přičemž protéká na vestfálské straně městečkem Bad Laasphe a na hesenské straně městem Biedenkopf. Severně od univerzitního města Marburg, kde do ní ústí řeka Ohm, se stáčí na jihozápad. U univerzitního města Gießen se obrací ještě více k západu a protéká Wetzlarem a residenčním městem Weilburg. Za Weilburgem se Lahn stáčí prudce na jih a u vesnice Aumenau její tok vytváří téměř pravý úhel, poté pokračuje dále na západ. Hned za biskupským městem Limburg vstupuje Lahn do Porýní-Falcu, protékajíc hraběcí město Diez. Zde začíná malebné lahnské údolí, kde se nacházejí romantické vesnice a města jako Nassau či Bad Ems. Lahnstein je posledním městem, které Lahn míjí před svým ústím do Rýna. Od Wetzlaru tvoří Lahn přírodní hranici mezi pohořími Taunus (jižně) a Westerwald (severně).

Vodní režim.

Průměrný průtok vody v ústí činí 57 m3/s. V zimě a na jaře dochází k povodním.

Využití.

V délce 148 km od ústí do města Gießen je řeka regulovaná zdymadly, jež umožňují vodní dopravu. Na řece leží města Marburg, Gießen, Wetzlar, Limburg an der Lahn a na dolním toku lázně Bad Ems.

Kultura.

Známá lidová píseň „Stojí hospoda na Lahně“ zpívá o hospodě, kde se zastavují pocestní a jejíž paní hostinská má krásnou dceru. V písni se však neudává, o kterou hospodu jde. V městech Marburg a Lahnstein, jakož i ve vesnici Dausenau u města Bad Ems, jsou staré hospody, které si dělají nárok na to být oním opěvovaným hostincem.

Lahn je řeka v Německu, přičemž postupně protéká třemi spolkovými zeměmi. Pramení na jihu Severního Porýní-Vestfálska, přičemž touto spolkovou zemí protéká jen krátce. Již brzy překračuje hranici s Hesenskem a potom protéká Porýní-Falc, než jižně od Koblenze u města Lahnstein ústí do zprava Rýna. Délka řeky je 242 km. Plocha jejího povodí měří 5964 km2.

Die Lahn ist ein 245,6 km langer, rechter und östlicher Nebenfluss des Rheins in Deutschland. Sie fließt durch Nordrhein-Westfalen (23,0 km ab der Quelle), Hessen (165,6 km) und Rheinland-Pfalz (57,0 km bis zur Mündung). Ihre mittlere Wasserführung beträgt an der Mündung rund 52 m3/s.


Historie.

Někteří historici vedou spory, jestli se ve skutečnosti jedná o jedinou, kontinuální Sinn Féin. Někteří v ní vidí soubor stran vzniklých z jiných stran. V jejím vedení docházelo k různým roztržkám ve 20., 30., 60., 80. a 90. letech 20. století, spojené s formováním konkurenčních stran, s převážně novými jmény, některé strany si však "Sinn Féin" ve svém názvu zachovaly. Sinn Féin Arthura Griffitha má velice málo společného se současnou stranou. Griffith usiloval o obnovení duální monarchie, za což se snažil bojovat legální cestou. Tyto cíle byly poprvé zveřejněny v takzvané Ústavě 1782. Poté, co byly v letech 1923 a 1926 založeny strany Cumann na nGaedheal a Fianna Fáil, pouze malá část členů zůstala ve straně po anglo-irské válce, a ti se jen velmi zřídka angažovali v politice. Hlásili se k různým politickým směrům, často k radikálně socialistickým a militantním a byli angažování v zemědělské politice na západě země. Zbytek Sinn Féin vedl John J. O'Kelly.  Straně se podařilo získat pět křesel v irských parlamentních volbách v červnu 1927, ale ztratila na významu na několik období. Spoustu členů a sympatizantů pomáhalo vytvořit „Irskou brigádu“, která bojovala ve španělské občanské válce proti Francovi a fašismu ve 30. letech 20. století. V kontrastu s tím byla podpora Franca ze strany Cumann na nGaedheal. Mnoho jejich členů dokonce během druhé světové války podporovalo nacistické Německo. Strana se trochu vzpamatovala v generálních volbách ve Spojeném království roku 1955, získala dvě křesla, a v irských generálních volbách roku 1957, získala čtyři křesla.  Ve volbách roku 1959 do Westminsteru klesla popularita Sinn Féin téměř o 60 %. V roce 1960 se Sinn Féin přesunula doleva. V 60. letech prodělala štěpení a v její struktuře se objevily dva názorové proudy, oficiální a prozatímní. Oficiální proud, ze kterého se později vytvořila Workers' Party, uvažoval o přechodu od pasivní politiky odporu k zahájení spolupráce se státními institucemi. Zatímco prozatímní proud usiloval o zachování pasivní politiky odporu a považovali ozbrojený boj za legitimní prostředek pro dosažení politických cílů. Období 60. let bylo pro Sinn Féin jedno z nejtěžších v historii.  V 70. letech se Sinn Féin znovu objevila na politické scéně v plné síle, stala se hlavní politickou silou v Severním Irsku usilující o vytvoření socialistické republiky.  Na začátku 80. let byla situace na severu ostrova nelehká. Republikáni se stále více zúčastňovali demokratického procesu. Gerry Adams byl v listopadu 1983 zvolen předsedou Sinn Féin. V roce 1986 po volebním úspěchu na jihu skončila strana s politikou odmítání zasednout v Dáilu. V roce 2017 oznámil Gerry Adams záměr odstoupit z funkce předsedy strany. V lednu 2018 byla Mary Lou McDonaldová nominovaná na post předsedkyně strany.

Sinn Féin, vyslovuje se [šin fejn], je název používaný řadou irských politických hnutí 20. století. Každá z nich tvrdila, že je nástupcem původní strany založené Arthurem Griffithem roku 1905. Tento název znamená „sami“ nebo „my sami“. Název původně pochází z názvu regionálních novin, které vycházely v Oldcastle, hrabství Meath. Arthur Griffith požádal vydavatele, zda by mohl použít název jejich novin pro novou politickou stranu, když ji zakládal, a ti mu toto povolení udělili.

Sinn Féin ([] bzw. [], für "wir selbst") ist eine 1905 gegründete irisch-republikanische Bewegung und Partei und die einzige politische Partei, die sowohl im Norden als auch im Süden Irlands bedeutend aktiv ist. In Nordirland ist "Sinn Féin" seit 2005 die unter den katholischen Einwohnern stärkste Partei, in der Republik Irland ist sie seit 1997 im Parlament vertreten. Vor allem in den Grenzregionen zu Nordirland verfügt die Partei über eine historische politische Verankerung.


Historie.

Po ukončení druhé světové války byla všechna dřívější sportovní sdružení v sovětské okupační zóně zrušena, což po sportovní stránce citelně poznamenalo většinu pozdějších východoněmeckých měst. Fotbal v Lipsku měl před prohranou válkou několik ligových fotbalových mužstev. V Probstheidě sídlil VfB Leipzig, první německý fotbalový mistr a celkově trojnásobný mistr Německa.  V roce 1946 bylo na území městské části založeno mužstvo SG Leipzig-Probstheida. V následujících letech bylo přejmenováno na BSG Erich Zeigner a BSG Einheit Ost. Pod posledním názvem se stalo v ročníku 1953/54 účastníkem východoněmecké nejvyšší soutěže. V roce 1954 bylo mužstvo z politických důvodů přesunuto pod patronát nově vytvořeného sdružení SC Rotation. Fotbalové mužstvo v něm zůstalo až do roku 1963, kdy došlo k fúzi dvou nejsilnějších sportovních sdružení ve městě (SC Lokomotive a SC Rotation) do SC Leipzig. Nový sportovní klub měl mít pod patronátem nejlepší sportovce ve městě.  Dne 20. ledna 1966 se začala psát nová kapitola místního fotbalu. Fotbalový oddíl byl vyčleněn z SC Leipzig a vytvořil tak 1. FC Lokomotive Leipzig, což se oficiálně považovalo za vznik klubu. Pod tímto názvem prožil zlatou éru. Čtyřikrát zvítězil ve východoněmeckém poháru a jednou došel do finále Poháru vítězů pohárů (sezóna 1986/87). Po sjednocení Německa byl klub přejmenován na VfB Leipzig. Název dostal podle několikanásobného mistra Německa z předválečných let, který sídlil ve stejné městské části jako Lokomotive. V sezóně 1993/94 se klub pod novým názvem stal účastníkem Bundesligy, německé nejvyšší soutěže. Ve zmiňované sezóně se ovšem umístil na posledním místě a sestoupil zpátky o soutěž níže.  V této době se celý sportovní klub dostal do vleklých finančních problému, které v konečném součtu skončily dvojitou insolvencí. Kvůli neschopnosti splácet jakékoliv dluhy byl klub v červenci 2004 zrušen. Příznivci čerstvě zaniklého klubu založili již o rok dříve novou Lokomotivu, která začala svoji existenci v nejnižších oblastních soutěžích.

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

SC Leipzig (1963 – 1966).

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Lokomotive / VfB Leipzig (1966 – 2004).

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Lokomotive Leipzig (celým názvem: 1. Fußballclub Lokomotive Leipzig) byl německý fotbalový klub, který sídlil v saském městě Leipzig. Organizace sídlila v lipské městské části Probstheida. Oficiální založení je datováno ke dni 20. ledna 1966, poté, co proběhla velká reformace východoněmeckého fotbalu. Zanikl v roce 2004 kvůli finančním problémům. Své domácí zápasy odehrával na Bruno-Plache-Stadionu s kapacitou 6 800 diváků.

