Historie.

Díky přístupné poloze na okraji Trnavské kotliny a úrodné půdě bylo zdejší území osídleno již v době kamenné. Z té doby se však nedochovalo mnoho archeologických nálezů. Významnější jsou známy až z doby halštatské, kdy na vrchu Molpír nad obcí existovalo velké keltské oppidum. A později i velkomoravské hradiště. Nejstarší písemná zmínka o Smolenicích je na listině datované 11. května 1240. Smolenická fara je uvedena v seznamu far z roku 1390 pod německým názvem Lenstorf a na seznamu z roku 1397 už pod maďarským Szomolány. Ve 14. století byl nad obcí postaven hrad jako poslední z řady pevností, jež chránily malokarpatské průsmyky. Na hradě, jenž byl původně královským majetkem, se vystřídala řada majitelů. Roku 1388 připadly Smolenice na základě darovací listiny císaře Zikmunda vévodovi Ctiborovi ze Ctibořic a Beckova. Od poloviny 15. století vlastnili hrad i obec hrabata z Pezinku a Svätého Jura. V 16. století přešel majetek na rod Orzságů a posléze Erdödyů. Roku 1777 přebírá smolenické panství hrabě Ján Pálffy. Zdejší zámek, který byl už delší dobu neobývaný a upadal, protože nebyly peníze na údržbu, v období napoleonských válek počátkem 19. století nakonec vyhořel a z původního gotického hradu zůstala jen část vnějšího opevnění. Proto začaly v roce 1853 první práce na opravě bašt. V roce 1855 založil hrabě Moric Pálffy pod hradem hřebčín pro chov hospodářských koní. Koncem 19. století se zde již chovali i koně kočároví a jezdečtí. S rozpadem rakousko-uherské monarchie však hřebčín zanikl. Hrabě Jozef Pálffy postavil v letech 1880–1883 poblíž Horných Orešan chemický závod na zpracování dřeva. Pro jeho rychlejší dopravu vybudoval lesní koňskou železnici. V roce 1898 byla vybudována železniční trať z Trnavy do Smolenic. V roce 1911 začali Pálffyové obnovovat zdejší zámek jako rodinné sídlo. Jeho obnova byla zcela dokončena až po 2. světové válce. Od roku 1953 slouží zámek jako reprezentační a kongresové centrum Slovenské akademie věd.

Technická zajímavost.

Koněspřežná železnice vybudovaná koncem 19. století hrabětem Jozefem Pállfym v okolí Smolenic pro rychlejší dopravu dřeva měla všechny dopravní trasy navržené tak, aby se mírně svažovaly směrem k závodu v Horných Orešanech, což umožnilo samočinnou dopravu nákladu. Před likvidací této železniční sítě v roce 1960 měla celá síť (včetně přípojky vedoucí od železniční trati Trnava – Smolenice do závodu) dohromady 70 km.

Přírodní zajímavosti.

Od roku 1976 jsou Malé Karpaty chráněnou krajinnou oblastí. Smolenice se nacházejí právě v oblasti, kde celé pohoří dosahuje vrcholy Veterlín (724 m), Havranica (737 m) a Záruby (768 m) nejvyšších výšek.  Nad Smolenicemi se nachází přírodní rezervace Hlbočianská dolina – kaňonovité údolí s obnaženými skalnatými útvary, krasovými jevy a vzácnou květenou i zvířenou. V její horní části je 9 m vysoký vodopád, jediný v Malých Karpatech, z něhož však padá voda jen občas, většinou na jaře.  Zajímavostí Smolenického krasu je jeskyně Driny, jež vznikla korozí atmosférických vod v rohovcových vápencích z období spodní křídy. V roce 1929 ji objevili smoleničtí rodáci Imrich Vajsábel a Ján Banič. Jeskyně s bohatou sintrovou výzdobou je 680 m dlouhá a je jedinou zpřístupněnou jeskyní na západním Slovensku.

Turistické zajímavosti.

V Malých Karpatech v okolí Smolenic se nachází vícero zřícenin hradů, například Ostrý Kameň, Korlátka nebo Plavecký hrad.

Smolenice jsou obec na úpatí Malých Karpat v okrese Trnava. Nacházejí se asi 60 km severovýchodně od Bratislavy a 25 km severozápadně od Trnavy na státní silnici č. 502 z Bratislavy do Trstína. Stejnojmenná železniční stanice ležící na trati č. 116 Trnava – Kúty je vzdálená asi 4 km od centra obce.

Smolenice (deutsch "Smolenitz", ungarisch "Szomolány") ist eine Gemeinde in der Slowakei zirka 17 Kilometer nordwestlich von Trnava gelegen. Sie besteht aus den Orten Smolenice und Smolenická Nová Ves, das bis 1948 Neštich ("Neustift", ungarisch "Jánostelek") hieß und 1960 eingemeindet wurde. Smolenice wurde 1256 zum ersten Mal urkundlich erwähnt und ist vor allem durch das Schloss Smolenice bekannt geworden. Eine Renaissancekirche wurde von 1642 bis 1644 errichtet. Von 1705 bis 1707 war der Ort von den Türken besetzt.


Rozšíření.

Rostlina pochází ze západní Afriky odkud se dostala téměř do všech tropických a subtropických oblastí. Největšího rozšíření se jí dostalo v 18. století, kdy začala být ve velké míře pěstována hlavně v Indii, odkud se dostala do Jihovýchodní Asie, Arábie, většiny Afriky, Austrálie i tropické Ameriky. Byla vysazována i na jihu Evropy, do Střední Evropy k vůli chladnému klimatu nedoputovala.  V současnosti je přírodní indigo při průmyslovém barvení látek vytlačeno chemickými barvivy a rostliny se pěstují jen řídce.

Ekologie.

Vyskytuje se v sezóně zaplavovaných travnatých oblastech jen rozptýleně porostlých vzrostlými stromy. Obvykle roste v nadmořské výšce do 1000 m a v místech, kde je průměrná roční teplota nad 22 °C a úhrn srážek za rok se pohybuje od 500 do 1500 mm. Dlouhotrvající deště a záplavy, stejně jako nadměrné teplo a suché větry způsobují vadnutí rostlin.  Porost indigovníku pravého pro technické účely se získává výsevem skarifikovaných, nebo předem namáčených semen do sponu 30 × 30 cm, semena klíčí do týdne; lze také vysazovat semenáče vypěstované ve školce. Po vyrašení již nepotřebuje mnoho péče, roste rychle a pleje se pouze výjimečně. Protože dokáže kořenovými bakteriemi fixovat vzdušný dusík, dá se úspěšně pěstovat i na nevyhnojených půdách.

Popis.

Polokeřovitá, vytrvalá rostlina s bylinnými, hodně rozvětvenými prýty dorůstající do výše 1 až 2 m. Stonky jsou porostlé krátkými, štětinovými palisty a spirálovitě uspořádanými, lichozpeřenými, řapíkatými listy dlouhými 4 až 8 cm (které se podobají známému trnovku akátu). Oválné až obvejčité lístky, vyrůstající ve čtyřech až sedmi párech, bývají dlouhé 1,5 až 3 cm a široké 1 až 1,5 cm. Na bázi u krátkého řapíčku jsou čepele lístků tupé nebo špičaté, na vrcholu zaoblené neb hrotité a spodní stranu mají jemně chlupatou.  Drobné bílé, červenavě žluté nebo lososově růžové květy vyrůstají v 8 až 16 cm dlouhých hroznech. Oboupohlavné květy mají srostlý, stříbřitě pýřitý kalich asi 2 mm dlouhý. Koruna, dlouhá do 5 mm, má tři plátky volné a dva srostlé v člunek. V květu je deset dvoubratrých tyčinek, jedna horní je volná. Vrchní jednodílný semeník nese dlouhou čnělku.  Plody jsou tenké, válcovité lusky 2 až 4 cm dlouhé, které obsahují průměrně 10 kulovitých, asi 2 mm velkých semen s pevným osemením.

Význam.

Indigovník pravý se pěstuje pro modré barvivo, které je považováno za jedno z nejkvalitnějších. Vyrábí se z nadrcených stonků keřů pokosených ve výši 10 až 20 cm nad zemí, obvykle ve stáří 4 až 5 měsíců a v počátku kvetení. Drť se asi 10 hodin fermentuje ve studené vodě, kde následkem enzymové hydrolýzy vzniká žlutý indoxyl. Výluh se přefiltruje a za stálého míchání se indoxyl působením vzdušného kyslíku vysráží v modré indigo usazující se ve formě kalu na dně. Roztok se přečistí a pevný zbytek, nerozpustný pigment indigo, se usuší a slisuje. V Indii se z hektaru sklidí asi 10 tun rostlin, pro kilogram barviva je zapotřebí asi 250 kg rostlin.  Pokosené keře brzy obrůstají, sklizeň se opakuje dvakrát až třikrát, pak se zaorají. Barvivo nesprávně nazývané „indigo“ se vyrábí také z borytu barvířského, je však méně kvalitní. Od objevu syntetických barviv používání indiga silně pokleslo, v současnosti slouží hlavně k barvení domácích textilií u původních afro-asijských obyvatel a v restaurátorství.

Indigovník pravý ("Indigofera tinctoria") je subtropická kulturní rostlina, jeden z mnoha druhů velmi rozsáhlého rodu indigovník. Je lidmi pěstován již více než 2000 let, získává se z něj jasně modré barvivo „indigo“ pro barvení textilií a výrobu inkoustu.

Die tropische Indigopflanze "Indigofera tinctoria" gehört zur Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Die Heimat des Indigos liegt – abgesehen von Indien – im tropischen Afrika und in China.


Sporangium u různých skupin organizmů.

Sporangium mechorostů.

U každého ze tří rozlišovaných oddělení mechorostů má sporangium (výtrusnice) typické znaky. Sporangium mechorostů nazýváme tobolka.  Hlevíky ("Anthocerotophyta") mají špičatou válcovitou tobolku vyrůstající na lupenité lodyžce. Hlevíky nemají štět, tobolka je ve stélce ukotvena pomocí nohy (pseudopodium). Uprostřed tobolky je sterilní sloupek, kolem něj je sporogenní tkáň, ze které se diferencují ornamentované výtrusy (spory) a sterilní pseudoelatery. Výtrusy dozrávají postupně, růst sporangia je neukončený. Tobolka se otevírá čtyřmi chlopněmi.  Játrovky ("Marchantiophyta") mají kulatou tobolku na bezbarvém (hyalinním) štětu. V tobolce se tvoří výtrusy a mrštníky (elatery). Elatery mají spirální ztluštěniny, které se za vlhka natahují, čímž vystrkají spory ven z tobolky. Tobolka obvykle puká čtyřmi chlopněmi, výtrusy dozrávají najednou.  Mechy ("Bryophyta") mají obvykle tobolku umístěnou na pigmentovaném štětu (u rašeliníků a štěrbovek štět chybí). Tobolka bývá kulatá či podlouhlá, v horní části uzavřena víčkem (operculum), pod nímž bývá obústí (peristom). Obústí je obvykle tvořeno dvěma řadami obústních zubů. Ty regulují vypadávání výtrusů. Výtrusy se tvoří ve výtrusorodém pletivu kolem sterilního sloupku (columella). Některé skupiny mechů jako rašeliníky, štěrbovky nebo ploníky mají stavbu tobolky lehce odlišnou.

Sporangium kapraďorostů.

