Typické prvky islámské architektury.

Pro Evropana je velmi obtížné správně porozumět islámské architektuře, protože vychází ze zcela jiných tradic než evropská architektura, její symbolika je vinou rozdílného historického vývoje a malé znalosti islámu zpravidla nepochopena, anebo se její výklad zužuje na konstatování, že stavby mají vyjadřovat nekonečnou moc Alláha. Skutečnost neustále se opakujících motivů, zákazu zobrazování lidské podoby atd. tím bývá obvykle považována za dostatečně vysvětlenou. Ve skutečnosti je interpretace islámské architektury složitější a její symbolika je stejně složitá a rozsáhlá jako křesťanská symbolika. Její rozvoj a zákonitosti provázela podobně široká polemika a její rozvoj probíhal podobně složitě jako rozvoj evropské architektury.  Obecně se v této architektuře vyvinulo několik charakteristických prvků. Nejtypičtějším prvkem pro stavby náboženského rázu se stala kopule, jejíž architektonické řešení je různé a prošlo poměrně složitým vývojem, během něhož vznikla řada problémů jak roznést váhu. Vyřešení těchto problémů umožnilo stavět větší kopule. Druhým typickým prvkem je využití kýlové klenby. Od dalších architektonických rysů lze vždy najít řadu odchylek, přesto je lze považovat za typické pro tuto architekturu jako celek. Takto je možné hodnotit snahu spojit konstrukční funkci s funkcí dekorativní, přičemž dekorativní funkce nezřídka získala převahu. Typickým příkladem tohoto jevu je oblouk, jehož konstrukční využití se objevuje v islámské architektuře velmi brzy. Oblouk umožnil stavět velká prosklená okna i spojit nesourodé plochy uvnitř mešit. Pozdější zašpičatěné oblouky jsou ale projevem snahy po dekorativnosti, zašpičatění, kterého si lze všimnout na celé řadě prostupů či dveří, nemá žádný konstrukční význam. Snaha o monumentálnost a vzdušnost vedla k velkému používání štíhlých sloupů, které zpravidla měly kruhový průřez, zdobených až od patky. Objemnější sloupy byly zdobeny tak, aby působily dojmem, že vyrůstají ze stavby. Toto pojetí má svůj počátek v antice a i v islámské architektuře je časté zdobení pomocí svislých pruhů, vznikajících sice jinou technikou než v antice, ale konečný efekt je velmi podobný. Brzy získala význam práce s prostorem, která vedla k vytváření různých nádvoří, a to nejen u náboženských či honosných budov, ale i u běžného světského stavitelství. Nádvoří jsou vždy dlážděná a mají za cíl umocnit dojem z budovy, plocha větších nádvoří bývá rozbita buď terénním rozčleněním, anebo stavbou altánku, nikdy se neobjevuje snaha rozbít plochu zelení.  Zdobení staveb pomocí tzv. arabské kaligrafie samotnou architekturu nijak neovlivňovalo, neboť se stavba nepřizpůsobovala plánu výzdoby, ale naopak výzdoba plánu stavby. Fakt, že islám zakázal zobrazovat osoby, vedl k eliminaci soch, což architektuře umožnilo využívat všech stěn (evropská architektura musela počítat s tímto druhem výzdoby), což vedlo k větší otevřenosti budov. Tento zákaz také vedl ke geometrické výzdobě budov - tzv. arabesky, které spočívaly v opakování stejného motivu; pro architekturu je takové pojetí výhodné, neboť stavba není vázána na pozdější plán výzdoby a osvětlení jednotlivých míst je omezeno jen konstrukčními možnostmi. Specifickou a velmi důležitou oblastí architektury v islámu je zahradní architektura, která patří k nejrozpracovanějším v tomto oboru.

Historie.

Sledovat historii islámské architektury je poměrně problematické, protože v islámské architektuře nevznikly žádné nadregionální stavební slohy. Místní slohy jsou spojené s vládnoucí dynastií a souvisí s regionální historií a vkusem. Z tohoto důvodu se často sleduje spíše vývoj jednotlivých typů staveb než islámské architektury jako celku.

Počátky islámské architektury.

Poté, co byl roku 622 proroku Muhammadovi předán od Boha islám, získával přívržence a během deseti let dobyli jeho přívrženci Mekku, kde přestavěli svaté útočiště Ka'ba. Z této stavby lze těžko usuzovat na úroveň předislámské architektury; jelikož se kromě této stavby nezachovala žádná památka, jsou názory na architektonickou úroveň různé. Samotná Ka'ba je stavba, kterou islámská architektura nikdy neopakovala, což ukazuje její jedinečnost, z architektonického hlediska je ale tato stavba nevýznamná a ukazuje na nízkou úroveň stavitelství. V této době však žádná islámská architektura nevznikala a její projevy byly pouze pokračováním předislámské architektury. Po smrti Muhammada (632) došlo k první expanzi islámu, již v toto dobu se objevují první mešity, které vycházely z myšlenky, že musí pojmout muslimy dané oblasti, kromě toho musela mešita mít sedátko pro imáma, který přednášel kázání. Šíření islámu však v letech 634-661 probíhalo živelně a chaoticky a neexistoval tak důvod ke vzniku rozsáhlejších architektonických děl. V tomto období se muslimové shromažďovali v již existujících budovách dobytých měst, stavební činnost vyvíjeli pouze při zakládání měst a ani zde nevznikala nijak významná díla.

Umajjovské období.