Der 1. FC Lokomotive Leipzig, kurz 1. FC Lok oder Lok Leipzig, war ein Fußballklub aus dem Leipziger Stadtteil Probstheida. Er wurde am 20. Januar 1966 aus der Fußballabteilung des SC Leipzig gegründet und galt als Nachfolger des dreimaligen deutschen Meisters VfB Leipzig. Nach der Wiedervereinigung benannte sich der Verein in VfB Leipzig um. Im Laufe der Zeit wurde unter diesem Namen aus einem Fußballverein ein Mehrspartenverein.


Psychologie "déjà vu".

"Déjà vu" jako psychologický termín poprvé použil francouzský psycholog Émile Boirac roku 1876 a zpopularizoval v knize "Budoucnost psychologických věd" ("L'Avenir des sciences psychiques", 1917). Prožitek "déjà vu" je obvykle doprovázen pocitem důvěrné známosti, ale také něčeho zvláštního, neobvyklého až tajemného, dotyčný si je vědomý, že tento pocit známosti není opodstatněný. „Předchozí“ zkušenost je často přikládána předchozímu snu, ale mnohdy je přítomen pocit, že tato zkušenost byla jistě prožita v minulosti.  Zkušenost "déjà vu" se zdá být dosti běžná, jelikož průzkumy uvádějí, že asi 20 % populace uvádí, že pocit "déjà vu" alespoň jednou zažilo. Odkazy na zkušenost s "déjà vu" lze nalézt také v literatuře v minulosti, což značí, že nejde o nový fenomén.

(Pokusy o) výklad.

Psychologové jev druhého nebo opakovaného, již známého prožitku vysvětlují určitou podobností současnosti se vzpomínkou nebo krátkodobým výpadkem pozornosti a jakýmsi zapomenutím toho, co jsme nesoustředěně pozorovali. Jev je s oblibou využíván v literatuře jako určitá předzvěst, varování před nebezpečím, upozornění na věštecké sny a podobně. Lidé z okolí psychotroniků popisují tuto schopnost jako určitý minimální náhled do budoucnosti. Ve vypjatých životních obdobích jsou lidé schopni různých průniků do parapsychologie apod. a projev viděného, slyšeného a již zažitého je někdy jedním z průvodních jevů v těchto stavech.  Existuje několik teorií, které popisují vznik tohoto pocitu. Jedna z nich nachází příčinu v časovém sladění mezi levou a pravou hemisférou našeho mozku. Každá vnímá a zaznamenává informace a události nezávisle na té druhé. Neustálá komunikace mezi oběma stranami pak vyvolává iluzi jejich jednoty. Pokud však dojde ke krátkému zpoždění přenosu z „nedominantní“ (obvykle pravé) do „dominantní“ (obvykle levé) hemisféry, obdrží dominantní strana mozku stejnou informaci dvakrát – jednou přímo a jednou s určitým zpožděním. Mozek pak v momentě, kdy „dorazí“ druhý obraz, zjistí, že „tam už byl“. Nedokáže totiž rozlišit, jestli ta „první“ informace přišla před půl sekundou nebo před rokem a tím vyvolá dojem, že danou scénu jsme již jednou prožili.  Jiná teorie tvrdí, že tento jev může být způsoben únavou. Podle nejnovější studie Milana Brázdila, oceněné cenou Johanna Gregora Mendela, má déjà vu neurologický původ a je způsobeno určitými strukturami v mozku. Lidé, kteří pocit často zažívají, mají menší oblast zodpovědnou za paměť a uchovávání vzpomínek. Souvisí též s vyšší dráždivostí hipokampu. Podle Brázdila pak pocit častěji zažívají lidé s vyšším vzděláním.

Podobnost s jamais vu.

Z určitého hlediska lze jamais vu chápat jako přímý opak déjà vu. Tyto dva jevy jsou si ve skutečnosti velice podobné, pouze zaměňují pocit a rozumovou jistotu: U "déjà vu" má pozorovatel pocit, že už situaci někdy viděl, ačkoli rozumově nemůže dokázat, že ji opravdu "viděl". U "jamais vu" má pocit, že situaci nikdy neviděl, ačkoli rozumově může dokázat, že ji opravdu "viděl".

Podobnost s presque vu.

Presque vu sdílí s déjà vu spojení s minulostí jako se zdrojem zapomenutých vzpomínek. V případě déjà vu jsou však vjemy spojené se vzpomínkou znovu navozeny, zatímco u presque vu chybí.

Déjà vu (francouzsky „již viděno“, vyslovováno []) označuje v psychologii jev, kdy má člověk z ničeho nic intenzivní pocit něčeho už dříve prožitého, viděného nebo slyšeného.

Als Déjà-vu [] (frz. "déjà vu" = ‚schon gesehen‘) bezeichnet man eine Erinnerungstäuschung, bei der eine Person glaubt, ein gegenwärtiges Ereignis früher schon einmal erlebt zu haben. Dabei hat die betroffene Person das sichere Gefühl, eine neue Situation bereits in der Vergangenheit in gleicher Weise schon einmal durchlebt zu haben.


Život.

Mládí.

Karl Kraus se narodil jako deváté a nejmladší dítě v rodině jičínského židovského majitele papírny Jakoba Krause a jeho ženy Ernestiny, rozené Kantorové. Když mu byly tři roky, přestěhovala se rodina do Vídně. Jeho matka brzy zemřela. Po absolvování gymnasia v roce 1892 začal Kraus studovat práva na Vídeňské univerzitě. Na filozofické fakultě téže univerzity od roku 1896 studoval filozofii a germanistiku, ale studia nedokončil. Již během studií se zabýval psaním a přispíval do literárních časopisů.  Od roku 1896 se neúspěšně pokoušel uplatnit jako herec a divadelní režisér. Krátce působil ve skupině "Jung Wien", která soustřeďovala přední osobnosti tehdejší kulturní Vídně. Patřili sem např. básník Peter Altenberg, dramatik Hermann Bahr a spisovatelé Hugo von Hofmannsthal a Felix Salten. Od roku 1897 působil Kraus jako novinář.

Editor.

Od roku 1899 vydával vlastní časopis Die Fackel ("Pochodeň"), ve kterém pranýřoval pokrytectví, korupci, měšťáckou morálku, nacionalismus, pangermanismus a v neposlední řadě i psychoanalýzu. V prvním období měl řadu externích přispěvatelů z řady uměleckých profesí. Do "Fackelu" psali např. Peter Altenberg, Richard Dehmel, Egon Friedell, Oskar Kokoschka, Else Lasker-Schülerová, Adolf Loos, Heinrich Mann, Arnold Schönberg, August Strindberg, Georg Trakl, Frank Wedekind, Franz Werfel a také Houston Stewart Chamberlain a Oscar Wilde. Během první světové války pro něj některé novinové výstřižky v Olomouci zpracovával Paul Engelmann, Ludwig Wittgenstein, a Jindřich Groag.

Autor.

Od roku 1911 publikoval Kraus výlučně vlastní texty. "Fackel" vydával až do své smrti (poslední číslo vyšlo v únoru 1936). Celkem vyšlo 922 sešitů o celkem více než 20 000 stranách. (Krausovým zvykem ovšem bylo vydávat dvoj-, troj- i čtyřčísla, takže některá vydání čítala přes 300 stran.)  Kromě žurnalistiky se věnoval i esejistice. Přednesl na 700 veřejných přednášek na literární témata (Bertolt Brecht, Gerhart Hauptmann, Johann Nepomuk Nestroy, Johann Wolfgang Goethe a William Shakespeare). Při přednáškách rovněž zpíval doprovázen na klavír (přezpíval tak sám vídeňskému publiku např. Offenbachovy operety). Pořádal přednášková turné, mj. i v českých zemích, jmenovitě v Praze, Brně a Teplicích.

Osobní život.

Kraus se nikdy neoženil, přestože se od roku 1913 až do své smrti vážně ucházel o českou baronku Sidonii Nádhernou, kterou navštěvoval na jejím sídle ve Vrchotových Janovicích. Jednou z možných příčin, proč baronka Nádherná odmítla jeho nabídky, byla iniciativa básníka Rainera Maria Rilkeho, který jí prý sňatek s Krausem rozmluvil.  Kraus, ač sám židovského původu, mluvil o německém judaismu tak, že používal termíny jako „myšina“ atd. V roce 1898 se dostal do konfliktu se zakladatelem sionismu, Theodorem Herzlem. O rok později se židovské víry veřejně zřekl a mezi lety 1911 až 1923 dokonce vstoupil do římskokatolické církve. Jeho kmotrem při křtu byl architekt Adolf Loos.  V roce 1936 zemřel ve Vídni na srdeční embolii.  Karl Kraus měl k Čechám jako zemi kladný vztah, i když stěží najdeme něco, co by jeho vztah k Čechám explicitně vymezovalo. Svědčí o tom mj. fakt, že z ruchu velkoměsta (Vídně), na který si nikdy příliš nezvykl, se často vracel právě do Vrchotových Janovic, kde nacházel klid a v oblíbeném parku trávil hodně času. Přál si být ve Vrchotových Janovicích pohřben, to se mu však nesplnilo. Česky ale nemluvil a neuměl správně vyslovit ani „dobrý den“.  Mezi jeho obdivovatele patřil například Karel Čapek. O české překlady řady jeho děl se zasloužili Jan Münzer ("Poslední dnové lidstva"), a později Aloys Skoumal (výbor z aforismů a esejů) a Hanuš Karlach.  Jeho synovec Arno Kraus byl též spisovatel.