Kapraďorosty byly tradičně děleny na plavuně, přesličky a kapradiny. V současném pojetí patří přesličky do oddělení kapradin, jako jedna z jeho tříd. Tvar a uložení výtrusnic se mezi skupinami kapraďorostů značně liší. Dva hlavní typy výtrusnic kapraďorostů jsou eusporangiátní (evolučně starší typ) a leptosporangiátní.  Plavuně ("Lycopodiophyta")mají ledvinité sporangium eusporangiátního typu, které se nachází v paždí lístků (mikrofylů). Vzniká z většího počtu buněk, stěna sporangia je vícevrstevná, všechny buňky ve stěně stejného vzhledu. U šídlatek a vranečků jsou sporangia rozlišena na samčí mikrosporangia (obsahují velké množství malých samčích spor) a samičí megasporangia (obsahují 4 velké megaspory).  Kapradiny dělíme na skupiny s eusporangiátní výtrusnicí a s leptosporangiátní výtrusnicí.  Eusporangiátní výtrusnici mají prutovky ("Psilotopsida"), hadilky ("Ophioglossopsida") a přesličky ( "Equisetopsida"). Eusporangiátní výtrusnice je vývojově původnější, obsahuje velký a různý počet výtrusů, vzniká z více iniciálních buněk, je vícevrstevná a není rozlišena na prstenec a stomium.  Leptosporangiátní výtrusnici mají vlastní kapradiny třídy "Polypodiopsida" a několik menších skupin, z nichž za zmínku stojí především vodní heterosporické kapradiny (řády "Salviniales" a "Marsileales"). Leptosporangiátní výtrusnice kapradin třídy "Polypodiopsida" (kam patří například kapraď samec) je vývojově odvozenější, vzniká z 1 iniciální buňky, je pouze jednovrstevná a je rozlišena na prstenec (anulus), který ji otvírá, a stomium (otvor kterým vypadávají spory). Výtrusů je v jedné výtrusnici 64. Výtrusnice často rostou po skupinkách ve výtrusných kupkách (sori). Vodní heterosporické kapradiny (řády Salviniales a Marsileales) mají výtrusnice chráněny pevným obalem s(p)orokarp.

Sporangium semenných rostlin.

U nahosemenných i krytosemenných rostlin slouží sporangia též k pohlavnímu rozmnožování, nicméně není zvykem mluvit o výtrusnicích, ale o prašném pouzdru a zárodečném vaku. Samčí mikrosporangium je vlastně prašná pouzdra, v nichž vzniká pyl a samičí megasporangium je zárodečný vak obsahující vajíčko („jediný velký výtrus samičí“).

Sporangium dalších organismů.

Sporangia se vyskytují také v životním cyklu dalších skupin organizmů, například hlenek, hnědých řas a podobně. Sporangia mnohých řas a hub jsou zpravidla jednobuněčná a výtrusy v nich vznikají dělením protoplastu.

Sporangium (též výtrusnice) je struktura, v níž vznikají spory (výtrusy). Sporangium je diploidní (obsahuje dvě sady chromozomů, u rostlin je tedy součástí sporofytu) a spory jsou haploidní, ve sporangiu tedy probíhá tzv. redukční dělení (meiózou). Sporangium se vyskytuje například u rostlin, hub a dalších organizmů.

Als Sporangium oder Sporenbehälter bezeichnet man in der Botanik die Bildungsstätte von Sporen bei Pilzen, Algen und Pflanzen. Bei Schleimpilzen bezeichnet Sporangium eine spezielle Gestalt des Fruchtkörpers, bei der sich ein Plasmodium in mehrere bis tausende einzelne Sporenträger aufteilt.


Riverdance show.

Úspěch Riverdance v Eurovizi zapříčinil, že Michaela Flatleyho oslovili producenti John McColgan and Moya Doherty, aby spolupracoval na tvorbě kompletní taneční show. Kompletní show obsahovala kromě irského tance také flamenco, ruské tance a step. Irskou část kompletně choreografoval Michael Flatley a podílel se také na scénické a hudební části show.  První představení se konalo v Dublinu v divadle Point 9. 2. 1995. Na show se za pět týdnů prodalo přes 120 000 lístků. Mnoho tanečníků z původního vystoupení v Eurovizi bylo také zapojeno do show a v pozdějších produkcích tančilo hlavní role.  Video Riverdance bylo zveřejněno ve Velké Británii 5. 5. 1995 a umístilo se ihned v žebříčcích na druhém místě a další týden na prvním. Riverdance video vydrželo v žebříčcích Velké Británie sedm měsíců a stalo se nejprodávanějším hudebním videem ve Velké Británii všech časů. Riverdance vystupovali také následně v Londýně, New Yorku a měli turné po evropských městech. Show probíhaly v období od května 1996 do ledna 1997. Na konci roku 1996 vidělo 400. show 1,3 milionu diváků.

Změny v Riverdance.

Kvůli rozporům s produkcí Michael Flatley opustil show před druhým vystoupením v Londýně, na jeho místo sólisty nastoupil Colin Dunne, který show následně opustil v roce 1998.  V roce 1998 také vyvolalo kontroverzi rozhodnutí výkonného producenta, aby byl zvuk některých skupinových tanců nahrán předem.

Scénografie.

Riverdance – 20 Years.

Akt 1.

Reel Around The Sun – Slunce přináší světlo a oheň, otevírací tanec oslavuje tuto přívětivou mužskou sílu. Slunce je světlem rána, živým a čistým. (choreografie – Michael Flatley)  The Heart’s Cry – Je zde také prastaré tajemství, losos plující proti proudu, slepé naléhání přírody, srdce touží po srdci. Musíme se podporovat navzájem, udržovat pravdu v písni od začátku časů.  The Countess Cathleen – smyslná, pečující, nezávislá a divoká, taková je síla žen, když oslavují samy sebe a vyzývají muže k tanci moci (choreografie: Jean Butler, Moscow Folk Ballet Company, restaged by Svetlana Malinna).  Caoineadh Chú Chulainn – osamělý dudák oplakává Cú Chulainna, nesmiřitelného válečníka bronzového věku, velkého hrdinu keltských mýtů.  Thuderstorm – Surová síla živlů vymykající se lidské kontrole, vymykající se lidskému chápání (choreografie – Michael Flatley).  Firedance – ve starověkém Irsku oheň a hrdost a krása přichází z jihu, krajiny slunce. Síla slunce přechází ve vášeň tanečnice (choreografie: Maria Pagés, Colin Dunne).  Shivna  Slip into Spring – The Harvest  Riverdance

Akt 2.

American Wake  Lift the Wings  Heal Their Hearts – Freedom  Trading Taps  Macedonian Morning  The Russian Dervish  Andalucía  Anna Livia  Slow Air Tunes  Heartland  Finalé

Riverdance je taneční show, jejíž náplní je irský tanec převážně stylu step dancing, a irská hudba. Show vznikla po úspěšném vystoupení na velké ceně Eurovize 30. 4. 1994 v Dublinu. Show trvá dvě a půl hodiny s přestávkou.

Riverdance – The Show ist eine irische Bühnenaufführung, die hauptsächlich aus traditionellem irischen Stepptanz und keltischer Musik besteht. Irischer Stepptanz zeichnet sich vor allem durch schnelle Beinbewegungen aus, während der Körper und die Arme in der Regel starr gehalten werden. Das besondere an Riverdance ist die Tatsache, dass hier teilweise mehr als 20 Tänzer synchron steppen. Riverdance gilt als Ursprung irischer Stepptanzvorführungen, wie z. B. "Lord of the Dance".


Historie.

Okolí hradu spravované proboštstvím v Boči patřilo do roku 1357 benediktinskému klášteru v Postoloprtech a potom se stalo součástí panství hradu Hauenštejn. Část tohoto panství získal Vilém z Ilburka a před rokem 1434 na něm nechal postavit hrad, který nazval "Himmelstein "(Nebeská skála) jako protiklad k sousední osadě Peklo. Vilém získal ještě před rokem 1437 i zbývající část hornohradského panství, přesídlil na tamější hrad a na Himlštejně poté sídlil jen purkrabí. Pravděpodobně v letech 1448–1449 Vilém oba hrady prodal rytíři Jindřichu z Weidenu, ale už v roce 1470 se uvádí jako jejich majitel Hylprant Satanéř z Drahovic.  Jeho syn Oldřich zdědil Himlštejn a před rokem 1497 ho nechal přestavět. Oldřich zemřel po roce 1507 a jeho sedm synů hrad roku 1528 prodalo Jindřichu Šlikovi z Holejče. Ten téhož roku zemřel a hrad později získal jeho starší syn Kašpar. Na hradě pravděpodobně nebydlel, neudržoval ho a za účast na v odboji českých stavů proti Ferdinandovi I. musel svobodné panství se zpustlým hradem převést v manství a pod léno králi. Až král Maxmilián na žádost Kašparova syna Bedřicha hrad z manství roku 1574 propustil a hrad byl opraven. Bedřich hrad prodal roku 1588 Šimonu Ungnadovi ze Sonneku a ten roku 1592 Kryštofu z Fictumu a na Klášterci. Hrad přestal být po připojení ke kláštereckému panství obýván a roku 1653 je již zmiňován pouze hradní vrch.

Stavební podoba.

Přístupová cesta hluboko pod hradním jádrem překonala příkop a prošla bránou postavenou při přestavbě na konci patnáctého století. Vlastní brána se nedochovala, ale zůstaly fragmenty části zdiva k ní přistavěné strážnice. Cesta potom vystoupila k další bráně, jejíž oblouk se dochoval dosud. Brána se uzavírala vraty se závorou, po které zůstala kapsa ve zdi. Z jedné strany bránu chránila mělká bašta a z druhé strany k ní byla přistavěna obytná věž, která je dnes nejvýraznějším zbytkem hradu. Dochoval se z ní suterén, většina přízemního zdiva a fragment zdiva prvního patra.  V těsné blízkosti druhé brány hradbu prolomila menší dochovaná brána, která zpřístupňovala parkán a umožňovala do něj zavážet děla. Parkán vznikl stavbou zdi z nasucho kladených kamenů. V prostoru nad první bránou hradba vybíhala v mohutnou lichoběžníkovou baštu. Zeď podobné konstrukce spojovala obytnou věž s první bránou a chránila tak přístupovou cestu od jihu.  Teprve za věží začíná stavba původního hradu z první poloviny patnáctého století. Za částečně dochovaným příkopem se nacházelo protáhlé předhradí bez dochovaných staveb. Terén za předhradím stoupá k vrcholu kopce s hradním jádrem, ve kterém se dochovaly pouze drobné zbytky dvou obdélných budov.  Poloha hradu je reakcí na rozvoj účinného dělostřelectva během husitských válek, kdy stavitel zareagoval upřednostněním obranné složky před obytnou funkcí umístěním hradu na vrchol neohrozitelný palbou děl.

Přístup.

Zřícenina hradu je přístupná po cestě značené zelenou turistickou značkou. Ze Stráže nad Ohří cesta stoupá úbočím Nebeského vrchu k rozcestníku Nebesa. Odtud vede na vrchol se zříceninou významová odbočka. Celková délka cesty je od nádraží ve Stráži 2,5 km.

Himlštejn je zřícenina hradu na výrazném vrcholu Nebesa asi jeden kilometr severozápadně od obce Stráž nad Ohří v nadmořské výšce 638 metrů v Doupovských horách v okrese Karlovy Vary. Dochovaly se z něj zejména portály dvou bran, část obytné věže, fragmenty paláců a opevnění. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka.

Himlštejn, auch Nebesa, Nebeská skála (deutsch "Himmelstein", auch "Altes Schloss") wird die Ruine einer gotischen Burg bei Stráž nad Ohří ("Warta an der Eger") im Erzgebirge in Tschechien genannt. Sie befindet sich auf dem Gipfel eines schroffen Basaltkegels am Südhang des Erzgebirges. Von der einst stattlichen Burganlage sind nur noch wenige Reste erhalten.