Roku 661 přenesl chalífa Mu'áwija politické centrum z Medíny do Damašku a začal organizovat politický život říše. Tuto říši se podařilo stabilizovat teprve jeho třetímu nástupci Abdumalikovi, za jehož vlády se umění a architektura staly nedílnou součástí života v říši. Zajímavostí tohoto období je, že se pokusilo vytvořit islámskou ikonografii, přestože se v islámu od počátku objevovaly silné tendence k nezobrazování lidských bytostí. Jako zákaz se ale prosadila až po roce 750 v abbásovském období.  První velkou stavbou islámského světa je Skalní dóm v Jeruzalému, dokončený roku 692. Tato stavba vychází z byzantských a římských vzorů, avšak její centrální kopule je umístěna vysoko nad sloupovou chodbou. Cílem této stavby bylo demonstrovat moc nad Jeruzalémem. Mešity tohoto období mají různý charakter, zpravidla se jedná o malé stavby či přestavby jiných starších budov. Zpočátku nebyla mešita nijak standardizována a byla omezena pouze náboženskými potřebami. Na příkaz chalífy Valída vznikly tři mešity, které se staly nejvýznamnějšími stavbami tohoto typu v tomto období. Mešity v Jeruzalémě a Medíně byly zničeny a lze je jen částečně rekonstruovat z dobových nákresů a archeologických vykopávek. Mešita v Damašku však zůstala zachována a umožňuje nám tak udělat si poměrně přesnou představu o architektonických možnostech doby. Damašská mešita je sice také ovlivněna antickými vzory, ale přináší i novou práci s prostorem, která ovlivnila další stavby islámského světa. Kolem nádvoří je ze tří stran sloupořadí, zatímco k jižní straně jsou připojeny tři lodě. Sloupy i jejich hlavice pocházejí ze zbouraných antických staveb, což urychlilo a zlevnilo práce a umocňuje antický vliv. Při stavbě této mešity byl pravděpodobně poprvé použit minaret.  Nalezené světské stavby jsou známy jako umajjovské zámky a jsou výrazně ovlivněny římskými villami. Tento vliv je však doplněn z íránské architektury, drtivá většina geometrických znalostí a představ pocházela od římských a byzantských znalostí. Pokračování této architektury je ve španělské Andalusii, kde se udržela umajjovská dynastie i po ztrátě moci ve zbytku říše. Architektura se zde postupně provázala s architekturou předislámského Španělska, i když islámská byla dominantní. Vrcholné dílo lze nalézt v sídelním městě Córdobě: V Córdóbské mešitě, postavené v 8. století, se např. poprvé objevuje řešení pomocí systému nad sebou stojících oblouků.

Abbásovské období.

Po roce 740 vypuklo několik občanských válek, které skončily změnou vládnoucí dynastie a přesunem politického centra do Iráku k Abbásovcům. Tato dynastie vládla do konce 10. století, avšak již od jeho poloviny začala ztrácet na významu a počátkem 11. století již měla jen moc na úrovni iráckých sultánů. Centrem říše se stal Bagdád, ve kterém se však z této doby nezachovalo vůbec nic. Architektonické památky tohoto období se nejlépe zachovaly v Sámaře, kde Abbásovci z politických důvodů sídlili ve druhé polovině 9. století. Ačkoli je Sámarra prozkoumána jen částečně, lze tvrdit, že v tomto období vyvrcholil hypostylový styl. Nedošlo prakticky k žádným významnějším objevům, které by změnily mešitu. Ty se ale staly opravdovým shromaždištěm věřících. Byly budovány bez zbytečných ozdob, jako materiál byly používány cihly. V Sámaře byla postavena největší mešita všech dob tzv. Velká mešita, novinkou vymyšlenou na území Iráku, která se uplatnila i zde, je točitý minaret. Další známou mešitou Sámarry je Abú Dulafova mešita, která je taktéž ve velice strohém stylu. Mešita se tak stala základním stavebním typem, jehož řešení se postupně promítlo i do ostatních staveb. V Sámaře lze kromě náboženských nalézt i civilní stavby, nejvýznamnější je palác al-Džausak al-chákání, svým způsobem město ve městě, kde žili všichni členové vládnoucího rodu.  Co se týče městských staveb, tak lze rozlišovat několik stylů, které se spíše liší v míře zdobnosti než ve výrazných rozdílech v samotné architektuře či urbanismu.

Provinční centra abbásovské dynastie.

Jelikož neexistoval jednotný názor na umění, vznikla řada provinčních center, jejichž architektonické výsledky se velmi lišily, a to ne vždy v přímé souvislosti s jejich politickou nezávislostí. Např. Egypt byl politicky zcela nezávislý na Bagdádu, ale jeho architektura byla abbásovskou velmi ovlivněna, o čemž svědčí i Ibn Túlůnova mešita, prakticky jediná zachovalá stavba Egypta z tohoto období. Architektonicky zcela nezávislou oblastí byla Andalusie, kde prakticky pokračovalo umajjovské období, neboť tato oblast zůstala pod kontrolou Umajjovců. Druhou víceméně nezávislou islámskou provincií byl Tunis, kde se však nezávislost projevila i na architektuře a íránská architektura byla obohacena o místní vlivy. Ty se projevily především na menších stavbách světského rázu. Organizace těchto staveb totiž podléhala správcům, kteří byli spojeni s původní kulturou této oblasti. Nejvíce se místní zákonitosti projevily v severovýchodním Íránu, kde se vystřídalo několik dynastií, díky nimž vznikla architektura spojující zdejší předislámské prvky s islámskou architekturou. Téměř všechna architektonická díla této oblasti však známe pouze z popisů, protože byla později zničena a archeologický výzkum této lokality je velmi komplikovaný. Jako stavební materiál se používaly téměř výhradně cihly. Prakticky jediná významná zachovalá ukázka této architektury je mauzoleum Sasánovců, které dokládá skutečnost, že v islámské architektuře se postupně rozvinul trend spojit nosné a zdobné prvky.

Islámská architektura v 11. až 13. století.