Dílo.

Krausovým nejrozsáhlejším textem je apokalyptická groteska o pěti aktech, prologu a epilogu Die letzten Tage der Menschheit ("Poslední dnové lidstva"), které vzniklo v letech 1915–1919 jako reakce na první světovou válku. V textu se mísí vážné scény s výstupy vyloženě absurdními (pruští vojáci v zákopu během bombardování řeší, jakou píseň si nechají zahrát) i tanečními čísly. Pozoruhodné je přitom, že se jedná v naprosté většině o autentické dobové výroky a citáty z denního tisku. Sám Kraus svůj divadelní útvar pohybující se na pomezí tragedie a operety s nejzřetelnějšími prvky satiry uvedl takto: Zcela mimořádným Krausovým dílem je také Die dritte Walpurgisnacht ("Třetí Valpuržina noc") obsahující téma nástupu fašismu a s ním spojeného násilí. Kraus ji napsal v roce 1933. Inspirací mu byla slavná scéna z Goethovy rozsáhlé básnické skladby "Faust". Byla vydána až v roce 1952.  Většina jeho studií, esejů a novinových statí vyšla v "Die Fackel".  česky:

Karl Kraus (28. dubna 1874, Jičín – 12. června 1936, Vídeň) byl rakouský spisovatel, dramatik, básník a novinář. Třikrát byl nominován na Nobelovu cenu za literaturu.

Karl Kraus (* 28. April 1874 in Gitschin (Jičín), Böhmen, Österreich-Ungarn; † 12. Juni 1936 in Wien, Österreich) war einer der bedeutendsten österreichischen Schriftsteller des beginnenden 20. Jahrhunderts. Er war Publizist, Satiriker, Lyriker, Aphoristiker, Dramatiker, Förderer junger Autoren, Sprach- und Kulturkritiker sowie vor allem ein scharfer Kritiker der vorherrschenden Presse und des "Hetzjournalismus" seiner Zeit bzw. – wie er selbst es ausdrückte – der "Journaille."


Historické názvy.

Zdroj:

Historie.

Klub byl založen 2. června 1900 22 mladými muži pod názvem FC Kaiserslautern. Úspěšná éra započala na pomezí 40. a 50. let s příchodem reprezentačního fotbalisty Fritze Waltera, jehož příznivci klubu vnímají jako „otce zakladatele“. Walter, jeden ze strůjců zázraku v Bernu, přispěl k zisku mistrovského titulu v letech 1951 a 1953. V tom mu asistovali Horst Eckel, Werner Kohlmeyer, Werner Liebrich i jeho bratr Ottmar Walter.  Po válce se v roce 1947 opět začaly hrát fotbalové soutěže. Fritz a Ottmar v první sezóně nastříleli 46 branek, jenže titul v jihozápadní regionální lize vybojoval Norimberk. Ve finále v roce 1951 už Kaiserslautern porazil 2:1 Preußen Münster zásluhou dvou branek Ottmara Waltera.  Roku 1963 náležel Kaiserslautern mezi zakládající kluby nové nejvyšší ligové soutěže v Západním Německu, Bundesligy. Tu hrál pravidelně do roku 1996.  V říjnu 1973 se týmu povedl obrat proti Bayernu Mnichov, když otočil stav 1:4 na konečné vítězství 7:4.  V ročníku Poháru UEFA 1981/82 se Kaiserslautern probojoval do čtvrtfinále, kde 17. března 1982 výhrou 5:0 v odvetě vyprovodil ze soutěže španělský Real Madrid. Následný konec v semifinále je i ve 21. století nejúspěšnějším představením na evropské scéně.  Nepřetržité působení v 1. Bundeslize skončilo s ročníkem 1995/96, ale po roce ve druhé lize se Kaiserslautern mezi elitní týmy vrátil. V ročníku 1997/98 se doslova přepisovala historie, když se falcký klub stal vůbec prvním nováčkem, jenž dokázal hned po postupu vyhrát mistrovský titul. Vítězné mužstvo zahrnovalo mistra světa z roku 1990 Andrease Brehmeho, Ciriaca Sforzu a Michaela Ballacka. V dalším roce se tým vměstnal mezi nejlepší osmičku v Lize mistrů.  Velkou posilu zaznamenal tým v roce 1999, když ulovil nadějného Youriho Djorkaeffa. Ten v premiérové sezóně vstřelil 11 branek. Dalším zvučným jménem do ofenzívy byl německý reprezentant Mario Basler.  V ročníku 1999/00 Poháru UEFA vyřadil tým zásluhou Djorkaeffa Tottenham, jenže ve 3. kole podlehl RC Lens.  V roce 2000 se Brehme stal trenérem a dovedl klub do semifinále Poháru UEFA. Objevem se stal útočník Miroslav Klose, který se postupem času propracoval do reprezentace Německa. Naopak Djorkaeff upadl v nemilost trenéra Brehmeho a v roce 2002 mužstvo opustil.  V roce 2003 se naplno ukázala finanční situace klubu, který v ten rok dlužil už 50 milionů €. V ročníku 2005/06 sestoupil klub do druhé Bundesligy.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Kaiserslautern II.

1. FC Kaiserslautern II, dříve znám také pod názvem 1. FC Kaiserslautern Amateure, je rezervním týmem Kaiserslauternu. Největšího úspěchu dosáhl v sezóně 1979/80, kdy se v Oberlize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 2. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Kaiserslautern (celým názvem: 1. Fußball-Club Kaiserslautern e. V. ) je německý sportovní klub, který sídlí ve městě Kaiserslautern ve spolkové zemi Porýní-Falc. Založen byl 2. července 1900 pod názvem FC 1900 Kaiserslautern po fúzi klubů FC Germania 1896 a FG Kaiserslautern 1899. Svůj současný název nese od roku 1931. V sezóně 1997/98 se stal mistrem německé Bundesligy jakožto nováček (tým, jenž postoupil na konci předchozí sezóny z nižší ligy). Od sezóny 2018/19 působí ve 3. lize, třetí německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy hraje na Fritz-Walter-Stadion o kapacitě téměř 50 000 míst.

Der 1. FC Kaiserslautern (kurz: 1. FCK oder FCK; Spitzname: Die „Roten Teufel“) ist ein im Jahr 1900 gegründeter Sportverein aus Kaiserslautern mit 17.513 Mitgliedern (Stand: Dezember 2019) und gehört damit zu den vierzig mitgliederstärksten Sportvereinen Deutschlands. Neben der Fußballabteilung unterhält er die Abteilungen Basketball, Boxen, FCK-Portugiesen, Handball, Hockey, Running, Leichtathletik, Rollstuhlbasketball und Triathlon.


Průběh toku.

Tibet a Jün-nan.

Pramení na hřbetu Tangla na Tibetské plošině v nadmořské výšce asi 5200 m. Na horním toku v Tibetu se nazývá "Dzaču", v tibetském Čhamdo se stéká s řekou "Ngomču" a vzniká tok nazývaný "Lancang" (Lan-cchang-ťiang). Z Tibetské plošiny Mekong stéká do čínské provincie Jün-nan, kterou protéká od severu k jihu.

Myanmar, Laos a Thajsko.

Když Mekong opustí území Číny tvoří hranici mezi Myanmarem a Laosem. Na horním a středním toku protéká převážně po dnech horských soutěsek a překonává mnohé peřeje. Od soutoku s řekou Ruak ve Zlatém trojúhelníku začíná dolní tok řeky. Jeho horní část z velké části tvoří hranici Thajska s Laosem. Na dvou místech se však thajsko-laoská hranice od toku řeky odklání a ta vtéká do Laosu. V místech, kde vtéká do Kambodžské roviny vytváří jeden z největších vodopádů na světě Khone Phapheng, vysoký 21 m.

Kambodža a Vietnam.

Z Laosu vtéká do Kambodže, kde se poblíž města Kratié nacházejí poslední peřeje na jeho toku. Pod Phnom Penhem se rozděluje na dvě hlavní ramena – řeku Bassac a vlastní "Mekong" ("Tonletom"). Z Kambodže Mekong vtéká do Vietnamu, kde se vlévá do Jihočínského moře, přičemž vytváří deltu. Ta má rozlohu přibližně 70 000 km2. Dvě hlavní ramena jsou spojena množstvím průtoků. Po hlavním rameni protékají tři čtvrtiny vody. Delta je protažena ve tvaru oblouku na vzdálenost 600 km po pobřeží. Každý rok se protahuje do moře o 80 až 100 m v důsledku usazování pevných částic unášených řekou. Delta je bažinatá a na mnoha místech je porostlá mangrovými porosty.

Vodní režim.