Rozšíření.

Jedná se o takzvaný pontomediteránní druh, který je rozšířený v jižní a jihovýchodní Evropě od Španělska až po Ural a jižní Sibiř. Severní hranice areálu druhu zasahuje Walliské Alpy, okolí Vídně, jižní Moravu a Slovensko.  V Česku byla poprvé zaznamenána počátkem 20. století. Od té doby je k vidění přibližně v pěti lokalitách, z nichž nejkomplexnější je asi vápencové pohoří Pavlovské vrchy (známé jako Pálava), kde bylo po intenzivních průzkumech v NPR Děvín-Kotel-Soutěska a Tabulová v letech 2006–2009 hlášeno 447 nymf a 75 dospělých. Mezi lety 1950–1990 se kobylka sága ukázala také v NPR Pouzdřanská step, PR Kamenný vrch u Kurdějova a v okolí Znojma. Od té doby není na těchto místech evidována, výskyt je tedy nejasný. V České republice je kobylka sága chráněna zákonem jako kriticky ohrožený druh.  Na Slovensku je vzácnější. V letech 2003–2006 bylo navštíveno celkem 36 potenciálních lokalit, z nichž v sedmi byl její výskyt potvrzen (Malé Karpaty – např. Devínská kobyla). Téměř výhradně se pohybovali v xerotemních (suchých) lesních stepích nebo vápencových skřapech, na svazích se sklonem 10–45°, v nízké vegetaci vysoké 10–30 cm a v nadmořské výšce 220–585 metrů. Od okraje lesa (převážně bukového, dubového a habrového) byly vzdáleny přibližně 10 metrů. Maximální hustota jedinců potom byla 12 nymf na 1 km2. Na území Slovenska jde o vůbec největší žijící kobylku a taktéž podléhá ochraně.  Šíření ságy je velmi pomalé a její přítomnost na tamních lokalitách dokumentuje, že zde nebo v nejbližším okolí žije od teplého poledového stepního období (Holocén).  V USA byly uměle vysazeny a naposledy spatřeny v letech 1970–1972, kdy výzkumníci napočítali šest exemplářů. Od té doby nebyl zdokumentován žádným spolehlivým orgánem, docházelo pouze k útržkovitým a nepotvrzeným pozorování.

Fyzické vlastnosti.

Kobylka sága je patrně největší středoevropskou kobylkou a v rámci celé Evropy se řadí rovněž mezi největší druhy vůbec. Dorůstá délky až 7 cm (bez kladélka), 12 cm s kladélkem a včetně tykadel je dlouhá až 15 cm. Než doroste takové velikosti, larva ságy (tzv. nymfa) se po vylíhnutí z vajíčka 5–7 svléká. Postupně tedy projde až sedmi stádii, jimž se odborně říká instary.  Má dlouhé válcovité tělo s poměrně velkým hnědě-žlutým kladélkem. Vedle celkového rozměru zaujmou také velké oči, silná tykadla a dlouhé nohy pokryté ostny. První dva páry nohou slouží nejen k pohybu, ale i při lovu kořisti. Zadními končetinami se zase dobře odráží. Ve vegetaci se pohybuje pomalou houpavou chůzí a jen zřídka skáče. Při lovu spoléhá především na svou nehybnost a snaží se splynout s okolím, navzdory své velikosti je i v řídkém porostu velmi dobře maskovaná. Zbarvení je většinou zelené, jižněji se vyskytují jedinci hnědaví a skvrnití. Na bocích, od tykadel po konec zadečku, se ji táhne bílý pruh.

Biologie a ekologie.

Ideálním stanovištěm kobylky ságy jsou xerotermní lokality, prohřáté svahy porostlé množstvím křovin (např. hlohu), prosvětlené listnaté lesy, louky, obilná pole, vinice a případně vápencové skřapy. Pohybují se často v nízké vegetaci (od 10–60 cm vysoké) a v nadmořské výšce okolo 400 metrů (maximálně asi do 1500 m n. m.. a výše se dostanou jen velmi vzácně). Aktivní je za soumraku, v noci i za slunečného parného počasí během dne.

Potrava a způsob lovu.

Běžně loví větší hmyz, jako například koníky, včely a dokáže zdolat i tak velkého dravce, jakým je kudlanka nábožná ("Mantis religiosa"). Známe jsou i případy kanibalismu. Při lovu spoléhá na své maskování a pomalu se ke kořisti plíží, poté ji náhle obejme a přidržuje oběma předními páry nápadně ostnatých nohou. Svou oběť usmrtí několika zakousnutími do hlavy a do krku.

Přirození nepřátelé a paraziti.

Dospělé kobylky se stávají kořistí pro některé druhy ptáků, různé hmyzožravé savce, hlodavce, ještěrky či žáby. Nymfy padají za oběť pavoukům, stonožkám a jiným druhům dravého hmyzu. V jižní čísti areálu je loví taktéž štíři.  Různá vývojová stádia nymfy bývají infikovány několika vnitřními parazity, například mouchou masařkou obecnou ("Sarcophaga carnaria").

Rozmnožování.

Reprodukce probíhá asexuálně, neboť se zdá, že populaci této kobylky tvoří pouze samice. Rozmnožuje se tedy takzvanou partenogenezí. Pomocí dlouhého ostrého kladélka a jeho zabodnutím do půdy naklade kobylka sága 25–80 neobvykle velkých vajíček (11,8 × 3,8 mm). Při okolní teplotě 25–30 °C se za 40–43 dní vylíhnou larvy (nymfy) podobné dospělým. Panují-li chladnější podmínky (okolo 20 °C) líhnout se mohou až za 85 dní, a pokud je teplota ještě nižší, prodělají diapauzu v trvání i 5 let (obvykle 2–3 let). Nymfy se líhnou zpravidla vždy v květnu. Postembryonální vývoj pak zahrnuje až sedm stádií (instar), a v jeho konečné fázi se z larev stanou kobylky. S nimi se lze setkat zhruba od konce července do října. Dospělá kobylka se dožívá 4–6 měsíců.

Ohrožení.

Ačkoli se druh rozprostírá na poměrně rozlehlém území, jednotlivé populace nejsou kdovíjak početné – nicméně třeba brát v potaz, že je druh velmi špatně viditelný a průzkumy ohledně početnosti mohou posloužit spíše orientačně. Na některých místech ale může být kobylka sága výrazně ohrožena, proto je Mezinárodním svazem na ochranu přírody (IUCN) považována za zranitelnou. Největším nebezpečím je jakákoli proměna vhodných stanovišť, ať už obecným ničením (např. pesticidy), vysazováním nevhodných dřevin, přílišným zarůstáním a naopak úplným kosením keřů a trávy.

Kobylka sága ("Saga pedo") je velký druh bezkřídlé kobylky s délkou těla až 7 cm, s kladélkem a tykadly je potom dlouhá až 15 cm. Zbarvení je většinou zelené, jižněji se vyskytují jedinci též hnědaví a skvrnití. Kobylka sága je patrně největší středoevropskou kobylkou a v rámci celé Evropy se řadí rovněž mezi největší druhy vůbec. Vzhledem k vzácnému výskytu je v Česku i na Slovensku chráněná. V globálním měřítku ji Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) vede jako zranitelnou.

Die Große Sägeschrecke ("Saga pedo") ist eine räuberisch lebende Art der Langfühlerschrecken und gehört zu den größten und zugleich seltensten Insekten Europas.


Historie.

Podle středověkých gruzínských zápisů nechal zahájit stavbu původního kostela na tomto místě král Vachtang I. Gorgasali (439 nebo 443 — 502 nebo 522] v 5. století. O sto let později započal eristavi (vévoda pověřený zemskou správou) Kavkazské Iberie Guaram I (gruzínsky გუარამ I) přibližně v roce 575 s přestavbou na novou koncepci, která byla dokončena jeho následníkem eristavem Adarnasem III. z rodu Bagrationů přibližně v roce 639. Podle legendy byli oba eristavi pohřbeni na tomto místě, ale žádné jejich pozůstatky dosud nebyly nalezeny. Původní kostel byl zcela zničen nájezdy Arabů, takže musel být postaven prakticky znovu.  Katedrála bak byla znovu zcela přestavěna králem Davidem IV. Budovatelem, též zvaným "David II", (gruzínsky დავით აღმაშენებელი - "Davit Aghmašenebeli") (1073 – 24. leden 1125) z rodu Bagrationů v roce 1112. Základní konstrukce stávající stavby pochází právě z této doby. Na pokyn chórezmského šáha Džalal al-Din Mangubertiho též zvaného "Džalal al-Din Mingnurnu" byla katedrála byla těžce poničena v roce 1226. Následně byla znovu opravena a roku 1386 znovu poničena Tamerlánem. Pak byla znovu opravena králem Alexandrem I. Velikým z rodu Bagrationů (gruzínsky ალექსანდრე I დიდი, 1389 — 1443). Poškozena byla znovu za perské invaze v 17. století.  V roce 1657 nechal tbiliský biskup Elise Saginašvili (zemřel roku 1670), zcela přestavět kopuli a přidat jižní loď, ale i tato konstrukce byla poničena v roce 1668, tentokrát však zemětřesením.  Vládce Kartli, "batonišvili" (princ a gruzínský král pod perskou nadvládou) Vachtang VI. (gruzínsky ვახტანგ VI; persky "Husejn Kuli Kchan", 1675 - Astracháň 1737) zrestauroval kopuli a zdivo v roce 1710. Katedrála ale byla znovu poškozena za nájezdu Peršanů v roce 1795.  K proměně vzhledu interieru došlo v období 1850 až 1860, kdy ruský umělec a generál, kníže Grigorij Grigorijevič Gagarain (1810 – 1893) zakomponoval do interieru sérii zajímavých nástěnných maleb, ačkoliv tím došlo ke ztrátě starých gruzínských fresek. Část nástěnných maleb na západní zdi bylo zhotoveno v 80. letech 20. století gruzínským umělcem Levanem Tsutskiridzem.  Kamenná ikonostas se datuje kolem roku 1850. Nahradila dřevěnou ikonostas, která vyhořela za perské invaze v roce 1795. Na levé straně oltáře je uctívaný "hroznový kříž" (gruzínsky ჯვარი ვაზისა, "Džvari Vasisa"; též zvaný "gruzínský kříž" nebo "kříž Svaté Niny"), který byl podle legendy vykovaný Svatou Ninou (Kristýnou), kapadockou ženou, která šířila Křesťanství v Gruzii na počátku 4. století. Tento relikviář byl přidán králem Vachtangem III. (1276–1308) na počátku 14. století.  Katedrála se stala dějištěm historie, když zde byl zveřejněn ruský imperiální manifest o připojení Gruzie k Rusku. Došlo k tomu 12. dubna 1802, když velitel ruských vojsk v Gruzii, generál Karl von Knorring, shromáždil gruzínskou šlechtu a duchovenstvo do katedrály, která byla obstavena ruským vojskem. Šlechta i kněží byly vyzváni přísahat věrnost ruské carské imperiální koruně. Kdo odmítl, byl zajat.  Katedrála Sioni zůstala funkční i za sovětské éry a dílem byla renovována v letech 1980 - 1983.

Katedrála Sioni (gruzínsky სიონის ეკლესია - "Sionis eklesia") je chrám v Tbilisi, hlavním městě Gruzie, ze 6. až 7. století. Je považován za jedno z nejsvětějších míst Gruzínské pravoslavné církve.

Die Sioni-Kathedrale (georgisch ) ist ein Kirchengebäude in der georgischen Hauptstadt Tiflis. Sie wurde zwischen 575 und 639 errichtet. Sie gilt als eine der heiligsten Stätten der georgischen Orthodoxie.