V tomto období došlo k prudkému zvýšení počtu muslimů. Jelikož k němu docházelo na celém jimi ovládaném území, začal být problém udržovat jednotu. Postupný rozpad jednoty je patrný na celém islámském umění, i na politice tohoto období. Díky prosazování regionálních zájmů došlo v některých oblastech k prudkému rozvoji, zatímco jiné stagnovaly. Pro architekturu je typická snaha oddělit od sebe jednotlivé funkce budov. Tyto tendence jsou patrné především u staveb sloužících k náboženským účelům, kde se postupně vyvinulo několik nových typů budov.  Ačkoli se ke stavbě stále používal hlavně místně dostupný materiál, začaly se pozvolna prosazovat cihly, které měly oproti jiným stavebním materiálům řadu výhod. V tomto období islámské stavitelství objevilo řadu konstrukčně důležitých prvků, z nichž nejdůležitější byly zvládnutí valivé klenby s více ohnisky a konstrukční úlohy spojené se zvládnutím kopule. Architektura tohoto období chce být přitažlivá, muslimové pomocí staveb cíleně měnili ráz města, což jim umožnilo lépe prosadit své náboženství a svoji vládu. V tomto období již islám definitivně došel k zákazu zobrazovat osoby, z čehož vyplynula nutnost hledat motivy pro výzdobu jinde, nejčastěji se prosadila geometrická výzdoba, z níž se vyvinuly mukarnasy.  Základním druhem sakrálně zaměřené architektury zůstala mešita, která se stále stavěla v hypostyle, a to především na nově získaných územích. V severní Africe se lze setkat s několika inovacemi, jejichž význam byl spíše regionálního charakteru. Významnou změnou však bylo využití ívánů, které se objevilo počátkem 12. století v západním Íránu, odkud se rozšířilo po velké části muslimského světa. Tato inovace postupně změnila rozložení prostor pro věřící, středová dvorana tak začala určovat vzhled budovy. Nové typy budov vznikly z potřeby zabránit působení různých sektářských hnutí pomocí náboženské a právnické výchovy kontrolované státem. Tento trend začal již v 11. století, pro tento účel byly stavěny speciální budovy tzv. madrasy. O podobě prvních madras neexistují žádné prameny, od poloviny 12. století získávají madrasy některé společné rysy, ačkoli se zdaleka nejednalo o nějaký uniformní vzhled. To platí i o dalších nových budovách, jako byly ribáty a chánkáhy. Zajímavou kapitolou islámské architektury jsou mauzolea, tyto stavby nemají žádný předislámský vzor a jejich funkce směřuje proti původním ideálům islámu. Díky tomu, že neexistovala žádná předloha ani náboženská omezení, existuje celá řada diametrálně rozlišných mauzoleí, ačkoli i v tomto množství lze najít několik základních typů. Na pomezí civilních a náboženských staveb stojí věže, které totiž nesloužily pouze ke svolávání věřících k modlitbě, ale sloužily i jako orientační body či jako vítězný památník, který ohlašoval nástup islámu do nové oblasti.  Civilní architektura zahrnuje mnoho druhů staveb, z nichž jsou architektonicky zajímavé především paláce a lázně. Paláce byly zpravidla komplexem mnoha budov, přičemž hlavní palác míval několik dvorů, kopulovitých síní a ívánů. Zdi bývaly zdobeny výjevy z dvorského života.  V tomto období vznikl i systém vojenské architektury. Prakticky v každém městě byla citadela sloužící k armádním účelům. Uskutečnění takové stavby bylo zpravidla spojeno s rekonstrukcí či stavbou hradeb. Byly situovány tak, aby armáda mohla bez nejmenších problémů ovládat město a zároveň nebyla odříznuta od dění za hradbami. Naznačuje to, že posádky plánovaně sloužily jak pro případ útoku, tak pro případ vzpoury.

Islámská architektura od 13. století.

Ve 13. století došlo k mongolské expanzi, která rozbila jednotný muslimský stát na několik částí, které žily politicky i architektonicky rozdílným životem. V tomto období tak lze mluvit pouze o islámské architektuře těchto jednotlivých říší, protože tyto architektury pouze navazují na předchozí vývoj, ale dále nejsou ve vzájemném kontaktu.

Architektura osmanské říše.

Osmanskou říši vytvořili Turci, kteří se na počátku 14. století usadili na hranicích s Byzantskou říší a postupně ovládli rozsáhlé území. Součástí jejich politiky byla aktivní stavební činnost, spočívající nejen ve stavbě strategicky důležitých měst, ale i v investicích do architektonicky jedinečných děl. Osmanská architektura byla ovlivněna architekturou Byzantské říše, především chrámem Hagia Sofia v Istanbulu. Přesto nelze říci, že by v chrámu osmané rozvíjeli byzantskou architekturu. Přeměnili totiž křesťanskou baziliku na mešitu a začlenili tak zajímavé prvky byzantské architektury do své.  Ačkoli architektura této říše prošla několika výraznými obdobími, lze tvrdit, že jejím základním znakem je důraz na kopuli, která se pro jejich architekturu stala typickým znakem. Vývojově lze sledovat, jak v jednotlivých obdobích zvládali techniky, které jim umožnily stavět různě technicky náročné kopule. Osmané prakticky v každém městě postavili mešitu s centrální kopulí, ta byla často doplněna polokopulemi či menšími kopulemi. Nejvýraznější stavbou tohoto typu je mešita sultána Süleymana. Ostatní typy staveb a stavební techniky byly pro osmanskou architekturu méně typické, světská architektura navazuje na předchozí zkušenosti, ale dost často se přizpůsobovala potřebám stavitele či jeho finanční situaci. Důležitým znakem osmanské architektury je její začlenění do terénu, kterému byla věnována značná pozornost a které je na svou dobu velmi propracované. Naopak je, oproti jiným islámským architekturám, kladen menší důraz na zahradní architekturu.

Architektura Íránu.