Zdroj vody je převážně dešťový, na horním toku také sněhový a ledovcový. Nejvyšších vodních stavů dosahuje na přelomu léta a podzimu. Na středním toku dosahuje maxima obvykle v srpnu a na dolním toku v říjnu. Minima dosahuje v dubnu. Rozsah kolísání úrovně hladiny dosahuje v horách 10 až 15 m, v Kambodžské rovině a v deltě do 10 m. Průměrný roční průtok vody na středním toku u Vientiane činí přibližně 4600 m3/s a maximální přibližně 21 000 m3/s. Na dolním toku u města Kratié je to pak přibližně 14 800 m3/s (průměr) a 33 000 m3/s (maximum). V některých letech to může činit až 67 000 m3/s. Mekong zamrzá jen na horním toku na 1 až 2 měsíce. Unáší průměrně 1,5 km3 nánosů ročně. Velký vliv na průtok na dolním toku má jezero Tonlesap, které ho reguluje prostřednictvím stejnojmenné řeky. V období dešťů (červen až listopad) se jezero naplňuje vodami "Mekongu" a v období sucha (listopad až červen) je úroveň hladiny v "Mekongu" níže než v jezeře a voda se vrací z jezera do řeky, čímž se obnažují rozsáhlá území úrodné země.

Využití.

Na dolním toku se využívá na zavlažování. Široké rozlévání řeky vytváří vhodné podmínky k pěstování rýže. Velké hydroenergetické zdroje řeky se téměř nevyužívají. Řeky a jezera v povodí "Mekongu" oplývají množstvím ryb, převážně kaprovití, na řece se vyskytuje mnoho vodního ptactva a vyskytují se v ní také krokodýli. V důsledku prudkého sezónního kolísání hladiny a četných peřejí a vodopádů je vodní doprava na převážné části toku možná jen s obtížemi. Je to možné v délce 700 km a při velké vodě až do Vientiane (1600 km). Námořní lodě mohou plout do Phnom Penhu (350 km). Na řece leží města Huay Xai, Luang Prabang, Vientiane, Savannakhet, Pakse (Laos) a Phnom Penh (Kambodža).

Přehrady.

Členové tzv. Mekongské komise (zástupci Laosu, Kambodže, Vietnamu a Thajska) jsou všeobecně proti přehradám na toku, protože ohrožují migraci ryb a zabraňují přesunu nánosů v řece, které tvoří její hustě obydlenou deltu.

Čína.

Čína již na horním toku v Tibetu a v provincii Jün-nan postavila čtyři přehrady (Dachaoshan – s instalovaným výkonem 1350 MW, Jinghong – 1750 MW, Manwan – 1550 MW a Gongguoqiao – 750 MW) a plánuje stejný počet nových vystavět.

Laos.

Na přelomu roku 2010 a 2011 se začalo mluvit o přehradě Xayaburi, kdy Laos přišel se záměrem vybudovat hydroenergetický zdroj. Přehrada by měla být 810 m dlouhá, 32 m široká a tvořit vodní plochu o rozloze 49 km. Elektrický proud by do Thajska měl odvádět 200 km dlouhý přivaděč. V případě, že by pokračovalo je předpokládané uvedení do provozu a dokončení v roce 2019. Celkové náklady na výstavbu se odhadují na 3,8 miliardy dolarů a projektovaný výkon je 1285 MW. Mekongská komise tento projekt projednávala a shodla se pouze na posunutí jednání na ministerskou úroveň a zhodnocení dopadů na ŽP. Podle dohody z roku 1995 musí státy, kterými Mekong protéká, své hydroenergetické plány konzultovat s ostatními, komise však zároveň nemá žádné možnosti, jak stavbu zakázat a tak je dost pravděpodobné,že stavbě nic nezabrání.  Laos v roce 2012 oficiálně oznámil zahájení stavby, součástí přípravných prací bude i přestěhování asi 2 100 obyvatel a budování infrastruktury v oblasti. Pokud by se přehrada postavila jednalo by se o první z 11 projektovaných na celém toku.

Historie poznávání.

Systematický výzkum dolního toku "Mekongu" zahájila francouzská expedice vedená Ernestem Doudardem de Lagréem. Tato expedice se plavila v letech 1866 až 1868 od ústí "Mekongu" do Jün-nanu.

Mekong (čínsky 澜沧江, pinyin "Láncāng Jiāng," český přepis "Lan-cchang-ťiang," laosky ແມ່ນ້ໍາຂອງ, "Mènam Khong," thajsky แม่น้ําโขง, "Mae Nam Khong," khmersky ទន្លេមេគង្គ, "Tonolo Mo Kongoko," vietnamsky "Cửu Long Giang)" je řeka v Tibetu, Číně a Jihovýchodní Asii. Protéká ČLR, Laosem, Kambodžou a Vietnamem a také tvoří hranici "Laosu" s Myanmarem a Thajskem. Je největší řekou na poloostrově Zadní Indie a také jednou z nejvýznamnějších světových řek, 10. nejdelší řekou světa a 10. největší z hlediska objemu průtoku. Její odhadovaná délka je 4350 kilometrů. Povodí má rozlohu 795 000 km2.

Der Mekong ([] oder []) ist ein Strom in Südostasien, der sechs Länder durchquert. Seine Länge wird mit 4350 km bis 4909 km angegeben. Damit ist er einer der zwölf längsten Flüsse der Erde.


Poloha a význam.

Luang Prabang leží v nadmořské výšce 700 metrů nad mořem, na levém břehu Mekongu, u jeho soutoku s řekou Nam Khan, přibližně 425 kilometrů severně od hlavního města Laosu Vientiane. Přibližně 3 kilometry severovýchodně od města se nachází mezinárodní letiště, spojující Luang Prabang, mimo jiné, s Bangkokem v Thajsku a Siem Reapem v Kambodži. Laoská silnice číslo 13, vedoucí z Voeng Khamu u laosko-kambodžských hranic do Botenu u laosko-čínských hranic, spojuje Luang Prabang s Vientiane (přes Vang Vieng). Důležitou komunikační tepnou zůstává i řeka Mekong. Město Huay Xai na laosko-thajské hranici je vzdáleno dva dny plavby pomalou lodí proti proudu řeky.  Centrum Luang Prabangu je součástí Světového dědictví UNESCO. V roce 2003 navštívilo Luang Prabang přibližně 78 000 zahraničních turistů. Město je střediskem obchodu s rýží, kaučukem a teakovým dřevem.

Historie.

Městské státy Taiů.

Mezi 8. až 13. stoletím se na území dnešního severního Laosu začaly formovat první městské státy Taiů. Ve 12. století vůdce jménem Khun Lo pravděpodobně dobyl oblast Luang Prabangu na původním, netaiském obyvatelstvu. Luang Prabang se stal centrem jednoho ze tří hlavních městských států Taiů na území dnešního Laosu. Mongolská invaze v roce 1253, směřující proti Khmérům, tuto strukturu narušila. Po ústupu mongolských vojsk byla založena nová království. Jedním z nich byl i stát, založený místními vládci Luang Prabangu. Přestože nominálně stále podléhal mongolským vládcům Číny, stal se vedoucí silou v severním Laosu. Přibližně od roku 1271 jej ovládala dynastie Phraya. Kolem roku 1350 princ této dynastie Fa Ngum po sporu se svým otcem uprchl do Khmérské říše. S pomocí Khmérů se roku 1353 vrátil, dobyl Luang Prabang (tehdy nazývaný "Xieng Dong Xieng Thong") a založil nový stát – říši Lan Xang.

Lan Xang.

V roce 1353 se "Xieng Dong Xieng Thong" stal hlavním městem říše Lan Xang. V roce 1357 bylo jméno města změněno na "Muang Xieng Thong" („město zlata“). V 15. století byla Lan Xang v úpadku, ohrožována sousedícími Barmánci a Vietnamci (síla Khmérské říše v té době již byla eliminována zásahem thajského království v Ayuthai). Roku 1479 Luang Prabang vyplenili Vietnamci. K upevnění královské moci král Visunarat přivezl roku 1512 do Luang Prabangu z Angkoru cennou zlatou sošku Buddhy, zvanou "Pha Bang". V obavě před útoky z Barmy král Setthathirath I. v roce 1560 přesunul hlavní město Lan Xangu do Vientiane. Význam Luang Prabangu jako zdroje královské legitimity však zůstal. Pha Bang byl v zanechán v "Muang Xieng Thong" a jméno města bylo změněno na "Luang Prabang" („Velký Pha Bang“). Po dalších invazích Barmánců (s krátkou výjimkou panování krále Surinyavongsy) se říše Lan Xang stala jejich vazalem a roku 1707 se rozpadla. Luang Prabang se stal hlavním městem nezávislého Království Luang Prabang, vazala Siamu.

Francouzská Indočína.

Ve druhé polovině 19. století zkoumali Luang Prabang a okolí francouzští badatelé Henri Mouhot, Louis Delaporte a Auguste Pavie. Auguste Pavie byl roku 1886 jmenován francouzským vicekonzulem v Luang Prabangu. Francouzi měli zájem získat kontrolu nad oblastí, kterou vnímali jako nárazníkovou zónu chránící jejich vietnamské kolonie Tonkin a Annam. Využili neschopnost vládců Luang Prabangu vypořádat se s nájezdy čínských lupičských band na Luang Prabang. Roku 1887 se Království Luang Prabang stalo protektorátem Francouzské Indočíny. V dubnu 1945, po porážce vichistické Francie, okupovali Luang Prabang krátce Japonci.

Samostatný Laos.

V roce 1953 získal Laos nezávislost a král Luang Prabangu, Sisavang Vong, se stal hlavou nezávislého Laoského království. Hlavním městem byl Vientiane, král však sídlil v Luang Prabangu. V roce 1975 Luang Prabang dobyl komunistický Pathet Lao. Následoval exodus obyvatel a Luang Prabang se stal nevýznamným provinčním městem. Po znovuotevření Laosu světu počátkem 90. let 20. století začíná význam města opět růst. V roce 1995 se centrum města stalo součástí Světového dědictví UNESCO a proběhly rozsáhlé rekonstrukce městských památek.