Příprava na invazi.

Vzhledem k faktu, že projekt Manhattan byl přísně utajovanou operací americké armády, nepřekvapí, že americké velení v Tichomoří nebylo s možným nasazením nové zbraně obeznámeno, a proto z perspektivy velitelů v poli válka s Japonci vypadala jako konvenční boj do hořkého konce. Velení US Navy a USAAF, které představoval admirál Chester Nimitz a generál Curtis LeMay, dostalo za úkol připravit půdu pro úspěšné vylodění amerických vojsk, tentokráte přímo v Japonsku. Ve snaze ukončit válku Američané Japonce nikterak nešetřili. Doposud sporadicky bombardované japonské ostrovy nyní na vlastní kůži zažily, co je to strategické bombardování. Vzhledem k faktu, že většina budov ve velkých japonských městech byla dřevěná, rozhodl se generál LeMay pro zápalné pumy, otestované roku 1943 při náletu na Hamburk. Již 9.–10. března 1945 rozpoutaly americké bombardéry ohnivou smršť v japonském hlavním městu Tokio, která zabila 100 000 lidí a přes milión dalších přišlo o své domy. Terčem útoků se stávaly také továrny, čímž byla zbrojní výroba vážně narušována.  Ještě fatálnější následky měla pro Japonce operace Starvation (Vyhladovění) zahájená v březnu 1945. Ambiciózní plán měl jednoduchou logiku: hustě zaminovat japonské pobřežní vody a odříznout tak Japonce od moře. Na rozkaz admirála Nimitze bylo ponorkami a bombardéry rozmístěno přes 12 000 min. Výsledky se brzy dostavily: japonské obyvatelstvo jedlo denně asi tak třetinu toho, co jejich organismus potřeboval. Rýže byla na minimální příděly a ryby, důležitý prvek výživy, z trhu prakticky zmizely. Už tak kolabující zbrojní průmysl byl odříznut od strategických surovin, na jejímž dovozu byl závislý. Nebylo divu – na minách se celkem potopilo 670 lodí o celkovém výtlaku 1 250 000 BRT, přičemž miny přirozeně nedělaly rozdíly mezi nákladními plavidly a rybářskými bárkami.

Japonské velení.

Přestože japonská morálka byla zle otřesena ohnivými bouřemi a operací Starvation, neštěstím civilního obyvatelstva bylo, že od vypuknutí války se skutečná moc koncentrovala do rukou privilegované vojenské kasty, která se oddávala fanatické rétorice o tom, jak se milióny chopí bambusových kopí a jako jeden muž se vrhnou v ústrety cizákům a smetou je zpět do moře nebo padnou do jednoho přesně v duchu samurajských kodexů. Všechna letadla, ať už bojová, výcviková, pozorovací i civilní, bylo mobilizováno pro závěrečný boj ve stylu kamikaze. Do července 1945 se zdařilo upravit 8 000 letounů a dalších 2 500 mělo být připraveno do září. Japonská branná moc a japonský národ už nevedly válku proto, aby zvítězily nad nepřítelem, ale proto, aby "padly se ctí na poli slávy".

Invazní plán.

Vrchním velitelem invaze se stal generál Douglas MacArthur, který shrnul situaci operace Downfall výstižně: "V případě japonského loďstva bylo dosaženo jeho praktické bezmocnosti. Japonské letectvo je ve stavu, kdy je schopno proti nám provádět jen nekoordinované sebevražedné útoky za použití všech dostupných typů letadel. Trpí značným úbytkem a jeho možnosti pokračovat v boji značně klesají".  Americký plán skoků z ostrova na ostrov po pádu Okinawy navrhoval zaměřit se na souostroví Rjúkjú, kde měly být po jejich dobytí vybudovány letecké základny k podpoře dalšího postupu. 1. listopadu 1945 měla americká armáda zahájit operaci Olympic, tj. invazi na ostrov Kjúšú. Operace se mělo účastnit 14 divizí (přes 400 000 mužů) na 1 300 vyloďovacích plavidlech. Vzdušnou podporu operaci Olympic mělo zajistit 1 900 letounů z 32 amerických a britských letadlových lodí a 2 700 letounů z Okinawy. Pro srovnání – v rámci operace Overlord se invaze účastnilo pět divizí a tři výsadkové divize. Ještě větší rozměr měla následná operace Coronet, připravovaná pro případ, že by Japonci i nadále pokračovali v boji, na 1. březen 1946, která by zahrnovala rozsáhlý útok 25 divizí (tj. přes půl milionu vojáků) v oblasti Kantó na ostrově Honšú, kde leží i Tokio. Obě operace kladly velké nároky na logistiku (například pro úspěch operace Coronet bylo nutno dopravit 610 000 tun zásob, a až by se invazní armády usadily v dobytých pozicích, potřebovaly by dalších 686 000 tun), které vzbuzovaly v řadách armádních důstojníků určité rozpaky. Především si nikdo netroufal vyčíslit oběti na životech ani jak dlouho po úspěšném vylodění a upevnění dobytých předmostí bude konflikt ještě trvat. Nedalo se čekat, že se Japonci po invazi vzdají a vše se tak elegantně ukončí, naopak šílené sebevražedné vize japonského generálního štábu zavdávaly podnět k obavám.

Závěr.

Atomové bombardování Hirošimy a Nagasaki, které mělo umocnit bezvýchodnou situaci Japonska a napomoci tak operaci Downfall k úlevě mnohých amerických velitelů, přineslo kýženou japonskou bezpodmínečnou kapitulaci a učinilo plán invaze do Japonska bezpředmětným.

Operace Downfall byl americký plán na vylodění v Japonsku pro případ, že by japonská vláda odmítla i po plánovaném atomovém bombardování bezpodmínečně kapitulovat.

Die Operation Downfall war der alliierte Plan zur Invasion der Hauptinseln Japans zum Ende des Pazifikkrieges im Zweiten Weltkrieg. Der Plan war in zwei Teile gegliedert, die Operation Olympic, welche die Invasion von Kyūshū im November 1945 vorsah, sowie die Operation Coronet, welche die Invasion von Honshū nahe bei Tokio im Frühjahr 1946 beinhaltete. Nach den Atombombenabwürfen auf Hiroshima und Nagasaki und dem Kriegseintritt der Sowjetunion gegen Japan kapitulierten die Japaner jedoch, bevor die Pläne umgesetzt wurden.


Poloha.

Na severu tvoří hranici pohoří údolí řeky Trebešnjica a komunikace, která spojuje doliny Grahovo a Grančarevo. Na jihu je masiv vymezen pobřežím Kotorského zálivu. Západní hranici tvoří spojnice měst Gruda - Grab - Trebinje a na východě silnice mezi městy Risan a Graho.

Charakteristika.

Pohoří Orjen tvoří velký labyrint vápencových vrcholů z nichž 44 překračuje výšku 1500 metrů. Centrální část masivu nese vysokohorský reliéf. Typické dinárskohorské jevy jako náhorní plošiny se zde nenacházejí. Pohoří je divoce rozeklané s několika výraznými vrcholy, které mají až 400 metrů vysoké stěny. V pohoří jsou časté krasové závrty (až 80), jeskyně, škrapy. Krasovým procesům podlehly i stopy po někdejším zalednění, které se nacházelo ve střední části masivu nad linií 1200 metrů.

Podnebí.

Pohoří Orjen je držitelem prvenství v množství spadlých srážek – je to nejdeštivější oblast Evropy. Ročně zde spadne v průměru až 5000 mm srážek. Ovšem vápencový povrch, jenž je plný krasových puklin a propastí, vstřebá všechnu vodu. Ta teče podzemím do blízkosti Kotorského zálivu. Hory jsou tak dosti suché. Nejlepší období pro návštěvu je červen a červenec, kdy zde fouká příjemný vítr od moře. V srpnu je obvykle velmi horko. Duben, květen a listopad jsou měsíce s nestabilním počasím.

Turismus.

Turismus není v oblasti Orjenu v současnosti příliš rozvinutý. Komplikuje to složitá situace v blízkosti hranic tří států, poměrně špatná dostupnost a málo zpřístupněných a upravených turistických tras.

Turistické cesty.

Přes malou návštěvnost nalezneme v pohoří několik upravených a značených cest. Chata Vratlo - Kabao (1384 m) = 1 hod. - Odijevo (1571 m), "(2,30 hod.)". Cesta je značená až po vrchol Kabao. Chata Vrbanje (1010 m) - Subra (1679 m), "(4 hod.)", snadná cesta v závěru se skalním lezením - sedlo Orjen (1594 m) - Zubacki kabao (1894 m), "(2 hod.)", několik lezeckých partií Chata Vratlo (1160 m) - Pazua (1769 m), "(12 hod.)", populární, ale těžká cesta

Orjen je přímořské pohoří nacházející se na území tří států - Černé Hory, Chorvatska a Bosny a Hercegoviny. Nejvyšším bodem je vrchol Zubacki kabao (1894 m), který je zároveň nejvyšším přímořskou horou Černé Hory. Hlavním stavebním prvkem pohoří je triasový vápenec.

Der Orjen ist ein stark verkarstetes Hochgebirge in Montenegro. Es ist ein Teil des Dinarischen Gebirges und bildet mit dem Lovćen und der Rumija das südlichste Element der aus mesozoischen Kalksteinen aufgebauten litoralen Dinariden.


Harold Alexander, 1. Earl Alexander of Tunis

Životopis.

Harold Alexandr se narodil v rodině irských protestantů, kteří byli šlechtici. Studoval vojenskou akademii v Sandhurstu. Po ukončení studia byl přidělen k Irské gardě. Během první světové války sloužil na západní frontě, kterou začínal v hodnosti poručíka a ukončil ji v hodnosti podplukovníka, byl nejmladší v britské armádě, byl třikrát zraněn a na konci války velel brigádě. Během války získal pověst odvážného a inteligentního důstojníka. Po skončení války se zúčastnil jako velitel bojů v bolševickém Rusku, kde velel baltským Němcům. Následně velel pluku v domovské okrsku v Irské gardě.V letech 1934-1938 byl štábní důstojník na severním velitelství. Jeho dalším působištěm v letech 1934 až 1938 byla Indie, kde velel nowsherské brigádě. Poté se vrátil do Anglie a je povýšen na generálmajora a velel první divizi. Jeho divize je v roce 1939 nasazena ve Francii. Během druhé světové války po napadení, kdy napadlo Německo v roce 1940 Francii, zpomalil útok Němců k Dunkerku a následně v období od 28. května do 4. června 1940 velel evakuaci 330 000 britských, francouzských a belgických vojáku do Velké Británie. Sám odešel z pláže jako poslední. Poté velel jednotkám Commonwealthu v Barmě v prvních fázích války s Japonci.V srpnu 1942 byl převelen do Afriky, aby se zúčastnil bojů proti Afrikakorpsu v čele s Rommelem. Byl nadřízený Montgomeryho během bitev u El Alameinu. Po zničení sil Osy v Africe se stal zástupcem vrchního velitele spojeneckých vojsk v Itálii. Velel invazi na Sicílii. 4. července 1944 osvobodil Řím. Následně postupoval na sever. V posledních měsících války zajal více jak 1 000 000 Němců ve vojenských operacích na řece Pád. 29. dubna 1945 přijal první bezpodmínečnou kapitulaci německých důstojníku.  Po válce byl ještě nějakou dobu činný v politice, mimo jiné byl posledním generálním guvernérem Kanady (1946–1952) britského původu a ministrem obrany ve vládě Winstona Churchilla (1952–1954). Zemřel 16. června ve Slough.