Architektura Íránu je velmi ovlivněna jeho historií, která prošla několika zvraty. Po roce 1250 obsadil území Íránu mongolský chán Hulaghu. Po roce 1336 byl Írán rozdělen do několika států, které neměly velkou moc a jejich stavební činnost byla prakticky nulová. Architektura tohoto období je téměř neprozkoumaná, jelikož se nachází v oblastech pro archeology těžce přístupné a velká část staveb byla několikrát přestavována, čímž se změnil jejich vzhled a i účel. Největšími vynálezy této doby jsou zdvojená kupole a odlehčování zdiva slabými průzory. Poprvé byly tyto novinky aplikovány na velkou stavbu na Mauzoleu chána Öldžejtü, které je nejvýznamnější stavbou 14. století. Později tyto vynálezy umožnily rozvinout původní architekturu do monumentální podoby. Ještě v tomto období byl na islámské architektuře v Íránu patrný vliv perské architektury. Roku 1395 dobyl a znovu sjednotil Írán Tamerlán, který založil dynastii Timurovců, kteří ovládali Írán až do roku 1501. Stavitelská činnost Timurovců (především Tamerlána) je poměrně dobře prostudována. Architektura tohoto období rozvinula předchozí zkušenosti, rozvinul se především systém geometrické výzdoby, důraz byl kladen na barvu, a to jak celku, tak detailu. Roku 1501 se vlády zmocnili Safíovci, kteří propagovali šíitské pojetí islámu. Jejich stavební činnost byla skutečně velmi rozsáhlá, technicky však pouze rozvíjeli výdobytky předchozích období. Objevem této doby je spíše důraz na budování parků a okrasných zahrad, které dotvářely celkový dojem. Civilní architektura není příliš známa a pravděpodobně se rozvíjel klasický arabský dům. Významným prvkem architektury tohoto období je budování hraničních pevností, které mají nejen vojenskou, ale i estetickou rovinu.  V tomto období byla vybudována či výrazně přebudována celá řada měst, v nichž vzniklo mnoho monumentálních staveb zpravidla náboženského charakteru. Pro tyto stavby je typická kopule, značné využívání zlata a spojování konstrukčních a ozdobných prvků. Za nejvýznamnější stavbu je považováno Královské náměstí v Isfahánu, kolem nějž vznikla celá řada budov. U většiny komplexů není známo, zda byly stavěny podle celkového plánu, anebo zda se stavby uspořádávaly podle okamžité potřeby. Po pádu této dynastie (1722) architektura pozvolna upadla a její úroveň v 18. a 19. století je výrazně nižší než v předchozím období. Celkový úpadek dokreslila i klesající úroveň řemeslné kvality.

Mughalská architektura.

V 16. století vznikla vzájemným ovlivněním islámské, hinduistické a perské architektury v Indii v Mughalské říši jedinečná architektura. Převzetím jiných typických prvků došlo k vytvoření zvláštního stylu. Tento styl nepřinesl žádná nová konstrukční řešení. Do islámské architektury však díky tomuto setkání architektonických proudů pronikla práce s vodou či snaha o symetrii. Stavby měly vyjadřovat krásu a majestátnost.  První stavbou, na níž se začal tato architektura rodit, je patrně mešita Kiláekuhna, která vznikla ve Staré pevnosti v Dillí postavené v Dillíském stylu. Obecně lze tuto stavbu zařadit do perské architektury, přesto se v ní objevují islámské prvky, jako je zpracování kopule. Patrný je i vliv indických stúp, patrná je i větší úloha mramoru a snaha o využití světla, která se stala v mughalské architektuře důležitou. Tato architektura se však výrazněji rozvinula až za vlády Akbara (1556-1605), který se v říši pokusil sloučit tradice všech obyvatel. V náboženských otázkách se sice nesetkal s úspěchem, přesto se tato snaha mohutně odrazila v architektuře. Sídelním místem Akbara byla Ágra, v níž probíhala čilá stavební aktivita. Roku 1569 se rozhodl vybudovat nové sídelní město Fatéhpur Síkrí, které je největší ukázkou této architektury a urbanismu. V celém městě je zřejmý plán, který počítal s využíváním prostoru tak, aby ho bylo mezi jednotlivými komplexy tolik, aby nebylo třeba budovat ulice. Každý komplex má hlavní budovu, přičemž jejich osy směřují k dalším hlavním budovám. Jednotlivé komplexy se skládají z monumentálních budov, využívají se kontrasty použitých materiálů, zahrady. Velmi pečlivě jsou rozpracovány prvky dokreslující ráz stavby jako např. schodiště, okna atp. Velká pozornost je věnována i celkovému využití terénu. Nejznámějším a patrně i nejhonosnějším příkladem této architektury je Tádž Mahal, který dal v Ágře vybudovat Šáhdžáhán jako mauzoleum pro svou manželku. Tato stavba reprezentuje vrchol islámské architektury v Indii a patří mezi vrcholné ukázky architektury vůbec. Tádž Mahal byl dokončen v roce 1648, stavba byla tak nákladná, že ohrozila ekonomiku celé Mughalské říše. Stavba je dokonale symetrická, jedinou výjimkou je sarkofág, který je umístěn v kryptové místnosti mimo její centrum. Monumentálnost je umocněna čtyřmi minarety a tím, že není umístěna uprostřed parku, ale až na jeho konci, aby se odrážela ve vodním kanále.  Poté již mughalská architektura postupně upadala a po roce 1700 již prakticky neexistovala, přesto tato architektura ovlivnila islámskou architekturu nejen Indie a Pákistánu, ale i Afghánistánu a některé její myšlenky se dostaly do Číny.

Islámská architektura ve Španělsku.

Ve Španělsku proběhla ve 13. století reconquista, po níž se vliv islámu omezil na malé území nedaleko Granady. Na tomto území pak vlastně pokračoval vývoj, který byl započat v umajjovském období, přetrvaly zde i klasické rysy, jako je značné množství sloupů, velké kopule a velmi propracovaná dekorace. Na tomto území takto vznikl jedinečný komplex Alhambra, který i díky svému prostorovému uspořádání patří mezi vrcholná díla světové architektury. I v této oblasti se projevila snaha budovat zahrady, které byly spojeny s využíváním vodních ploch. Na konci 15. století bylo toto území ovládnuto křesťany, přesto lze říci, že vliv islámské architektury se ve španělské architektuře nadále uplatňoval a některé prvky lze najít ještě ve španělských barokních stavbách, zahradní architektura pak byla ve Španělsku ovlivněna islámem ještě v 19. století.