Luang Prabang (laosky ເມືອງຫຼວງພະບາງ) je město v severním Laosu, v provincii stejného jména (provincii Luang Prabang). Má přibližně 26 000 obyvatel. Jeho historické jádro je od roku 1995 zapsáno na Seznamu světového dědictví UNESCO.

Luang Prabang (auch "Luang Phrabang" oder "Louangphrabang"; Lao:, ALA-LC: "Lūang Phabāng", Aussprache: []; in alter Zeit "Chieng Dong Chieng Thong", "Müang Sua" oder "Sawa" genannt) ist die Hauptstadt der Provinz Luang Prabang im bergigen Norden von Laos. Die Einwohnerzahl beträgt 66.781 (Stand 2015). Luang Prabang war die Hauptstadt des historischen Königreichs Lan Xang und des französischen Protektorats Laos. Bis zur Abschaffung der Monarchie in Laos 1975 war es die Königsstadt. Heute ist die Stadt von der UNESCO als Welterbe anerkannt und eines der wichtigsten touristischen Ziele des Landes.


Život.

Narození a dospívání.

Roku 1864 byl schválen zákon o Britské Severní Americe, kterým vznikla Kanada. V platnost toto nařízení vstoupilo 1. července 1867. Významný den si v Kanadě připomínají oslavou nazvanou'(Den Kanady). Když se blížilo sté výročí vyhlášení platnosti zákona (1967), uspořádaly kanadské noviny soutěž o ziskání titulu ', který byl udělen prvnímu dítěti narozenému v jubilejní den a jeho rodiče navíc získali pamětní plaketu a peněžitý dar. Řada partnerských párů na tuto výzvu během podzimu 1966 reagovala složitým stanovováním nejlepšího okamžiku početí dítěte, aby soutěž vyhráli. Mezi ně ale nepatřili Barry a Carol Andersonovi. Žili na západním pobřeží Kanady, v městečku Ladysmith nacházejícím se u hranice se Spojenými státy americkými. Barry pracoval jako opravář pecí, bojlerů či kotlů a Carol se živila coby číšnice. Ač se o vyhlášenou soutěž nijak nezajímali a narození svého potomka s ohledem na ni neplánovali, narodila se jim 1. července 1967 ve čtyři hodiny a osm minut po půlnoci dcerka, kterou pojmenovali Pamela Denise. Protože byla k překvapení rodičů prvním dítětem narozeným ten den, získala titul " a její rodiče pamětní plaketu i finanční obnos.  Následně se rodina přestěhovala do Comoxu, kde na místním bulváru Douglas zakoupila velký dům se šesti ložnicemi. Jakmile Pamela vyrostla, začala navštěvovat místní knihovnu, kde spolu s ostatními dětmi poslouchala předčítání paní učitelky. Na jedno takové sezení byl přizván i fotograf, aby nafotil snímky mladých zvídavých Kanaďanů dychtících po vzdělání a osvětě. Zachytil tak i Pamelu, jejíž snímek knihovníky natolik zaujal, že pak následně visel ve většině knihoven po celé Britské Kolumbii.  Ve škole však příliš nevynikala a ani její tělesné proporce nenasvědčovaly, že by se z ní měla stát modelka. Její spolužačky se vzájemně poměřovaly, jak se jim vyvíjí poprsí, ovšem Pamele zůstávala stále plochá hruď. Naproti tomu ale vynikala svojí obratností a pružností, takže jí kamarádky přezdívaly ", tedy "Gumička". Měla vlohy ke sportu, proto jí šel každý, do něhož se pustila. Přestože byla soutěživým typem, nikdy se jí v žádném nepodařilo vyniknout. Měla ale dva koníčky, jimž se naplno věnovala, i třeba na úkor společné zábavy s kamarádkami v kině. Těmito koníčky byly volejbal a hra na saxofon, s nímž vystupovala ve školní skupině. S oběma zálibami ale přestala během střední školy, kterou dokončila v roce 1985. Během jejího studia si přivydělávala jako cvičitelka aerobiku. Od svého mládí byla také členkou organizace na ochranu zvířat PETA. Impuls k členství jí dal zážitek, kdy viděla svého otce nožem porcovat jelena, jehož předtím ulovil. Když bylo Pamele 21 let, přestěhovala se do dvě stě kilometrů vzdáleného Vancouveru, kde se živila jako instruktorka ve fitness centru. V roce 1989 prodělala plastickou operaci, při níž si nechala zvětšit poprsí. V létě téhož roku ji kamarádi vzali na utkání kanadského fotbalu mezi British Columbia Lions a Toronto Argonauts, které se uskutečnilo na BC Place Stadium. Na televizní obrazovce na stadionu se postupně během utkání střídaly záběry momentů z právě hraného utkání, reklamní spoty sponzorů a tváře nadšeně povzbuzujících fanoušků. V jeden okamžik zachytil kameraman detail pohledné dívky, jak si svlékala tričko s nápisem Labatt, což je kanadská značka piva. Divákům se záběry líbily. Po utkání pracovníci pivovaru Labatt začali po pro ně neznámé dívce pátrat a jejich hledání bylo po několika dnech úspěšné. Okamžitě s ní sepsali smlouvu o propagaci a vbrzku se plakáty zachycující Pamelu, na nichž coby „modrá dívka“ propaguje pivo "", začaly objevovat po hostincích v celé Kanadě.

Začátek spolupráce s "Playboyem" a první filmy.

Zájem spolupracovat s Pamelou mělo několik fotografů. Patřil mezi ně i Ken Honey – vyfotil několik aktů, které pak poslal do redakce časopisu "Playboy". Jeho pracovníky zaujala dívka, která neměla stud postavit se odhalená před objektiv fotoaparátu a navíc se uměla chovat přirozeně. Šéfredaktorovi časopisu se líbila, a tak na podzim roku 1989, tedy čtvrt roku po události na vancouverském fotbalovém stadionu, odjela do Los Angeles nafotit první sérii snímků pro "Playboy". V únoru 1990 se pak premiérově stala dívkou měsíce "Playboye", což jí pomohlo k televizním rolím. Do té doby měla od poloviny osmdesátých let 20. století zkušenosti jen s natáčením televizních reklam. Po fotografiích v "Playboyi" nejen dostala malou úlohu v seriálu "Ženatý se závazky", ale vystoupila také v hudebním videoklipu k písni „Blind Man“ od skupiny Aerosmith. V roce 1991 se objevila v roli Lisy v komediálním seriálu "Kutil Tim", natáčeném až do roku 1993. Seriál navíc patřil mezi oblíbená díla herce a producenta Davida Hasselhoffa, a když Pamelu zahlédl, okamžitě se rozhodl ji angažovat mezi plavčice v jím připravovaném seriálu "Pobřežní hlídka". Hrála tam postavu záchranářky Casey Jean Parkerové. Na natáčení dorazila se svým tehdejším životním partnerem, hercem Davidem Charvetem, který v seriálu také dostal svoji roli. Během filmování se ale rozešli. Vedle toho se objevila i ve snímku "The Evolution of Mr. E.", který byl natočen na motivy románu Herberta George Wellse, zakladatele anglické science fiction. Ztvárnila v něm roli bizarní sochařky. Prvním filmem, ve kterém od jeho režiséra dostala hlavní roli, byl "Dračí květ".

Manželství s Tommym Lee.