Harold Rupert Leofric George Alexander, první hrabě Alexandr z Tunisu (10. prosince 1891 – 16. června 1969) byl britský maršál.

Harold Rupert Leofric George Alexander, 1. Earl Alexander of Tunis, KG, GCB, GCMG, CSI, GCVO, DSO, MC (* 10. Dezember 1891 in London; † 16. Juni 1969 in Slough) war britischer Feldmarschall. Er kämpfte im Ersten Weltkrieg, im Lettischen Unabhängigkeitskrieg, im West-, im Burma-, im Afrika- und im Italienfeldzug. Später diente er als Generalgouverneur Kanadas und als britischer Verteidigungsminister.


Vývoj.

Mezalianční svazek byl nepřijatelný zejména pro vysokou šlechtu, jelikož ohrožoval její dlouholetou exkluzivitu. Uzavření takového sňatku mohlo vést v krajních případech až ke ztrátě společenského postavení vyššího šlechtice. Pro manželství byla v evropských šlechtických rodech jasně stanovená pravidla, která měla rodům často zajišťovat „udržení nebo získání jistých území, majetek, politickou moc a řadu privilegií a zároveň snahou stabilizovat striktně vymezené hranice mezi stavy i mezi hierarchicky uspořádanými společenskými vrstvami uvnitř stavu urozených“.  Až do konce 18. století v prostředí české a moravské šlechty k mezaliančním svazkům prakticky nedocházelo. S příchodem průmyslové revoluce a nástupem tak zvaných novodobých industriálních společností začalo být velmi náročné pro šlechtické rody najít si navzájem rodově rovné protějšky. Poprvé v historii nebyly nejbohatší šlechtici, nýbrž obchodníci, továrníci a podnikatelé. Zajištění potřebného věna pro dcery nebylo proto snadné. Navíc platilo, že muž šlechtí ženu. Pokud si žena ze šlechtického rodu vzala měšťana, o svůj titul přišla.  V novodobé společnosti jsou sňatky uvnitř šlechtických rodů uzavírány již méně, stále však bývá z důvodů prestiže výběr partnera vědomě omezen na určité sociální prostředí nebo vrstvu. Porušení tohoto pravidla může přinést ztrátu společenské pozice a jistých výhod a někdy vede až k ostrakizaci partnera, v některých případech obou manželů.

Důsledky.

Děti z takového manželství bývají vylučovány práv a předností, vyhrazených jen potomkům rodičů po meči i po přeslici do jistého pokolení šlechtických úřadů. Problém pro šlechtický rod přicházel hlavně při mezalianci prvorozených synů. Ti mohli přijít o fideikomis, neboli svěřenectví.

Známé historické mezaliance.

Nejvýraznějším příkladem z českých zemí je sňatek Františka Ferdinanda d'Este, následníka rakousko-uherského trůnu, s Žofií Chotkovou v roce 1900. Arcivévoda musel zažádat o souhlas císaře Františka Josefa I. (mimochodem svého strýce), neboť v rakouském císařství platila na základě Císařského rakouského rodinného řádu z roku 1839 podmínka rovnorodosti. Žofie sice pocházela ze šlechtického rodu, rodokmen Chotků ale nebyl pro následníka trůnu dostačující. Císař sňatek i přes počáteční nesouhlas patrně ze strategických důvodů (zajištění nástupce na trůn) povolil, Ferdinand se však musel vzdát práv, poct a titulů nejen pro manželku, ale také pro své potomky.  Další proslulou mezaliancí je manželství britského monarchy Eduarda VIII. s dvakrát rozvedenou Wallis Simpsonovou. Sňatek vyvolal ústavní krizi a Eduard pod nátlakem britského premiéra Stanleye Baldwina abdikoval, čímž se stal jediným panovníkem Commonwealthu, který tak dobrovolně učinil. Za mezalianci považujeme i manželské svazky britského prince Charlese a Camilly Parker-Bowlesové nebo monackého knížete Rainiera III. a americké herečky Grace Kellyové.

Mezaliance v umění.

V literatuře byly mezalianční vztahy často výchozím bodem nebo tématem. V Písní o Nibelunzích je Brunhildou domnělý rozdíl ve společenském postavení mezi Siegfriedem a Kriemhildou základem pro smrtelné spory.  Mezaliance byly tématizovány také v Molièrových komediích nebo v románech Theodora Fontana. V městské tragédii Úklady a láska (Kabale und Liebe) od Friedricha Schillera z roku 1784 například vyhrožuje šlechtický prezident vyděděním, pokud by si jeho syn vzal za ženu městskou Luisu Miller.  Komedie G. B. Shawa „Mesaliance“ a dílo Wernera Schwaba „Mesalliance, aber wir ficken uns prächtig“ z roku 1992 také pracuje s příklady tohoto nerovného svazku.

Mezaliance (též mesaliance; z fr. "mésalliance", složeno z més, to z lat. minus = méně, alliance = svazek) je uzavření nerovnorodého manželského svazku. Jedná se buďto o manželství osoby stavu šlechtického s osobou stavu občanského, nebo o sňatek vyššího a nižšího šlechtice. Nejznámějším případem v českém prostředí je svazek Františka Ferdinanda d'Este a jeho manželky Žofie Chotkové.

Mesalliance ( „Missheirat“) bezeichnet in der mittelalterlichen und frühneuzeitlichen Ständegesellschaft eine Eheschließung zwischen Partnern, die verschiedenen Gesellschaftsschichten angehörten. Die Folgen trafen in der Regel besonders Nachkommen aus solchen Verbindungen, die rechtlich dem Standesminderen aus einer solchen Verbindung folgten, und konnten für Angehörige des Adels bis zum Verlust ihres Standes führen.


Definice / entymologie.

Grappling je anglický výraz, který lze přeložit jako "zápasení". Čeština má však řadu let pro zápasení zavedeno anglické slovo "wrestling". Důvodem proč angličtina rozlišuje zápasení dvěma výrazy grappling a wrestling je v podrobné studii jednotlivých zápasnických stylů. Ta v České republice není podrobně popsána. Například rozdíly mezi olympijským zápasem řecko-římským a judem se prakticky neliší v zápasu v postoji (pomineme-li různé způsoby úchopů, chvatů a méně častou submisi z postoje). Problém nastává ve chvíli, kdy se zápasníci přesunují do boje na zemi. V řecko-římském zápase je cílem zápasníka v boji na zemi dostat soupeře do pozice na lopatky tzv. přetočit ho na záda (wrestle). V judu je cílem zápasník v boji na zemi dostat soupeře do submisivní pozice, tedy svým tlakem ho dostat do nepříjemné, často bolestivé pozice, při které zápas poklepáním vzdá nebo omdlí. V judu se tedy v boji na zemi lopatky neřeší a pro tento způsob boje má angličtina výraz grappling.  V České republice jsou veřejnosti známé dva zápasnické styly a to olympijský zápas řecko-římský a judo. Pro oba zápasnické styly se používá slovo zápas případně zápas a judo. Potíž nastává v případě praktikování juda. Čeští judisté zavedli pro praktikování juda hovorový výraz "prát se" tj. judisté se perou a zápasníci zápasí. Žádná česká studie však neuvádí výraz prát se jako možný překlad anglického výrazu grappling. Slovníky překládají grappling jako zápasení.

Grappling jako sport.

V grapplingu zápasníci začínají v postoji a pomocí zápasnických chvatů (poraz, strh, povalení, přehození, vychýlení) se snaží dostat soupeře na zem a donutit ho souboj vzdát. Souboje se tedy odehrávají většinu času na zemi, ale existují i způsoby jak soupeře donutit se vzdát i z boje v postoji.

Historie.

Grappling je mladou sportovní disciplínou. Za první velký turnaj se považuje ADCC vytvořený v roce 1998 v Abú Dhabí po vzoru Mundials (BJJ). Na pořádání turnaje přispívá rodina šejka Nahjána. Největší grapplingovou organizací je americká NAGA, která pořádá turnaje po celém světě. Za ní následuje další americká organizace Grapplers Quest. S přestávkami je grappling od roku 2007 součástí FILA (dnes UWW).

Disciplíny.

V grapplingu se smí zápasit jak v běžném sportovním (zápasnickém) úboru tak v gi. Úbory tedy rozdělují grappling na dvě disciplíny:

Popularita.

Grappling je velmi populární ve Spojených státech a ve Spojeném království, kde se jeho zvládnutí považuje za předstupeň do profesionální klece. Mezi nejúspěšenější grapplery patří dále Brazilci, kteří však více preferují své BJJ. Během pořádání mistrovských turnajů zápasnickou organizací FILA, patří mezi přední národy Poláci a jižní národy (Italové, Francouzi, Španělé, Řekové). V postsovětských republikách si při své vysoké zápasnické úrovni grappling na úkor samba velkou popularitu nezískal.  V České republice se grappling objevuje v nabídkách několika bojových klubů, ale na vyšší úrovni se mu věnuje minimum zápasníků. ČR je jednou z málá evropských zemí, která v období pořádání turnajů FILA (2007-2013) nezískala v grapplingu jedinou medaili.

Grappling je způsob zápasu, ve kterém má zápasník za cíl dostat svého soupeře do situace, kdy ho svým tlakem nutí souboj vzdát. Využívá k tomu techniky označené anglickým výrazem submisson. Jde primárně o techniky z boje na zemi – páčení (zámky), škrcení, lámání. Grappling je v podstatě sportovní verzí MMA, která nepovoluje údery a kopy.

Grappling (Griffmethoden, Griffkampf) ist ein Element vieler Kampfsportarten und beinhaltet Hebel, Würfe, zu Boden bringen, Aufgabegriffe, Würgegriffe und andere Haltegriffe jeglicher Art.


Uplatnění v kinech.

Od 60. let 20. století (v Československu později) našla xenonka výrazné uplatnění, a to v kinech, jako zdroj světla promítačky. Postupně úplně vytlačila dřívější obloukové lampy s pohyblivými uhlíky, jež byly náročné na obsluhu a skýtaly horší kvalitu obrazu.  Předností xenonové výbojky je dlouhá životnost, až několik tisíc provozních hodin. Velkou výhodou je teplota chromatičnosti světla 5600–6000 K, tedy jako přirozené světlo.  Při běžném provozu kin (nikoli nepřetržitých multiplexů) má xenonka (slengový jazyk promítačů) životnost několik let. Ovšem při výměně je nutno dbát velkého nebezpečí kvůli hrozícímu výbuchu při nevhodné manipulaci (viz velký přetlak baňky výbojky). Oděv promítačů se v té době podobá oděvu pyrotechniků.

Konstrukce.

Baňka výbojky je z taveného křemene. Je naplněna xenonem pod tlakem 8–25 atmosfér. Při provozu tlak stoupá na 25–75 atm. Wolframové elektrody jsou pevně ukotveny. Zdrojem světla je oblouk mezi elektrodami. Zážeh oblouku obstarává impuls vysokého napětí o hodnotě až 60 000 voltů, který pomůže vytvořit ionizovanou cestu.  Obvyklá provozní poloha bývala svislá, v současné běžně i univerzální, nebo vodorovná. Při provozu ve svislé poloze je kladná elektroda vždy nahoře, záporná dole, rozměry oblouku jsou relativně malé. Zvláštností xenonových výbojek je velmi nízké napětí oblouku a vysoké proudové intenzity. Kromě kulových výbojek se používají i trubicové typy se středním provozním tlakem kolem 1 atmosféry, někdy extrémně výkonné (stovky kilowattů). Velmi často bývají chlazené vodou, obtékající je v souosé skleněné trubici. Velmi silné xenonové výbojky kulové mají (zhruba od 10 kW) elektrody zčásti chlazené vodou, která jimi protéká.  U xenonových výbojek pro použití na vědecké účely často nalezneme kombinaci xenon/rtuť (obohacuje se spektrum).