Moderní islámská architektura.

O moderní islámské architektuře se hovoří v souvislosti s architekturou po druhé světové válce. Ve druhé polovině 20. století se vyštěpily dva základní proudy, z nichž jeden se snaží obnovit tradice a vlastně tak pouze kopíruje minulé myšlenky a druhý proud se nechal ovlivnit myšlenkami populárními v Evropě a Spojených státech. Existuje ještě třetí proud, který však opouští hranice tradic islámské architektury a snaží se najít vlastní cestu, která již pravděpodobně nepatří do islámského umění, ale tvoří samostatnou kapitolu moderny a postmoderny. Směry, které vyšly z islámských tradic, byly zpočátku ve složité situaci, neboť islám byl v mnoha státech vinou kolonizace vytlačen na periferii a mezi vzdělanci se prakticky nevyskytoval. Takový vývoj samozřejmě způsobil utlumení islámské architektury. Když se znovu stal islám státním náboženstvím, nastal v architektuře problém, protože jí chyběly nové nosné myšlenky. Přesto mimo tradiční stavby, jako jsou mešity, vzniká celá řada nových, výstavních budov, které nesou jinak pojaté typické znaky islámské architektury, práce s novými materiály umožňuje vytvářet stavby, které zapadají do typicky muslimského světa, a přesto posouvají architekturu do nových oblastí.  V Evropě a USA vznikají především nové, malé mešity, které slouží menšinové muslimské komunitě, tyto stavby v drtivé většině případů napodobují káhirské nebo turecké mešity za použití moderních technologií, některé mešity však vznikají v budovách evropského rázu.

Okrajové proudy islámské architektury.

Vzhledem k mohutnému šíření islámu se mimo hlavní proudy v této architektuře vyskytly i tendence, které neměly příliš velký dopad na architekturu a ani v nich nevznikly příliš monumentální stavby. Zpravidla se jedná o oblasti, kde nebyl islám dominantním náboženstvím, anebo o chudé oblasti, které se velmi brzy oddělily od centra. Často se také jedná o regiony, kde islám prakticky neexistoval, ale v oblasti působila řada islámských obchodníků (např. střední Afrika, kde vznikla řada menších mešit, které zpravidla kopírují stavby z oblastí s větším islámským vlivem).

Islámská architektura v saharské Africe.

Po ovládnutí Egypta a severní Afriky začali islámští obchodníci pronikat dále na západ a nesli s sebou i svoji kulturu. Týká se to především území Ghanské říše, kde se stal touto cestou islám poměrně významným náboženstvím. Podle některých údajů bydleli obchodníci v Kumbi Salehu ve čtvrti s kamennými domy, čtvrť měla mít dvanáct mešit. Architektura této oblasti však nenabízela žádná nová řešení a nijak výrazně neovlivnila místní stavitelství. Islámská architektura takovýchto oblastí je nutně ovlivněna místní, protože její stavby většinou stavěly místní řemeslníci, kteří s některými prvky, jako je kopule, neměli zkušenosti. Raritou je hliněná mešita Sankore v Timbuktu, která kopíruje Velkou mešitu v Djenné.

Islámská architektura v Číně.

V Číně byl islám vždy menšinové náboženství, přesto její území ovlivnil, když na její území pronikla řada islámských obchodníků a byly proti ní zaměřeny i některé výpady islámských vojsk. V čínské islámské architektuře se potkaly dva poměrně odlišné styly, což byla čínská architektura a islámská architektura. Spojení navázalo na některé styčné prvky - především na snahu o majestátnost, smysl pro symetrii a zájem o zahradní architekturu. Ovlivnění místní architekturou tak vytvářelo mešity, které se přibližovaly pagodám, a to především ve zpracování střech a minaretů.  První známá mešita v Číně byla postavena v 7. století, ale skutečný průnik islámu do Číny nastal až za dynastie Tchang, kdy byla postavena i největší čínská mešita - Velká Mešita Si'an. Ostatní stavby, které postavili v Číně muslimové, prakticky patří do architektury Číny, neboť přejímají minimum prvků typických pro islámskou architekturu.

Islámská architektura zahrnuje velmi širokou oblast architektury, a to jak historicky, tak geograficky. Ačkoli se o islámské architektuře zpravidla hovoří pouze ve smyslu náboženských staveb, zahrnuje i světské stavby.

Islamische Architektur nennt man die Architektur, die seit dem 7. Jahrhundert unter dem Einfluss der islamischen Kultur in den Gebieten der islamischen Welt hervorgebracht wurde. Obwohl der Begriff eine Zeitspanne von 1400 Jahren und einen weiten geografischen Raum einschließt, weist die islamische Architektur in ihren regionalen Ausprägungen über Zeit und Raum hinweg gemeinsame, charakteristische Eigenschaften in ihrer architektonischen Gestaltung und Baudekoration auf, die sie als solche erkennbar machen: Die Architektur ist durch die künstlerische Tradition der islamischen Welt geprägt. Sie entstand in einem dynamischen Wechselspiel der Aneignung bestehender Traditionen der Vorgängerkulturen von Byzanz, der persischen Sassaniden und des vorislamischen Arabiens und deren Einbezug in neues System von Nutzungs- und Bedeutungszusammenhängen auf dem Boden des neuen religiösen, gesellschaftlichen und politischen Systems des Islam.


Životopis.