Poslední den roku 1994 potkala na večírku v New Yorku Tommyho Lee, výstředního bubeníka hardrockové skupiny Mötley Crüe. Příliš se jí ale nelíbil. Při seznámení jí například olízl tvář a během hovoru toužil získat její telefonní číslo. Když se mu to povedlo, následujících několik týdnů jí neustále volal a nenechal se odbýt. Krátce nato Pamela odjela do mexického Cancúnu, kde pózovala pro reklamu výrobce opalovacích krémů. Tommy sem za ní přijel a po čtyřech dnech, které se proměnily v jeden dlouhý mejdan, ji získal. Dvojice se vzala na pláži a při obřadu měla nevěsta na sobě malé bílé bikiny a ženich šortky. Namísto snubních prstenů si nechali na prst vytetovat partnerovo jméno (podle některých zdrojů si novomanžel vytetoval jméno své milé na svůj penis). Novomanželka tak měla na prsteníčku „“ (Tommyho) a její protějšek „“ (Pamelin). Po sňatku začala používat manželovo příjmení. Vztah ovšem provázelo střídání vášnivých vzplanutí a žárlivých scén, na nichž dobře vydělávaly bulvární časopisy referující o jejich manželství. Když například Tommy slavil své 33. narozeniny (1995), uspořádala pro něho manželka velkolepou oslavu, na níž nechyběli hadí muži, pochodně, balóny, lvi, tygři či tanečnice.  Spolu s manželem začala pracovat na natáčení snímku "Barb Wire", pro nějž Tommy složil a nahrál titulní skladbu. Ve filmu získala hlavní úlohu válečné veteránky, tanečnice a majitelky baru, která se nechává najímat na plnění nebezpečných úkolů. U kritiky se ale film s přílišným pochopením nesetkal a Pamele byl při vyhlašování Zlaté maliny udělen titul nejhorší herecký výkon. Během natáčení snímku navíc otěhotněla. Syn by se podle jejích tehdejších vyjádření jmenoval Spirit a dcera Patience. Jenže po několika týdnech kvůli pracovnímu nasazení během natáčení potratila. Ještě v tomtéž roce (1995) se jí ale povedlo otěhotnět znovu.  Během dubna 1996 se v médiích objevila zpráva, že existuje videozáznam milostných hrátek manželů a že bude vbrzku za podpory časopisu "Penthouse" zveřejněn. Manželé existenci videa nevyvrátili, nicméně tvrdili, že jim bylo ukradeno jedním z řemeslníků, který opravoval jejich dům v Malibu. Po dvou měsících od vydání zprávy o nálezu videa, 5. června 1996, se manželům narodil první syn, Brandon Thomas, mající porodní hmotnost 3,7 kilogramu. Jeho jméno mu matka vybrala podle amerického herce Marlona Branda. Krátce poté se na veřejnosti objevilo inkriminované video. Manželé sice vydavatele magazínu "Penthouse" zažalovali, ale ve skutečnosti vydělali na prodeji snímku finanční prostředky. Soudci, kteří žalobu rozhodovali, si totiž všimli, že jednotlivé scény jsou na člunu i v autě na dálnici pořízeny tak, aby se mohly následně dobře distribuovat. Neuvěřili ani příhodě o ukradení nahrávky dělníkem opravujícím dům. Navíc během vyšetřování vyšlo najevo, že Pamela nejprve dala s uveřejněním videa souhlas, který ale následně stáhla. Toto video posléze v roce 2000 začala společnost Internet Entertainment Group (IEG) nabízet zájemcům na videokazetě, DVD, popřípadě na internetu. Tommy s Pamelou firmu zažalovali a svůj spor v prosinci 2002 vyhráli, načež IEG musela každému z dvojice zaplatit odškodné ve výši 741 tisíc amerických dolarů. Když v září 1996 manželé v ranních hodinách jednoho dne opouštěli hollywoodský noční klub "", snažil se je zachytil bulvární fotograf. Tommy si toho všiml a paparazziho brutálně napadl. Postižený novinář vše nahlásil policii. Během vyšetřování vyšlo najevo, že útočník několikrát zbil i svoji manželku. Navíc se ukázalo, že i svou předchozí manželku Heather Locklearovou, která Andersonovou před svým exmanželem několikrát varovala, sexuálně podváděl. Po koncertech své kapely například chodil se svými fanynkami do šatny nebo během natáčení hudebních alb trávil v nahrávacím studiu volné chvíle sexuálními hrátkami s několika dívkami najednou. Po 21 měsících společného života se tak Pamela rozhodla požádat o rozvod. Plánovala se vrátit ke svému dívčímu příjmení, nicméně se bála soudních tahanic o syna Brandona. Její eskapády ke všemu již odmítal přehlížet producent "Pobřežní hlídky" David Hasselhoff, který v seriálu také ztvárňoval postavu hlavního záchranáře Mitche Buchannona. V dalším pokračování snímku tak již s ní přestal počítat a pronesl, že je trapné a současně i smutné, že se v touze po slávě dokáže Pamela snížit i k pornografii. Po pěti letech natáčení tak Andersonová seriál opustila.  Odluka manželů Leeových ovšem netrvala dlouho a na počátku roku 1997 svůj slib věrnosti obnovili. Následně Andersonová začala pracovat na seriálu "V.I.P.", ve kterém vystupovala v roli tělesné strážkyně hollywoodských hvězd. Pro film si nakonec nechala odstranit své prsní implantáty, aby se jí snáze běhalo. Natáčení skončilo v roce 2000 a již následující rok si nechala operativně svá ňadra zvětšit. Na konci roku 1997 se jí a Tommovi narodil druhý syn, jenž na přání otce dostal jméno Dylan Jagger, které odkazuje na hudebníka Boba Dylana. V témže roce Pamela v anketě hledající deset nejkrásnějších žen 20. století získala páté místo, když nestačila na Demi Moore, Cindy Crawford, Michelle Pfeiffer a Gabriellu Reece, naopak až za ní skončily Sophia Lorenová, Sharon Stoneová, Raquel Welchová, Sandra Bullock a Madonna.  Počátkem roku 1998 byl Tommy Lee odsouzen za napadení fotografa k pokutě ve výši 17 500 amerických dolarů a k odpracování 250 hodin veřejně prospěšných prací. V únoru téhož roku ale Tommy opětovně vztáhl na svou choť ruku. Mělo k tomu dojít po krátké slovní roztržce a postižená manželův atak odnesla zraněními na zádech a ruce, když podle policejního protokolu měla mít modřinu a zlomený nehet. Navíc jí i oběma jejich synům svým činem způsobil šok. Vyšetřovatelé jeho počínání klasifikovali jako těžký případ domácího násilí a pachatele umístili do vězení pod kaucí jednoho milionu dolarů. Dostal trest šesti měsíců odnětí svobody a jeho manželka následně požádala o rozvod. Jenže již v létě toho roku (1998) se jí začalo po manželovi stýskat. Když Tommy vyšel z vězení, musel, po různých justičních úpravách svého původního trestu, odpracovat ještě 200 hodin veřejně prospěšných prací, uhradit částku 5 000 dolarů na účet útulku pro týrané ženy a absolvovat léčení z drogové a alkoholové závislosti. Pamela, v té době žijící bez manžela, plánovala předělat si vytetované „Tommy's“ na svém prsteníčku na „Mommy's“, tedy mámina, a postupně se začala angažovat v boji na ochranu zvířat. Roku 1998 bylo jejich manželství rozvedeno. Žádost o manželskou odluku podala Pamela poté, co obvinila manžela, že ji napadl a kopal do zad či břicha, když držela v náručí sedmitýdenního Dylana. Útočníka policie odsoudila na půl roku vězení. Avšak během dubna 1999 již opět se svým exmanželem plánovala společnou budoucnost, ale nakonec z toho nic nebylo. V té době si také nechala zmenšit poprsí na velikost „C“.

Vztah s Kidem Rockem.

Na přelomu let 2000 a 2001 byl Pameliným partnerem švédský model Marcus Schenkenberg, s nímž již sice byla zasnoubena, ale ke sňatku nakonec nedošlo. V březnu 2001 ho vystřídal hudebník Kid Rock, s nímž se ještě během téhož roku zasnoubila. Koncem října 2001 snoubenci oznámili, že čekají společného potomka. Na počátku následujícího měsíce ale herečka potratila.  V polovině března roku 2002 Pamela oznámila, že se od svého někdejšího manžela nakazila hepatitidou typu C, když s ním použila stejnou tetovací jehlu. Podle jejího tvrzení Tommy Lee nemocí trpěl již v době jejich vztahu, ale neřekl jí o tom. Lee nařčení odmítl. Z nemoci se herečka úspěšně vyléčila po více než třinácti letech, na podzim roku 2015.  Během dubna Kid Rock opět požádal na večírku v Las Vegas svou dívku o ruku a ta souhlasila. Již o dva měsíce později však snoubenka plánovaný sňatek odvolala, neboť se jí nezamlouvala partnerova nadměrná konzumace alkoholických nápojů. Krátce nato však Kidovi věnovala vášnivé polibky, když přebíral hudební ocenění. V červenci si sama dobrovolně nožem vyřízla na prsteníčku vytetovaný nápis „Tommy's“, tedy vzpomínku na předchozího manžela. Krátce poté oznámila své další těhotenství. Na podzim 2002 soudy s definitivní platností rozhodly o střídavé péči o děti mezi Pamelou a jejím někdejším manželem. Na přelomu let 2002 a 2003 se Andersonová začala věnovat boji proti kožešinovému průmyslu. Vzorem jí pro to byla herečka Brigitte Bardotová a navíc se stala také vegetariánkou. Dne 27. února 2003 se zúčastnila plesu ve vídeňské Opeře. Doprovod na akci jí dělal její známý, Dan Matthews, přední člen PETA, organizace na ochranu zvířat. Ve Vídni byl s Pamelou i Kid Rock, který však pozvání na ples nedostal.  V roce 2003 se s Kidem rozešla, protože ji – podle jejích slov – začal unavovat jeho bohémský způsob života, a začala chodit s hudebníkem Fredem Durstem, zpěvákem kapely Limp Bizkit. Vedle toho urovnala vzájemné vztahy se svým bývalým manželem. Na podzim roku 2003 se ve Frankfurtu nad Mohanem konal knižní festival, na němž nakladatelka Judith Carrová prohlásila, že se Pamela chystá napsat dva romány, jejichž pracovní názvy jsou "Od pasu nahoru" a "Od pasu dolů". Popisovat měly příhody fiktivní hrdinky v tehdejším světě. V závěru roku již opět Pamela tvořila pár s muzikantem Kidem Rockem.

Konec s herectvím a psaní knihy.

Na počátku roku 2004, když jí bylo šestatřicet let, prohlásila Pamela, že končí s herectvím. V rozhovoru tehdy uvedla, že odchází do důchodu. Plánovala se intenzivněji věnovat svým dvěma synům, kterým postupně začínala školní docházka. Dne 12. května 2004 navíc získala ke svému dosavadnímu kanadskému občanství také občanství Spojených států amerických. Důvody tohoto rozhodnutí ovšem neuvedla. V polovině letních prázdnin toho roku vyšla Andersonové literární prvotina, nazvaná "" ("Hvězda"). Dílo vypráví příběh naivní krásné mladé dívky, která se z provinčního města dostane až na titulní stránku pánského časopisu. Následně si nechá zvětšit ňadra a úspěšně dobývá Hollywood. Při psaní knihy se Andersonová inspirovala vlastními životními zkušenostmi.  Své finanční prostředky spisovatelka investovala také do výchovy sportovní gymnastky Mohini Bhardwajové, dcery ruské matky a indického otce. Sportovkyně ji za to pozvala do hlediště na své závody na letních olympijských hrách 2004, které se konaly v Athénách.