Xenonová výbojka je zdrojem silného světla o velkém světelném toku. Její využití je omezeno vysokým vnitřním přetlakem za provozu s možností exploze. Používá se tam, kde je možno okolí chránit dostatečně pevnou lampovou skříní.

Xenon-Gasentladungslampen sind Höchstdruck-Gasentladungslampen. Sie nutzen die Strahlungsemission eines Lichtbogens, besitzen besonders hohe Leuchtdichten und einen sehr hohen Farbwiedergabeindex, weil das erzeugte Spektrum fast dem Sonnenlicht entspricht. Üblich sind Lampen mit einer Aufnahmeleistung von 25 W bis 15 kW.


Historie.

Pro výstavbu nové chaty vybrali Johann Stüdl a horský vůdce Vinzenz Ganzer místo „tak vysoko a tak blízko k ledovci, jak to jen bylo možné“. Do stavebních příprav se Pražská sekce pustila hned v létě roku 1902 a stavební dozor svěřila Ganzerovi, který se nejprve postaral o rozšíření přístupové cesty. Nadšený stavební začátek vystřídalo nepříznivé počasí a tak chata mohla být dokončena až na podzim 1903. Zhoršení finanční spolkové situace podnítilo „dámskou komisi“ k výběru dobrovolných sbírek, z kterých se sekci podařilo zakoupit vnitřní vybavení chaty. Zbytek stavebních prací zafinancovala prodejem dvou chat v Zillertalských Alpách Berlínské sekci (Rifflerhütte a Olpererhütte), takže slavnostní otevření proběhlo v srpnu 1904.  Obě pražské chaty (Neue Prager Hütte a Alte Prager Hütte) spravovala v letech 1908-1945 hospodská paní Elise Mühlberger. Samozřejmě mimo první světové války, kdy nebyla chata v provozu. Po válce přišlo Rakousko o Jižní Tyrolsko a po rozpadu monarchie opustila Prahu velká většina členů alpského spolku, dokonce i stařičký Stüdl. Německé alpské spolky se musely pod výhrůžkou zrušení distancovat od rakouské mateřské organizace a Pražská sekce přijala nový název Deutscher Alpenverein (DAV) Praha. Všechny německé alpské spolky zastřešoval centrální svaz Verband der Deutschen Alpenvereine in der Tschechoslowakischen Republik/Svaz Německých alpských spolků v Československu. Oproti jiným pražským chatám zůstala „Neue Prager Hütte” v majetku DAV Praha. DAV Praha provedl v roce 1923 další stavební úpravy a i přes hospodářskou krizi zaznamenával prudký nárůst návštěvnosti.

Po roce 1945.

Druhou světovou válku chata přestála v celku dobře. Pro Německý alpský spolek Praha/Deutschen Alpenverein Prag znamenal konec války odsun německého obyvatelstva a tím rozprášení členské základny do všech možných koutů Německa a Rakouska. Po znovuzaložení spolku Deutscher Alpenverein v roce 1950 ve Würzburgu se začala Sekce Praha v Mnichově pomalu vzpamatovávat a v roce 1957 obdržela svůj majetek (horské chaty) zpět. Bývalá sekce Praha tak vlastnila opět Stüdlhütte, Johannishütte, Neue Prager Hütte a Alte Prager Hütte. Důležitým mezníkem v nových dějinách spolku se stala výstavba nákladní lanové dráhy v letech 1965-1972. V roce 1968 navštívil chatu při svém sestupu z Großvenediger rakouský ministr Josef Klaus.

Deutscher Alpenverein (DAV).

Oslabená členská základna po odsunu z Československa nestačila už na požadavky "nové doby" a dostávala se pomalu do finančních problémů. Svého partnera našla v sekci Oberland, pod kterou nadále bývalá pražská skupina pracuje a které své horské chaty v roce 1992 předala do vlastnictví. Správce chaty Walter Oblasser dohlížel v letech 1977–1986 nejen na modernizaci kuchyně, sanitárního zařízení a výstavbu čisticí stanice, ale také rozšíření ubytovací kapacity na 130 lůžek. Celkové stavební náklady se vyšplhaly na 2 mil. DM. Skoro po třiceti letech (1997) svého působení odešel Walter Oblasser do penze. Od roku 1997 je chata napojena na fotovoltaiku a naftový agregát byl využíván jen k vaření a topení. Od roku 2004 chatu spravuje DAV-Bundesverband.

Popis a kapacita.

Nová Pražská chata je kulturní památkou a v roce 2013 proběhla v rámci DAV projektu – „Provozování horolezectví šetrného k životnímu prostředí” její kompletní rekonstrukce. DAV rozšířil za spolupráce s firmou Globetrotter München fotovoltaický systém, dobudoval ekologický kotel na řepkový olej, opravil střechy a fasádu. Rekonstrukce nákladní lanovky a vodovodu by měla proběhnout v letech 2014/2015. Společně s náklady na nové vybavení se pohybuje částka za celkové opravy přibližně kolem 1,6 milionů Euro. Novými správci je od roku 2014 rodina Stude: manželé Sylvia a Claudia Stude s dcerou Claudií. Ubytovací kapacita chaty je 55 samostatných lůžek v 38 pokojích a 46 lůžek ve společných noclehárnách. Společenské prostory sestávají ze tří jídelen a sluneční terasy. V době zimní uzavírky je přístupný zimní prostor (Winterraum) pro 14 osob se suchou toaletou.

Neue Prager Hütte () je horská chata vystavěná Pražskou sekcí Německého a Rakouského Alpského spolku/Deutscher und Österreichischer Alpenverein (DuÖAV) se nachází ve výšce 2796 m n. m. v působivé oblasti ledovců národního parku Vysoké Taury v Innergschlössu, v jednom z nejkrásnějších údolí ve Východních Alpách. Horská chata je ideálním výchozím bodem pro Großvenediger a zároveň vhodná jako cílový bod pro etapové túry v oblasti Venedigergruppe. Chatu lze také využít jako výcvikovou základnu. Pražské sekci Německého a Rakouského Alpského spolku, která patřila ještě před první světovou válkou k nejmajetnějších sekcím DuÖAV, se podařilo chatu slavnostně otevřít 9. srpna 1904. V létě 2004 oslavila 100. výročí vzniku. Neue Prager Hütte je majetkem DAV-Bundesverband.

Die Neue Prager Hütte ist neben dem DAV-Haus Obertauern und der Klostertaler Umwelthütte die dritte eigene Alpenvereinshütte des Deutschen Alpenvereins (keiner Sektion zugehörig). Sie ist eine bewirtschaftete Hütte der Kategorie 1 und liegt auf südöstlich des Großvenedigers in Osttirol in Österreich.


Život.

Začínal se závody nižších formulí a peníze (ovšem vždy pouze v nejnutnější výši) dostával od své matky, která sice jeho závodní sklony neviděla ráda, ale nakonec se vždy rozhodla syna podpořit. Jeho kariéru automobilového závodníka z počátku provázely nehody, ale také dílčí úspěchy, které ho postupně přivedly do týmu March ve stáji Formule 2, kde si ho všiml šéf stáje Lotus Colin Chapman, který po vyhrocení jeho vztahů s Ronnie Petersonem se dohodl s Maxem Mosleyem, šéfem stáje March, na výměně Petersona za Nilssona. Nilsson do stáje Lotus přešel na začátku sezóny 1976. Svým výkonem překvapil již ve svém třetím závodě (Grand Prix Španělska), kde získal třetí místo. Jeho postavení v Lotusu se změnilo s příchodem zkušeného Maria Andrettiho, ale švédský pilot to přijímal s úsměvem a poznámkou, že má aspoň dobrého učitele.  Svou první sezónu Formule 1 skončil se ziskem deseti bodů. Smlouvu se stájí Lotus podepsal i pro sezónu 1977. V první polovině šampionátu se mu dařilo a v Grand Prix Belgie v deštivém závodě dosáhl prvního vítězství. Jediní Švédové, kteří dokázali zvítězit ve Formuli 1 před ním, byli Jo Bonnier a Ronnie Peterson. Na sklonku roku 1977 začal pociťovat úporné bolesti hlavy, proto podstoupil odborné vyšetření. Byla mu diagnostikována rakovina žaludku, proto změnil původní plán odejít do týmu Arrows a začal se léčit. V době léčení chemoterapií lékaři mu diagnostikovali ještě tumor mozku. Jeho stav se stále více zhoršoval, přesto spolu s dalšími slavnými Švédy, jako byl Ingemar Stenmark, Björn Borg či skupna ABBA založil nadaci, jejíž cílem byl výzkum a boj proti rakovině. Naposledy se na veřejnosti objevil při pohřbu Ronnie Petersona, který zahynul na následky nehody v Grand Prix Itálie 1978.  Dva roky po jeho smrti se na kontě nadace, která nesla jeho jméno, sešlo na milion liber a v nemocnici Charring Cross mohlo být otevřeno oddělení zabývající se výzkumem rakoviny, jak si to tento závodník před svou smrtí přál. Slavnostnímu předání tohoto oddělení nemocnici byli přítomni vdova po Ronnie Petersonovi Barbro Peterson a mistr světa ve Formuli 1 z roku 1976 James Hunt.

Gunnar Axel Arid Nilsson (20. listopadu 1948, Helsingborg, Švédsko - 20. října 1978, Londýn, Spojené království) byl švedský pilot Formule 1, historicky třetí Švéd, který dokázal vyhrát velkou cenu Grand Prix ve Formuli 1.

Gunnar Axel Arvid Nilsson (* 20. November 1948 in Helsingborg; † 20. Oktober 1978 in London) war ein schwedischer Formel-1-Fahrer.


Objevy.

Lebka z Kabwe nebo z Broken Hill 1 byla nalezena v dole na olověnou a zinkovou rudu v Broken Hill v Severní Rhodesii (nyní Zambie) v roce 1921. Nalezl jí švýcarský těžař Tom Zwiglaar. Navíc byly nalezeny i horní čelist, křížová kost, holenní kost a dva fragmenty stehenní kosti. Doposud se jedná o nejvýznamnější objev pozůstatků tohoto druhu. Další nálezy pocházejí rovněž z Afriky, ale jejich přiřazení není zcela jednoznačné a nedovoluje jasnou klasifikaci. V Saldanha (jižní Afrika) se našla část lebky bez čelistí a tváře, v Bodo (Etiopie) naopak jen tvář a vrchní část lebky.

Vzhled.

Zkameněliny rhodeského muže z Kabwe jsou přibližně 125 - 300 tisíc let staré. Ostatní nálezy jsou zřejmě výrazně starší (až 640 000 let). Průměrná mozková kapacita téměř 1300 cm3 je větší, než u druhu "Homo antecessor" či u pozdních "Homo erectus". Je zhruba stejná jako u "Homo heidelbergensis" a poněkud menší než kapacita neandertálce. Lebka je nápadná masivními nadočnicovými oblouky, relativně největšími ze všech druhů Homo. Její ostatní rysy jsou zčásti podobné lebkám neandertálců, zčásti druhu "Homo sapiens". Na základě dalších kostí z Kabwe byla určena velikost jedince na 165–170 cm. Ostatní nálezy neumožňují přesnou anatomickou interpretaci.

Klasifikace, evoluce.