Shlaim se narodil bohatým židovským rodičům v iráckém Bagdádu. Rodina žila v sídle s deseti služebníky. Jeho otec byl dovozcem stavebních materiálů s vazbami na irácké vedení, včetně tehdejšího premiéra Nuriho al-Saida.  Situace iráckých Židů se za Izraelské války za nezávislost v roce 1948 stala problematickou. V roce 1951 byl Shlaimův otec jedním ze 100 000 Židů, kteří se zaregistrovali, aby opustili zemi a vzdali se svého občanství. Následující zákon rozhodl, že všichni kdo opustili zemi, ztratili veškerá práva, včetně majetkových práv. Rodina Shlaimů ztratila veškerý svůj majetek. Jeho otec ilegálně překročil hranici na mezkovi, zatímco Shlaim, jeho matka a sestry přiletěli na Kypr a znovu se sešli v Izraeli.  Shlaim odešel z Izraele do Anglie ve věku 16 let, aby studoval na židovské škole. V polovině šedesátých let se vrátil do Izraele, aby sloužil v Izraelských obranných silách, poté se v roce 1966 přestěhoval zpět do Anglie, aby studoval historii na Jesus College v Cambridge. Titul BA získal v roce 1969. V roce 1970 získal titul MSc (Econ.) v oboru Mezinárodní vztahy na London School of Economics a PhD na University of Reading. Od roku 1970 do roku 1987 byl přednášejícím a docentem politologie na University of Reading.  Oženil se s vnučkou Davida Lloyda George, který byl britským premiérem v době Balfourovy deklarace. Od té doby žije v Anglii a má dvojí občanství, britské a izraelské.

Kariéra.

Shlaim vyučoval Mezinárodní vztahy na Reading University, se specializací na evropskou problematiku. Jeho akademický zájem o historii Izraele začal v roce 1982, kdy byly otevřeny izraelské vládní archivy o Arabsko-izraelské válce v roce 1948, zájem, který se prohloubil, když se stal členem St. Antony's College v Oxfordu v roce 1987. V letech 1987–1996 byl docentem Mezinárodních vztahů u Alastaira Buchana v Oxfordu a v letech 1993–1995 a 1998–2001 ředitelem postgraduálního studia ve stejném oboru. V letech 1995–1997 obdržel Research Readership Britské akademie a v letech 2003–2006 Research Professorship.  Shlaim byl přítomen jako externí zkoušející při obhajobě disertační práce Ilana Pappého, dalšího významného Nového historika. Shlaimův přístup ke studiu historie je formován jeho vírou, že „posláním historika je hodnotit“.  Pravidelně přispívá do novin "The Guardian" a v lednu 2009 podepsal deníku zaslaný otevřený dopis, v němž odsuzuje roli Izraele ve válce v Gaze.  V článku ve "Spectator", Shlaim nazval premiéra Benjamina Netanjahua jako „zastánce doktríny trvalého konfliktu,“ popisujíc jeho politiku jako pokus vylučující mírové řešení konfliktu s Palestinci. Dále označil izraelskou zahraniční politiku za politiku podporující stabilitu arabských režimů před vznikajícími demokratickými hnutími během Arabského jara.  Shlaim je členem britské Labouristické strany. V srpnu 2015 byl signatářem dopisu kritizují The Jewish Chronicle za články spojující Jeremyho Corbyna s údajnými antisemity.

Kritika.

Izraelští historici Joseph Heller a Yehoshua Porath tvrdili, že Shlaim „uvádí své čtenáře v omyl argumenty, že Izrael zmeškal příležitost k míru, zatímco Arabové striktně hledají mírovou cestu“.  V roce 2012 v článku akademického časopisu "Shofar," Shai Afsai kritizoval Shlaima za opakování příběhu „nevěsta je krásná, ale provdala se za jiného muže“, pro které Afsai nemohl dohledat původní zdroj, ve Shlaimově knize knize "," 2001.  Podle Yoava Gelbera, Shlaimovo tvrzení, že došlo k úmyslné a předem promyšlené proti-palestinské „tajná dohodě“ mezi Židovskou agenturou a králem Abdalláhem, je jednoznačně vyvráceno listinnými důkazy o rozvoji kontaktů mezi Izraelem a Jordánskem před, během a po válce. Marc Lynch však napsal, že „objemné důkazy v [Gelberově] knize neumožňují tak jasný verdikt“.

Vyznamenání.

V roce 2006 byl Shlaim zvolen členem Britské akademie (FBA), britské Národní akademie humanitních a sociálních věd.  Dne 27. září 2017 byl Shlaim vyznamenán medailí Britské akademie "za celoživotní úspěchy".

Avraham „Avi“ Shlaim FBA (* 31. října 1945) je izraelský historik, emeritní profesor mezinárodních vztahů na univerzitě v Oxfordu a člen Britské akademie. Je jedním z izraelských Nových historiků, skupiny izraelských učenců, kteří předložili kritické výklady dějin Sionismu a Izraele.

Avraham „Avi“ Shlaim (* 31. Oktober 1945 in Bagdad, Irak) ist ein britisch-israelischer Historiker und emeritierter Professor für Internationale Beziehungen jüdisch-irakischer Herkunft.


Klubová kariéra.

Sevilla.

Baptista začínal s fotbalem v São Paulu, odkud v roce 2003 zamířil do Sevilly. Ve své první sezóně v dresu Sevilly vstřelil za 30 ligových zápasů 20 branek. Ve 33. kole v domácím zápase s Racingem Santander se čtyřmi brankami podílel na výhře 5:2. V závěrečném 38. kole sezóny se jako jediný gólově prosadil v domácím zápase s Osasunou Pamplona, a to po přihrávce Daniho Alvese. Sevilla získala sedmou příčku a po 9 letech si zajistila evropské poháry, v tomto případě Pohár UEFA.  V další sezóně 2004/05 odehrál v lize 33 zápasů a vstřelil 18 branek. V Poháru UEFA tým došel do osmifinále, kde vypadl s italskou Parmou. Baptista nastoupil celkově do 8 zápasů a dal 5 gólů.

Real Madrid.

V červenci 2005 přestoupil do Realu Madrid, se kterým podepsal smlouvu na 5 let. Real zaplatil Seville přibližně 14 až 17 milionů liber (20 až 25 milionů eur). Za Real odehrál sezónu 2005/06, ve které nastoupil do 32 ligových utkání, přičemž vstřelil 8 gólů. V Lize mistrů se ale gólově neprosadil.