Boj za práva zvířat.

Andersonová pokračovala také v podpoře kampaní bojujících za práva zvířat. Vytýkala společnosti rychlého občerstvení KFC, jež se zaměřuje na kuřecí výrobky, způsob hospodaření s kuřaty, která firma podle ní mučí, mrzačí či zaživa polévá vařící vodou. Nechala se proto nafotit na plakáty, na nichž se vedle její podobizny vyskytoval nápis „Bojkotujte KFC – Pamela Andersonová“, a ty visely například v Los Angeles, Dallasu, Bostonu nebo San Francisku. Posléze sepsala dopis adresovaný do Buckinghamského paláce, v němž se obracela na britskou královnu Alžbětu II., aby zvážila nahrazení dosud používaných medvědích kožešin na čepicích své stráže kožešinami umělými. Svůj požadavek Pamela podpořila dvěma sty podpisy svých fanoušků. Pracovníci paláce na výzvu reagovali sdělením, že o výměně těchto čepic zvaných „“ uvažovali již v roce 1997, avšak výrobky ze syntetických kožešin, které Andersonová doporučuje, se v britském deštivém podnebí neosvědčily, a proto od nich upustili.

Manželství s Kidem Rockem.

Na jaře roku 2005 tvořila Andersonová pár s hercem Stephenem Dorffem, ale v červenci toho roku přinesly noviny zprávu, že ji požádal o ruku její bývalý manžel Tommy Lee a ona s návrhem souhlasila. Po třech týdnech však vyšlo najevo, že se žádná svatba nekoná. Zpráva o sňatku jen měla přilákat pozornost veřejnosti k Tommově televizní reality show, kterou měla vysílat americká televizní stanice. V polovině roku 2006 se opětovně rozhodla podpořit organizaci PETA. V londýnském butiku Stelly McCartneyové, dcery hudebníka Paula McCartneyho, stála asi deset minut úplně odhalená. V té době již opětovně tvořila pár s hudebníkem Kidem Rockem, s nímž nyní plánovala sňatek.  Svatební obřady se konaly na čtyřech místech, přičemž prvním bylo francouzské letovisko Saint-Tropez 29. července 2006, na něž pak navazovaly americké státy Kalifornie, Michigan a Tennessee. Evropská část obřadu se uskutečnila na luxusní jachtě v přístavu u pláže Nikki. Při obřadu měla nevěsta na sobě bílé šaty na ramínka a dlouhý závoj, ženich naopak zvolil džíny, košili a na hlavu si dal černý klobouk. Po svatebním obřadu se novomanželka převlékla do bílých bikin a Kid odložil horní díl svého oděvu. Následně jachta připlula k pláži, na které se konala svatební hostina. Na počátku srpna, před další částí svatebního obřadu, který se měl konat v kalifornském Malibu, novomanželé oznámili, že je Pamela těhotná. Na konci měsíce se pak na koncertě Dustina Wilkese v nashvillském country klubu „Tootsie's Orchid Lounge“ odehrála třetí část svatby.  Během podzimu 2006 pracovala herečka ve Vancouveru na snímku "", ovšem psychické vypětí zapříčinilo, že během natáčení potratila. Na konci měsíce listopadu 2006 navíc dvojice podala žádost o rozvod kvůli, jak uvedli v žádosti, nesmiřitelným rozdílům. Příčinou rozchodu měla být rozepře při soukromé předpremiéře filmu "", ve kterém Pamela hrála blondýnu, pro niž hlavní hrdina, aby ji získal, cestuje napříč celými Spojenými státy americkými. Kid, jemuž vadila podbízivost postavy ve filmu, své manželce za tuto roli vynadal. V roce 2007 se manželé skutečně rozvedli.

První manželství s Rickem Salomonem.

Od září 2007 začala chodit s Rickem Salomonem, s nímž se – podle jejího vyjádření – v tu dobu znali již asi patnáct let. V noci z 6. na 7. října téhož roku se spolu vzali v lasvegaském hotelu Mirage. Po dvou měsících se však manželé rozešli. Poté se sice ještě dali dohromady, ale v únoru 2008 byli nakonec rozvedeni.  V létě roku 2008 se Pamela účastnila australské verze reality show "Big Brother", když ji organizátoři soutěže nechali po dobu tří dnů mimořádně pobývat v soutěžní vile. Vedle toho vystoupila jako soutěžící v sérii "Dancing with the Stars" (americké předloze pořadu "StarDance...když hvězdy tančí"). Nejprve v roce 2010 skončila jako šestá vyřazená, ale při své druhé účasti v roce 2012 se jí již tolik nedařilo a byla vyřazena jako první. Mezi tím, během roku 2011, tvořila pár s ekologem Jonem Rosem. V roce 2013 se Andersonová zúčastnila britské podoby soutěže "", během níž soutěžící předvádějí tance na ledě. Z klání ovšem vypadla hned po prvním kole. Soutěž na podobném principu vysílali tou dobou také v Nizozemsku. Její organizátoři pozvali Pamelu, aby spolu se svým tanečníkem Mattem Eversem divákům zatančila, a ta jejich přání splnila.

Druhé manželství s Rickem Salomonem.

V létě roku 2013 se Pamela opět sblížila se svým předchozím manželem Rickem Salomonem. Na počátku roku 2014 svůj vztah zpečetili druhou svatbou. Za půl roku, začátkem července 2014, ovšem opět podávala návrh na rozvod manželství, kvůli – jak sama uvedla – vzájemným nepřekonatelným rozdílům. Po téměř dvou měsících si vše rozmyslela a žádost vzala zpět. Za dalšího půl roku, v únoru 2015, ale Pamela žádala o rozvod znovu. Důvod uvedla stejný jako v předchozí žádosti. Salomon však s rozvodem nesouhlasil a žádal rovnou anulování sňatku. Pro toto řešení se rozhodl proto, aby nemusel Andersonové nic platit, neboť měl oproti ní trojnásobně větší majetek. Nakonec se na přelomu dubna a května 2015 dohodli na rozvodu, přičemž Salomon dal své manželce částku ve výši jednoho milionu amerických dolarů.

Poslední dívka "Playboye", film "Pobřežní hlídka" a páté manželství.

V říjnu 2015 se časopis "Playboy" rozhodl, že na počátku roku 2016 vyjde poslední číslo, jež bude obsahovat nahé fotografie dívek. Poslední odhalenou dívkou, která se v periodiku objevila, byla Pamela Anderson. Celkově se tak třináctkrát objevila na titulní stránce tohoto časopisu.  Když se v letech 2015 a 2016 uvažovalo o natočení filmového pokračování televizního seriálu "Pobřežní hlídka", odmítala se Pamela natáčení zúčastnit, neboť si na roli připadala příliš stará. Posléze ale změnila názor a v dubnu 2016 se svou účastí souhlasila. Premiéru měl snímek na konci května 2017, ale nesetkal se s přílišným zájmem diváků ani s příznivým hodnocením kritiků, například od Mirky Spáčilové.  Ve stejném období, tedy na konci května 2017, se v Monaku jel závod Formule 1 nazvaný Velká cena Monaka. Mezi diváky byla i Andersonová, která se zde seznámila a sblížila s francouzským fotbalistou Adilem Ramim. Posléze se za ním přestěhovala z Los Angeles do Marseille, kde za místní klub Olympique sportovec hrál. Během září 2018 ale Andersonová vztah ukončila, neboť se jí po přesídlení na jih Francie nezamlouvalo, že její partner kvůli vztahu s ní zanedbává své vlastní syny, které má z předchozích vztahů. V březnu následujícího roku se někdejší partneři pokoušeli svůj vztah obnovit, nicméně na konci června 2019 zveřejnila Andersonová na sociální síti Instagram příspěvek, v němž obvinila, že souběžně s jejich vztahem udržoval fotbalista poměr i s dalšími ženami. Počátkem roku 2020 se Andersonová popáté vdala, a to v Malibu, kde pojala za svého chotě někdejšího kadeřníka a pozdějšího filmového producenta Jona Peterse, s nímž krátce žila již v době svých začátků fotografování pro časopis "Playboy". Po dvanácti dnech se sice rozvedli, nicméně na další vztahy Andersonová nezanevřela.

Filmografie.

Pamela Anderson hrála v těchto filmech a televizních seriálech:

Pamela Denise Anderson (* 1. července 1967, Ladysmith, Britská Kolumbie, Kanada), přechýleně Andersonová, je kanadská i americká herečka, modelka a producentka žijící ve Spojených státech amerických. V devadesátých letech 20. století byla považována za sexuální symbol.

Pamela Denise Anderson (* 1. Juli 1967 in Ladysmith, British Columbia, Kanada) ist eine kanadisch-US-amerikanische Schauspielerin und ein Pin-up-Girl. In ihrer Rolle als Rettungsschwimmerin in der Erfolgsserie "Baywatch" wurde sie international zum Star. Sie gilt als das Sexsymbol der 1990er Jahre.


Historie.