Většina moderních studií řadí "Homo rhodesiensis" do skupiny "Homo heidelbergensis". Někdy je veden jako archaický "Homo sapiens" nebo "Homo sapiens rhodesiensis". Podle paleoantropologa Tima Whitea je Člověk rhodéský předchůdce druhu "Homo sapiens idaltu".  Nalezená lebka má jednu jedinečnou zvláštnost. V zubech je celkem deset kazů. Jedná se o první známé kazy u hominida. Rozbory prokázaly, že jedinec trpěl infekcí, buď původem zubní nebo ušní, která zřejmě způsobila jeho smrt.  Kamenná industrie, která se objevuje v Africe asi 300 000 let zpátky je poněkud jemnější a lépe opracovaná než acheuléenská industrie druhu "Homo erectus". Je možné, že patří právě Člověku rhodéskému.

Reference.

(upraveno)

Homo rhodesiensis (Člověk rhodéský) je druh hominida popsaný na základě zkamenělé lebky z Kabwe v Zambii (dříve Severní Rhodesie). Morfologicky srovnatelné ostatky byly nalezeny v jižní (Hopefield neboli Saldana), východní (Bodo, Ndutu, Eyasi, Ileret) a severní Africe (Salé, Rabat, Dar-es-Soltane, Djbel Irhoud, Sidi Aberrahaman, Tighenif). Nejdůležitější zkameněliny jsou staré zhruba 300 000 - 125 000 let. "Homo rhodesiensis" je obvykle zařazován jako druh příbuzný "Homo heidelbergensis" či jako jeho africký poddruh. Někdy je považován za jeden z poddruhů druhu "Homo sapiens", resp. za předchůdce poddruhu "Homo sapiens idaltu".

Als Homo rhodesiensis wird der fossile Schädel Kabwe 1 (auch: Broken Hill 1) bezeichnet, der am 17. Juni 1921 vom Schweizer Bergmann Tom Zwiglaar in einem Zink- und Bleibergwerk in Broken Hill, Nordrhodesien (heute Kabwe in Sambia) gefunden wurde. Im englischen Sprachraum ist das Fossil als "Rhodesian man" oder "Broken Hill Skull" bekannt.


Hudební kariéra.

Kariéru započal v roce 1984 jako zpěvák hard-rockové kapely Wolfsbane. Společně vydali čtyři studiové desky a jednu desku ze živých koncertů. Když v roce 1993 odešel zpěvák Bruce Dickinson ze skupiny Iron Maiden, Blaze roku 1994 nahradil jeho místo. Díky tomu se i rozpadla skupina Wolfsbane.  S Iron Maiden vydali dvě studiová alba "The X Factor" (1995), "Virtual XI" (1998) a jednu kompilaci "Best of the Beast" (1996).  V lednu 1999 se do Iron Maiden znovu vrátil Bruce Dickinson a tak se Blaze vydal na sólovou dráhu - hned v březnu téhož roku založil skupinu s názvem BLAZE.  V květnu roku 2000 vychází album "Silicon Messiah", album "Tenth Dimension" roku 2003 a "Blood And Belief" v roce 2005. Po problémech s managementem a obsazením kapely se musela kapela "BLAZE" přejmenovat v roce 2007 na "BLAZE BAYLEY" (známá také jako "BLAZE BAYLEY BAND") a hned ještě téhož roku vydávají CD/DVD ze živých koncertů s názvem "Alive in Poland". Jako své debutové album vydává Skupina Blaze Bayleyho desku s názvem "The Man Who Would Not Die" (2008). Rok na to vydávají další desku z koncertů "The Night That Will Not Die". Roku 2010 vychází druhé studiové album nesoucí jméno "Promise and Terror".  Mimo svou sólovou kariéru se Blaze dal znovu dohromady se skupinou Wolfsbane a díky úspěchu, který se hned dostavil, vydali album s názvem "Wolfsbane Save The World".

Osobní život.

Blaze se oženil se svou dlouholetou přítelkyní Debbie Hartland 14. února 2007. Zemřela v září 2008 na mozkovou mrtvici.  Na Vánoce roku 2010 se zasnoubil se svou přítelkyní Eline.  Mezi jeho oblíbené kapely patří například AC/DC, Motörhead, Slayer, Sex Pistols a samozřejmě Iron Maiden.  Mezi své oblíbené zpěváky řadí tato zvučná jména: Ronnie James Dio, Bon Scott, Tom Araya, Mario Lanzia.

Bayley Alexander Cook, známý však jako Blaze Bayley (* 29. května 1963, Birmingham, Spojené království) je anglický heavy metalový zpěvák a skladatel.

Blaze Bayley (* 29. Mai 1963 in Birmingham, England als Bayley Alexander Cooke) ist ein britischer Musiker und Metalsänger. Bekannt wurde er vor allem durch sein Engagement bei Iron Maiden. Derzeit ist er Leadsänger der nach ihm benannten Band "Blaze Bayley" (vormals "Blaze").


Klubová kariéra.

S fotbalem začínal v malém klubu All Boys, odkud v 16 letech přestoupil do slavné Bocy Juniors. Prvoligový debut zažil 21. října 2001. S Bocou vyhrál argentinskou ligu, Copu Libertadores, Interkontinentální pohár a Copu Sudamericanu. V roce 2004 byl zvolen nejlepším fotbalistou i sportovcem v Argentině za tento rok. Následně přestoupil do brazilského týmu Corinthians, kde si ihned získal oblibu fanoušků včetně brazilského prezidenta Luly. V roce 2005 dovedl svůj tým k vítězství v brazilské lize a stal se prvním cizincem od roku 1976, který byl zvolen jako nejlepší hráč brazilské ligy.  Poté Tévez se svým spoluhráčem Javierem Mascheranem zamířili do Evropy, když v roce 2006 odešli na hostování do anglického West Hamu. Ve West Hamu se Tévez příliš neprosazoval, ale na konci sezóny se Tévez rozstřílel a i díky jeho gólu v posledním utkání proti Manchesteru United se West Ham zachránil. Jenže smlouvy obou hráčů porušovaly pravidla Premier League a tak byly starty v zápasech Téveze a Mascherana, jenž ve West Hamu působil jen část sezóny a zamířil na hostování do Liverpoolu, neoprávněné a tak musel West Ham zaplatit 15 miliónů liber Sheffieldu United, který na úkor West Hamu sestoupil. Poté byl pronajat od MSI na dvouleté hostování do Manchesteru United. S Manchesterem dokázal v sezoně 2007/08 vyhrát anglickou ligu i Ligu mistrů, když v penaltovém rozstřelu ve finále proti Chelsea proměnil svůj kop. Titul s United se mu podařilo získat i následující sezónu. Nastoupil také do prohraného finále Ligy mistrů proti Barceloně, kdy střídal o poločase Andersona. Po sezóně mu skončilo hostování a přestože vedení United bylo ochotno odkoupit jeho práva od společnosti MSI, Tévez se rozhodl odejít k městskému rivalovi Manchesteru City, který ho odkoupil za 29 miliónů eur.  V červnu 2013 přestoupil za 12 milionů liber do italského klubu Juventus FC. Debutoval 18. srpna v utkání Supercoppa italiana 2013 (italský Superpohár), ve kterém jedním gólem přispěl k výhře 4:0 nad Laziem. V úvodním kole Serie A 2013/14 25. srpna 2013 vstřelil branku a rozhodl o vítězství Juventusu 1:0 nad Sampdorií Janov.  V sezóně 2014/15 získal s Juventusem druhé "scudetto" (ligový titul).  V létě 2015 se rozhodl vrátit se domů do Argentiny, přestoupil do klubu CA Boca Juniors, kde začínal kariéru. Koncem prosince 2016 podepsal štědrou dvouletou smlouvu s čínským klubem Shanghai Shenhua. V Číně byl královsky placený, ale fotbalu nedával mnoho. Byl mu vytýkán nedostatek profesionálního chování, provázely ho pochybné zranění atd. V lednu 2018 se vrátil do Bocy Juniors.

Reprezentační kariéra.

Jeho prozatím největším úspěchem s reprezentací bylo vítězství na LOH 2004 v Řecku. Také byl v nominaci na MS 2006, kde Argentina vypadla ve čtvrtfinále.

Zajímavosti.

Jako dítě na sebe převrhl konvici s vařící vodou, což mu způsobilo popáleniny 3. stupně na krku a pravé straně tváře. Stopy po nich má dodnes, a když hrál za Bocu, klub mu nabídl zaplacení plastické operace, ovšem Tévez tuto nabídku odmítl.  Je také frontmanem skupiny "Piola Vago", ve které účinkuje i jeho bratr Diego.

Carlos Alberto Tévez (* 5. února 1984 v Ciudadele, Buenos Aires, Argentina) je argentinský fotbalový útočník a reprezentant, od ledna 2018 hráč klubu Boca Juniors. V letech 2003, 2004 a 2005 se stal nejlepším fotbalistou Jižní Ameriky.

Carlos Alberto Tévez (* 5. Februar 1984 in Ciudadela, Tres de Febrero) ist ein argentinischer Fußballspieler. Er steht seit Januar 2018 bei den Boca Juniors unter Vertrag und kann als Mittelstürmer und hängende Spitze eingesetzt werden. Tévez wurde dreimal Südamerikas Fußballer des Jahres (2003, 2004, 2005) und er ist bisher der einzige Fußballspieler, der sowohl Meister als auch Fußballer des Jahres in Italien, Brasilien und Argentinien geworden ist. Tévez gewann u. a. sowohl in Südamerika die Copa Libertadores (2003) als auch in Europa die Champions-League (2007/08). Die Goldmedaille beim Olympischen Fußballturnier erhielt 2004.


Život.

Po maturitě roku 1914 započal Emil Bock studium evangelické teologie na univerzitě v Bonnu. Po vypuknutí války se přihlásil jako dobrovolník do armády, ale již 31. října 1914 byl na frontě ve Vlámsku těžce zraněn. Po uzdravení se vrátil k teologickému studiu a promoval 2. srpna 1921 na univerzitě v Berlíně.  Již během studia se Emil Bock setkal s antroposofií a začal se scházet s dalšími teology, kteří v ní viděli důležitý podnět pro oživení křesťanství. V červnu 1921 se ve Stuttgartu účastnil teologického kursu Rudolfa Steinera, zaměřeného právě na tuto otázku, a připojil se ke skupině zakladatelů nadkonfesního "Hnutí za náboženskou obnovu", které se nakonec v roce 1922 zformovalo jako samostatná církev pod jménem Obec křesťanů.  13. listopadu se Emil Bock ve Stuttgartu oženil s Gretou Seumerovou, která se pak stala matkou jeho čtyř dětí.  V nově založené Obci křesťanů patřil Emil Bock od počátku k vůdčím osobnostem, a po smrti Friedricha Rittelmeyera 23. března 1938 byl povolán za "nejvyššího duchovního správce", tedy hlavu celosvětové Obce křesťanů.  12. srpna 1939 zemřela Grete Bocková na následky porodu čtvrtého dítěte.  Po násilném rozpuštění Obce křesťanů nacistickým režimem 11. června 1941 byl Emil Bock deportován do koncentračního tábora Welzheim. 5. února 1942 byl podmínečně propuštěn, ale až do konce války stál pod přísným dohledem gestapa.  Bezprostředně po skončení války začal Emil Bock shromažďovat bývalé členy a příznivce Obce křesťanů a budovat znovu její struktury. Až do konce svého života pak byl činný jako její nejvyšší duchovní správce. Po jeho smrti 6. prosince 1959 se jeho nástupcem v tomto úřadě stal Rudolf Frieling.

Dílo.