Reprezentační kariéra.

Baptista se účastnil jihoamerického mistrovství Copa América 2004, byť byl většinu turnaje pouze na lavičce náhradníků, zasáhl však do semifinálového utkání s Uruguayí. Brazílie Copu Américu vyhrála, když ve finále porazila Argentinu.  Roku 2007 se znovu zúčastnil jihoamerické Copy América, kterou rovněž opanovala Brazílie. Baptista se gólově prosadil ve čtvrtfinále (s Chile), v semifinále (s Uruguayí) a i ve finále proti Argentině, kde dal první gól zápasu.

Júlio Baptista (* 1. říjen 1981) je profesionální brazilský ofenzivní fotbalista, který hraje na pozici útočníka či záložníka za rumunský klub CFR Kluž. V letech 2001 až 2010 nastupoval za reprezentaci Brazílie.

Júlio César Pereira Baptista (* 1. Oktober 1981 in São Paulo) ist ein brasilianischer Fußballspieler. Der Mittelfeldspieler steht seit August 2018 bei CFR Cluj unter Vertrag.


Geografie.

Prefektura leží na severovýchodě Tibetské náhorní plošiny, zároveň na severovýchodě provincie Čching-chaj. Na severu sousedí prefektura s provincií Kan-su, na východě s okresy města Si-ning, na jihu leží jezero Kukunor a prefektura Chaj-nan a na západě prefektura Chaj-si.  Na hranicích s provincií Kan-su se od západu na východ táhne pohoří Čchi-lien, které dosahuje výšky přes 5000 metrů. Průměrná nadmořská výška prefektury se pohybuje okolo 3 500 m n. m., 85 % regionu se nachází ve výše než 3000 metrů nad mořem. V pohoří Čchi-lien pramení množství řek, které zásobují region vodou. Většina řek teče do jezera Kukunor.

Demografie.

V roce 1953 žilo v prefektuře 68 402 obyvatel, z toho Číňané 26 tisíc (38 %), Tibeťané 19 tisíc (28 %), Chuejové 17 tisíc (25 %), Mongolové 3700 (5 %) a dalších 14 národností.  V roce 1982 zde žilo 219 692 obyvatel, z toho Číňané 109 tisíc (49 %), Chuejové 55 tisíc (25 %), Tibeťané 39,5 tisíc (18 %), Mongolové 8890 (4 %), Monguoři 5000 (2 %) a další národnosti.  V roce 2008 žilo v prefektuře 278 486 obyvatel. 100 tisíc Číňanů (35 %), 31 % Chuejů, 24 % Tibeťanů, 5 % Mongolů, 3 % Monguoři, dalších více jak deset národností tvořilo necelé 1 % celkového počtu obyvatel. 86 % populace národnosti Salarů v prefektuře žije v okrese Čchi-lien.

Doprava.

Prefekturou prochází dálnice G315 vedoucí z města Si-ning do Kašgaru. Severně od jezera také vede železnice do Lhasy.

Atomové město.

V oblasti se nachází první čínská továrna pro výrobu a testování atomových zbraní. Výrobna se začala stavět v roce 1958 pod názvem „Továrna 221“ a dodnes oblast nese název „Atomové město“ (, "Jüan-c’ čcheng"). V roce 1987 bylo rozhodnuto o ukončení provozu a předání oblasti z rukou armády státu. Provoz byl zastaven v roce 1993 a v blízkosti postaveno město Si-chaj, které je dnes správním centrem prefektury. V roce 2001 byla oblast továrny zařazena na seznam národního dědictví a zpřístupněna veřejnosti. Během fungování továrny zde bylo vyrobeno a v okolí odzkoušeno množství jaderných zbraní.

Chaj-pej, nebo také Ccho džang plným názvem Tibetská autonomní prefektura Chaj-pej (tibetsky: མཚོ་བྱང་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ།, Wylie: mtsho-byang Bod-rigs rang-skyong-khul; čínsky: 海北藏族自治州, pchin-jin: Huángnán Zàngzú Zìzhìzhōu) je autonomní prefektura v provincii Čching-chaj v Čínské lidové republice. Název "ccho-džang/chaj-pej" znamená "severně od jezera". Prefektura se nachází severně od jezera Kukunor.

Der Autonome Bezirk Haibei der Tibeter (; tibetisch "mtsho-byang bod-rigs rang-skyong-khul") liegt im Nordosten der chinesischen Provinz Qinghai und ist der tibetischen Kulturregion Amdo zuzurechnen. Die tibetische Bezeichnung lautet Tshojang. Sein Verwaltungssitz ist die Großgemeinde Xihai (西海镇 "Xihai zhen") im Kreis Haiyan, ein Städtchen, das sich aus der ehemaligen Atomforschungsanstalt entwickelt hat, die im Westen unter der Bezeichnung "Neunte Akademie" firmierte (1987 stillgelegt). Haibei hat eine Fläche von 39.354 km2 und ca. 281.200 Einwohner (2016). Dem Autonomen Bezirk unterstehen drei Kreise und ein Autonomer Kreis:


Historie.

Jü-šu historicky patří k oblasti Kham ve východním Tibetu. V regionu mají silné zastoupení buddhistické školy Kagjüpa a Sakjapa. Díky tomu vse v historii místní králové nezodpovídali dalajlamově vládě ve Lhase. V jižní části prefektury existovalo mocné království Nangčhen. Před čínskou okupací bylo v regionu až 25 000 mnichů.

Zemětřesení.

14. dubna 2010 postihlo oblast Jü-šu silné zemětřesení o síle 6,9M. Epicentrum bylo 30 km od města Kjegu. Podle čínských úřadů zahynulo 2698 osob. Podle nezávislých výzkumů až 5 tisíc osob, především dětí ve státem postavených nekvalitních školách. Město Kjegu bylo srovnání se zemí, velké škody utrpělo množství vesnic v okolí. Vláda postavila obrovské stanové město na loukách v okolí města a během následujících let bylo vybudováno město nové. Byty pro obyvatele byly hotovy během roku 2013.