Původní galerie Tate byla oficiálně označována jako Národní galerie britského umění a nacházela se na ulici Millbank v Londýnském obvodu Westminster. Po své smrti zanechal J. M. W. Turner sbírku, obsahující asi 2000 obrazů a maleb, ze svého ateliéru národu. Národní galerie nebyla schopna splnit Turnerovo přání aby byly obrazy vystavovány, což rozpoutalo debatu o nutnosti postavit národní galerii britského umění. Henry Tate, úspěšný podnikatel s cukrem a rovněž sběratel umění z Viktoriánského období, nabídl financování stavby galerie s podmínkou, že stát bude financovat koupi pozemku a provozní náklady. Henry Tate rovněž galerii věnoval svou sbírku umění. Byla to sbírka zaměřená pouze na díla moderních britských malířů.  Roku 1915 Hugh Lane věnoval galerii svou sbírku evropského moderního umění, což rozšířilo kolekci o díla zahraničních umělců a stále směřovalo záběr galerie na současné umění.  V letech 1926 a 1937 obchodník s uměním a mecenáš Joseph Duveen financoval dvě výrazné dostavby budovy galerie.  V polovině 20. století galerie plnila dvě funkce – ukazovat historii britského umění a zároveň i mezinárodní současné umění. Roku 1954 byla Tate Gallery vyčleněna z Národní galerie.  Bylo logickým krokem, že byly odděleny sbírky specializované na britské a moderní umění a obě části jsou nyní vystavovány v oddělených budovách. Tate Modern v budově bývalé elektrárny "Bankside" na jižním nábřeží Temže vystavuje národní sbírku moderního umění od roku 1900 do současné doby. Původní galerie je nyní nazývána Tate Britain a obsahuje kolekci britského umění od roku 1500 do současné doby. Díla moderního britského umění se nacházejí v obou galeriích.  Celkově galerie spravuje téměř 60 tisíc položek, z toho asi 4100 pláten, více než 50 tisíc grafik, akvarelů či kreseb a přes 1400 soch. Všechny pobočky galerie jsou přístupné zdarma (kromě krátkodobých výstav).

Tate Gallery je síť čtyř britských galerií: Tate Britain (otevřena roku 1897), Tate Liverpool (1988), Tate St Ives (1993) a Tate Modern (2000). Tate má statut britského národního muzea a je financována ze státního rozpočtu. Správní rada jmenuje ředitele se sedmiletým funkčním obdobím.

Tate Gallery ist ein Netzwerk von vier Galerien im Vereinigten Königreich: Tate Britain (eröffnet 1897), Tate Liverpool (1988), Tate St Ives (1993) und Tate Modern (2000) und einer zugehörigen Website: Tate Online (1998). Das Museum verleiht alljährlich den Turner-Preis an einen britischen Künstler unter 50 Jahren.


Funkce jednoduchého čítače instrukcí.

Procesor (anglicky "Central Processing Unit" zkratka CPU) jednoduchého počítače obsahuje hardware (řídící jednotku a aritmeticko-logickou jednotku), jež provádí instrukce, které se načítají z paměti. Většina instrukčních cyklů se provádí tak, že CPU pošle adresy na adresovou sběrnici do paměti a ta pošle obsah této paměti jako data na datovou sběrnici.  Čítač instrukcí je jedním z mnoha hardwarových registrů na procesoru. Skládá se podobně jako většina registrů z banky z binárního zámku (binární zámek je také známý jako "flip-flop" neboli klopný obvod). V případě čítače instrukcí celé číslo představuje adresu v paměti, které načítá další.  Jakmile jsou data ("instrukce") přijata na sběrnici, je zvýšen čítač instrukcí. U některých procesorů je toho dosaženo tím, že přidá 000.. 001 do jeho obsahu a aretační výsledek do seznamu, který poslouží jako nový obsah. Na většině CPU je čítači instrukcí realizován jako registr, který je vnitřně zapojen tak, že počítá až na další hodnotu, pokud je určitý signál z vnějšku. Takovýto registr se v elektronice nazývá binární čítač, a tím i původ termínu "čítač instrukcí".

Vlastnosti čítače instrukcí.

Přítomnost čítače instrukcí v procesoru má dalekosáhlé důsledky pro náš způsob myšlení, když se vžijeme do role čítače instrukcí. Čítač instrukcí (nebo ekvivalentní blok hardwaru, který slouží ke stejnému účelu) je velmi zásadní pro von Neumannovu architekturu. Například funkcionální programovací jazyk nabízí velké naděje na vysoké úrovni s kombinační logikou, která je na úrovni assembleru. Dokonce i většina výzkumníků se pokusila o emulaci do mikrokódu v konvenčních počítačích. Ale ve skutečnosti kombinátory jsou tak jednoduché, že by mohl být v zásadě prováděny přímo v hardwaru bez použití mikrokódu, nebo čítače instrukcí.

Čítač instrukcí (anglicky "Program Counter" – PC) nebo také instrukční ukazatel (anglicky "Instruction Pointer" – IP) je speciální registr v procesoru, jehož účelem je adresovat instrukce strojového kódu v operační paměti počítače. Strojový kód se vykonává (až na výjimky) sekvenčně, a tak po načtení strojové instrukce z paměti – z adresy dané tímto registrem – se hodnota registru zvýší o velikost instrukce (včetně operandů) a hodnota adresy v registru ukazuje na následující instrukci. Ve většině procesorů se čítač instrukcí zvýší automaticky po načtení programu instrukcí. K postupnému volání z paměti slouží určité pokyny: "skoky, volání podprogramu a návrat, přerušení sekvence zavedením nové hodnoty do čítače instrukcí".

Der Befehlszähler, auch Programmzähler (, kurz "PC"), ist ein spezielles Register innerhalb eines Hauptprozessors, das je nach Systemarchitektur die Speicheradresse des derzeitigen oder des nächsten auszuführenden Befehls enthält. Da dieser Zähler damit auf einen Speicherbereich "zeigt", wird er auch als Befehlszeiger (englisch ', kurz "IP") oder Programmzeiger bezeichnet.


Historie.

Premiéra tohoto významného festivalu proběhla 18. září roku 1979 v bývalé továrně na tabák, první stavbě s ocelovou konstrukcí v celém Rakousku. Symposium se skládalo asi z dvaceti umělců a vědců, kteří byli úzce zaměřeni na technologie v umění, tudíž zpočátku neoslovovali širokou veřejnost, ale zaměřovali se spíše na tu odbornou. Ars Electronica byla součástí mezinárodního Bruckner festivalu, který byl zaměřen na hudbu. Pro nevelký úspěch, který ARS Electronica sklidila, byl tento pilotní projekt, který byl zárodkem celé Ars Electroniky málem zavržen a zrušen, jelikož nebyli prostředky na jeho financování. Tehdejší spoluzakladatel Hannes Leopoldseder přišel s nápadem, že se Ars Electronica bude konat jednou za dva roky a bude na ní vymezen určitý rozpočet. Od roku 1980 se Ars Electronica konala jako bienále, čímž zároveň získala i čas na to, aby si vytvořila stabilní publikum i zahraniční renomé. Bienále trvalo až do roku 1986, kdy její úspěch rapidně vzrostl hlavně díky spolupráci se zahraničními umělci, rozšířením pole působnosti a zájmu širší veřejnosti, což podnítilo i zájem magistrátu Linze, který se jej rozhodl financovat a festival se tak mohl konat každoročně. Projekt byl navržen hlavně díky vzniku digitální revoluce, která s sebou přináší příležitosti čelit závažným otázkám týkajících se budoucnosti a soustředit dotazy na spojení UMĚNÍ-TECHNOLOGIE-SPOLEČNOST. Každý rok se mění konkrétní téma festivalu, které je úzce spojeno s aktuálními společenskými tématy. Toto téma je určováno titulem a případně ještě specifikováno i podtitulem. Umělci tak mají možnost vyjádřit se ke konkrétním událostem, které proběhly za poslední rok a zároveň nastínit potenciální budoucnost. Některé ročníky byly zaměřeny spíš na techniku a jiné zase na umění. AEF si naložil opravdu nelehký úkol už tím, že nerekapituluje historii obecně, sice si vybírá zajímavé úseky či události, které se v minulosti událi, ale především se snaží předvídat budoucnost.

Ars Electronica je organizace založená v roce 1979 v rakouském Linci, jako festival umění, techniky a společnosti. Dříve byla součástí Mezinárodního Brucknerova festivalu (něm. "International Bruckner Festival"). Jeho úspěch rapidně vzrůstal a přitahuje tak pozornost celého světa až dodnes. Spojení UMĚNÍ-TECHNIKA-SPOLEČNOST se stalo filozofií celého festivalu, která je založena na interakci mezi uměním, technologií a člověkem. Dlouhodobá kontinuita a specifické zaměření dělá tento festival opravdu unikátním a světově populárním.

Die Ars Electronica () ist ein Festival zur Präsentation und Förderung von Kunst in enger Verbindung mit (digitaler) Technik und gesellschaftlichen Fragestellungen, das alljährlich in Linz (Oberösterreich) stattfindet. Veranstalter ist die Ars Electronica Linz GmbH, ein österreichisches Kultur-, Bildungs- und Wissenschaftsinstitut, das im Bereich der neuen Medienkunst tätig ist und 1979 in Linz gegründet wurde. Sie hat ihren Sitz im Ars Electronica Center, welches das Museum der Zukunft beherbergt, in der Stadt Linz. Im Mittelpunkt der Aktivitäten von Ars Electronica stehen die Wechselwirkungen zwischen Kunst, Technologie und Gesellschaft.