Jako exegeta a spisovatel vycházel Emil Bock zprvu z antroposofických idejí Rudolfa Steinera, avšak brzy si vypracoval vlastní filosofický a teologický směr. Ve svých dílech se zabývá hlavně dějinami spásy, systematicky komentuje Starý i Nový zákon a vytváří též vlastní studijní překlad Nového zákona do němčiny.  Z mnoha knih a článků Emila Bocka zatím žádný text nebyl vydán v českém překladu (nepočítáme-li samizdatové strojopisy).

Emil Bock (19. května 1895, Wuppertal – 6. prosince 1959, Stuttgart) byl evangelický a antroposofický teolog a spoluzakladatel Obce křesťanů.

Emil Bock (* 19. Mai 1895 in Barmen; † 6. Dezember 1959 in Stuttgart) war ein deutscher Anthroposoph, einer der wichtigsten Gründer der Christengemeinschaft und Schriftsteller.


Příznaky.

Mezi symptomy plicní fibrózy řadíme především: Podezření na plicní fibrózu je podmíněno historií zhoršující se dušnosti (dyspnoe) při námaze. Na poslech bývá na plicích slyšet občasné tenké praskání při nádechu. Rentgen hrudníku se může, ale i nemusí jevit abnormálně, zatímco CT snímek s vysokým rozlišením odhalí abnormality ve většině případů.

Příčiny.

Plicní fibróza může být vedlejším účinkem jiných onemocnění. Většina z nich je klasifikována jako intersticiální plicní onemocnění. Patří mezi ně autoimunitní onemocnění, virové infekce a bakteriální infekce, jako je tuberkulóza, které mohou způsobit fibrotické změny v horních i dolních plicních lalocích a jiná mikroskopická poranění plic. Plicní fibróza se ale může objevit i bez známé příčiny. V tomto případě se nazývá "idiopatická". Většina idiopatických případů je diagnostikována jako "idiopatická plicní fibróza". V každém případě roste množství důkazů, které poukazují na genetické predispozice u určitých pacientů. Například mutace v surfaktant proteinu C (DP-C) byla nalezena v některých rodinách s historií plicní fibrózy.  Mezi nemoci a faktory, které mohou způsobit plicní fibrózu, patří:

Patogeneze.

Plicní fibróza zahrnuje postupnou obměnu normální plicní parenchym fibrózní tkání. Nahrazení normální plíce zjizvenou tkání způsobuje nevratný pokles míry difúze kyslíku a výsledná ztuhlost nebo snížená poddajnost dělá z plicní fibrózy restriktivní onemocnění plic. Plicní fibróza je udržována spíše nenormálním hojením ran než chronickým zánětem. Je to hlavní příčinou restriktiního plicního onemocnění uvnitř plicního parenchymu. Na druhou stranu, quadriplegia a kyfóza jsou příklady, příčin restriktivních onemocnění plic, které nemusejí nutně zahrnovat plicní fibrózu.

Diagnóza.

Diagnóza je potvrzena plicní biopsií. Odebraná tkáň je zkoumána histopatologicky mikroskopií, aby se potvrdila přítomnost a vzor fibrózy, ale i přítomnost dalších rysů, které mohou poukázat na její konkrétní příčinu.  Špatná diagnóza je velmi běžná, protože i přes to, že celkově plicní fibróza není vzácné onemocnění, jednotlivé typy plicní fibrózy už moc obvyklé nejsou a stanovení diagnózy u pacientů s těmito onemocněními je složité a vyžaduje multidisciplinární přístup. Terminologie byla standardizována ale stále existují potíže při jejím uplatňování. Dokonce i odborníci mohou nesouhlasit s klasifikací fibrózy u některých pacientů.

Léčba.

Plicní fibróza vytváří zjizvenou tkáň. Jizvy jsou trvalé od momentu, kdy se objeví. Zpomalení postupu nemoci a prevence závisí na konkrétní příčině:

Prognóza.

Hypoxie způsobená plicní fibrózou může vést k plicní hypertenzi, která, může dále vést k selhání pravé komory srdeční. Hypoxie může být předcházena doplňováním kyslíku.  Plicní fibróza může mít za následek také zvýšené riziko plicní embolie, která může být předcházena antikoagulancií.

Plicní fibróza (doslova "zjizvení plic") je onemocnění dýchacích cest, v němž vznikají jizvy v plicní tkáni, což vede k vážným problémům s dýcháním. Vznik jizev a hromadění přebytečné vláknité pojivové tkáně (proces tzv. fibróza) vedou k ztluštění plicní stěny a způsobují snížení koncentrace kyslíku v krvi. Ve výsledku pacienti trpí trvalou dušností. Ta zpravidla progreduje (zhoršuje se) a neléčení pacienti umírají obvykle do pěti let od stanovení diagnózy. Zahájení léčby v co nejranějším stádiu je zcela zásadní pro prodloužení doby dožití.

Lungenfibrose ist eine Veränderung des Lungengewebes, bei der verstärkt Bindegewebe zwischen den Lungenbläschen (Alveolen) und den sie umgebenden Blutgefäßen gebildet wird, wodurch die Lunge verhärtet und vernarbt ("fibrosiert"). Durch die verringerte Dehnbarkeit verringert sich das Lungenvolumen und die Atmung wird behindert.


Děj.

Děj filmu se odehrává v první polovině 40. let 20. století v době 2. světové války v Nové Anglii ve státě Maine. Homer Wells je sirotek, který vyrůstal v sirotčinci řízeném dr. Wilburem Larchem, poté, co jej jeho pěstouni dvakrát vrátili zpět. První pěstouni si mysleli, že byl příliš tichý a zamlklý a druzí ho bili. Dr. Larch tajně prováděl potraty a učil Homera nejen v oblasti gynekologie a porodnictví ale i potratů, a to navzdory tomu, že Homer nikdy neabsolvoval žádnou vysokou školu. Navíc Homerovi namluví, že má vrozenou srdeční vadu, pro kterou nemůže být odveden do Americké armády. Homera považuje za svého neoficiálního adoptivního syna a možného budoucího nástupce.  Homer se rozhodne opustit sirotčinec s mladým párem Candy Kendallovou a Wallym Worthingtonem, kteří pracují v Worthingtonově jablečném sadu a který přišel do sirotčince, aby jim dr. Larch udělal potrat. Wally je válečný dobrovolník, americký pilot, který za 2. světové války létá s letounem B-24 Liberator v oblasti Tichomoří a ve východní Asii. Zatímco je Wally pryč, Homer a Candy se spolu postupně velmi sblíží. Později je Wallyho letoun sestřelen a on se vrací domů od pasu dolů zcela ochrnutý. Candy se rozhodne se o něj postarat a proto Homera nakonec opustí.  Od té doby co opustil sirotčinec, žije na Worthingtonově jablečné farmě. Chodí česat jablka společně s pracovním týmem pana Rose, který je složen převážně z migrujících černošských sezonních pracovníků. V zimě loví s Candiným otcem humry. Druhý rok vyjde najevo, že jejich šéf pan Rose oplodnil svoji vlastní dceru. Homer přestože nesouhlasí s potraty, rozhodne se jí pomoci a potrat jí sám provede. Později, když chce dcera Rose odjet z farmy, jí chce pan Rose dát nůž, aby se mohla bránit na své cestě. Ona to ale pochopí, že jí chce ublížit, a tak vezme nůž a těžce jej pobodá a z jablečné farmy uteče pryč. Pan Rose je velmi těžce raněn, ale nechce, aby jeho dcera byla za to stíhána. Proto Homera před svou smrtí poprosí, aby policii řekli, že to byla sebevražda.  Po smrti dr. Larche se Homer rozhodne vrátit do sirotčince poté, co se dozví, že se dr. Larch nechtě otrávil éterem (na této látce byl závislý) a že teď by měl fungovat jako nový ředitel (jeho doklady o vzdělání doktor Larch předtím dovedně zfalšoval). Na konci filmu se Homer dozví, že Larch zfalšoval jeho lékařské záznamy, aby nemusel odejít bojovat do války a později, že i vyrobil i falešné diplomy pro Homera s cílem přesvědčit správní radu, aby Homera jmenovali jako dalšího ředitele. Na konci filmu Homer plní náhradní rodičovskou roli pro děti ze sirotčince stejně tak jako to dělal před ním jeho „adoptivní otec“ dr. Larch.

Pravidla moštárny, anglicky The Cider House Rules, je americké filmové drama z roku 1999, natočené režisérem Lassem Hallströmem podle stejnojmenného románu Johna Irvinga z roku 1985. Film získal 2 Oscary a na dalších 5 byl nominován. Autorem scénáře byl John Irving, ve snímku si osobně zahrál i malou roli přednosty stanice.

Gottes Werk & Teufels Beitrag (Originaltitel: "The Cider House Rules") ist eine Literaturverfilmung nach dem gleichnamigen Roman von John Irving. Die Hauptrolle spielt Tobey Maguire.


Dřívější život a kariéra.

Narodil se v Kuala Lumpuru v Malaysii (nyní v Malajsii). Jeho otec byl Francis Berkeley Gough a jeho matka byla Frances Atkins. Svůj první filmový debut zažil v roce 1947 ve filmu "Blanche Fury", poté se začal často objevovat v britské televizi. Začal se hodně objevovat v dlouhotrvajícím britském vědeckém televizním seriálu "Doktor Who", jako lotr v seriálu "The Celestial Toymaker" a také jako kancléř Hedin v "Arc of Infinity". Také vystupoval v "The Citadel" jako Sir Jenner Halliday a v roce 1986 "Out of Africa" jako Lord Delamere.  Byl také znám mezi fanoušky hororů kvůli častému účinkování v hororových filmech 60. let jako jsou např. "Hammer Film Productions Dracula" (v USA vysíláno pod názvem: "Horror of Dracula", 1958), "The Phantom of the Opera" (1962) ("Fantom Opery"); a "Anglo-Amalgamated's Horrors of the Black Museum" (1960).

Postava Alfreda Pennywortha.

Do jeho pozdějších rolích se zařadila i postava Alfreda Pennywortha. Do role je obsadil režisér Tim Burton. Postavu ztvárnil ve filmu "Batman" (1989) a "Batman se vrací" (1992). Také si tuto roli zopakoval v rádio adaptaci BCC Batman: Knightfall (1994). V dalších filmech byl opět dosazen do role Alfréda režisérem Joelem Schumachrem ve filmech "Batman navždy" (1995) a "Batman a Robin" (1997). Byl jedním ze dvou herců, kteří vystupovali ve všech 4 filmech (další herec byl Pat Hingle, který ztvárnil postavu komisaře Gordona). Opět spolupracoval s Timem Butonem v roce 1999 ve filmu "Sleepy Hollow" ("Ospalá díra") a v roce 2005 v "Tim Burton's Corpse Bride" ("Mrtvá nevěsta Tima Burtona"). Vystupoval také v šesti reklamách v roce 2001 na OnStar sledovací systém. Informoval diváky o tom, že stejný model má i Batman na Batmobilu.

Ocenění a nominace.

V roce 1979 získal prestižní broadwayskou divadelní Cenu Tony v kategorii nejlepší herec (díky roli v "Bedroom Farce" což bylo v roce 1975 komediální divadelní představení). Na tutéž kategorii byl nominován i v roce 1988 za film "Breaking the Code".

Michael Gough (23. listopadu 1916, Kuala Lumpur, Malajsie - 17. března 2011) byl britský herec, který vystupoval ve více než 100 filmech. Mezinárodnímu obecenstvu je nejvíce znám díky roli Alfreda Pennywortha, kterého ztvárnil ve čtyřech filmech o Batmanovi. Poprvé se objevil v této roli ve filmu "Batman" z roku 1989.

Francis Michael Gough (* 23. November 1916 in Kuala Lumpur; † 17. März 2011 in London, England) war ein britischer Schauspieler.