Geografie.

Prefektura Jü-šu leží jihozápadě provincie Čching-chaj. Na severu sousedí s autonomní prefekturou Chaj-si, na východě s autonomní prefekturou Golog, na jihovýchodě s autonomní prefekturou Kardze, na jihu s autonomní oblasti Tibet. Průměrná nadmořská výška oblasti se pohybuje okolo 4200 metrů nad mořem, nejvyšší hora v pohoří Tangla dosahuje výšky 6621 metrů. Na jihozápadě prefektury leží pohoří Kchun-lun-šan. Oblast je bohatá na ledovce.

Vodstvo.

Na území prefektury pramení množství řek, nachází se zde i oficiální prameny Dlouhé řeky, Žluté řeky a Mekongu, celá oblast byla zahrnuta do chráněného území Pramene tří řek. Povodí tři řek pokrývá 89% prefektury.

Fauna a flóra.

Velkou část prefektury pokrývají pastviny, na kterých roste až 900 druhů bylin užívaných v čínské medicíně, mezi nejznámější místní rostliny patří Housenice čínská (Cordyceps sinensis, དབྱར་རྩྭ་དགུན་འབུ་, "Jarca Gunbu"). V prefektuře žijí jaci, čiru - tibetská antilopa, jelen bělohubý, kiang, levhart sněžný, rys, medvědi, vzácný jeřáb černokrký a další.

Demografie a jazyk.

V prefektuře žije 391 829 obyvatel, z toho 97.65% tvoří Tibeťané, většina obyvatel jsou pastevci a zemědělci (2012). Tibeťané v této oblasti se nazývají Khamba, odkazující k příslušnosti tibetské části Kham. Místní dialekt tibetštiny patří ke "khamským dialektům" tibetštiny.

Kultura.

Ve městě Kjegu se nachází klášter "Kyegu Döndrub Ling" postaven ve 14. století. Klášter patří ke škole Sakjapa. Během zemětřesení byl srovnán se zemí, v roce 2013 byl kompletně rekonstruován.

Doprava.

Prefekturou a hlavním městem Kjegu prochází dálnice G214 (Si-ning- Menghai, Jün-nan). 20 km jižně od města Kjegu se nachází letiště Batang (IATA: YUS, ICAO: ZLYS) otevřeno v srpnu 2009.

Administrativní dělení.

Prefektura se skládá jednoho městského okresu a 5 okresů:

Jü-šu, plným názvem Tibetská autonomní prefektura Jü-šu (tibetsky: ཡུལ་ཤུལ་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་, Wylie: yul-shul bod-rigs rang-skyong-khul, ) je autonomní prefektura v provincii Čching-chaj v Čínské lidové republice. Je obydlena zejména Tibeťany, má rozlohu 267 000 km2 a její hlavní město je Kjegu (Kjegumdo སྐྱེ་དགུ་མདོ་) ležící v městském okrese Jü-šu, prefektura se dále skládá z pěti okresů.

Der Autonome Bezirk Yushu () der Tibeter liegt im Südwesten der chinesischen Provinz Qinghai und gehört zur tibetischen Kulturregion Kham. Sein Verwaltungssitz ist die Großgemeinde Kyegu Do (Jyekundo) im Kreis Yushu. Yushu hat eine Fläche von 210.300 km2, die zu einem beträchtlichen Teil (ca. 25 %) siedlungsfeindlich ist. Aber auch die besiedelten Gebieten sind überwiegend nur in nomadischer Weidewirtschaft nutzbar, so dass der größte Teil der Bevölkerung weit über das Gebiet verstreut lebt.


Historie.

Klub byl založen v roce 1948 jako sportovní kroužek závodního oddílu "PAL Jihlava". Oddíl neměl vlastní pozemky, a tak musel první roky hrát na pronajatých hřištích. Roku 1950 tým slavil postup do přeboru Jihlavského kraje. V roce 1951 byl klub přejmenován na "TSO Spartak Motorpal Jihlava". V roce 1956 došlo ke spojení s dvojicí dalších Dobrovolných sportovních organizací strojírenských závodů do "TJ Spartak Jihlava".  Až do sezony 1988/89 hrál tým krajský přebor, v roce 1989 postoupil do divize (sk. D) (1989/90, 1990/91). V té vydržel dva roky a roku 1991 následoval postup do MSFL. V prvních sezonách hrál tým o záchranu, ale postupně se zlepšoval. V roce 1994 došlo k osamostatnění oddílu a k založení občanského sdružení "FC Spartak PSJ Jihlava". V roce 1995 se spojil se svým rivalem, SK Jihlava, do "FC Spartak PSJ Motorpal Jihlava". Ovšem ani tento název nevydržel dlouho a v roce 1997 se přejmenovalo na "FC PSJ Jihlava". Zlepšené výsledky vyvrcholili v sezoně 1999/2000, kdy tým skončil v lize na 2. místě a po odstoupení NH Ostrava slavil postup do 2. ligy.  V březnu 2000, se vstupem jihlavského zastupitelstva do klubu, došlo k zatím poslední změně názvu týmu. Ten tak od té doby nese název "FC Vysočina Jihlava, a.s." V té době byli dalšími akcionáři PSJ a Pivovar Jihlava, na konci roku 2008 do klubu vstoupila společnost Limar Capital B.V. Od začátku svého pobytu ve 2. lize se držel v horních částech tabulky. V sezoně 2003/2004 klub překvapivě postoupil do semifinále Poháru ČMFS, když vyřadila SK Slavii Praha, FC Viktorii Plzeň, FK Teplice a v semifinále prohrála s FC Baník Ostrava. Nejúspěšnější ovšem byla sezona 2004/2005, kdy tým vedený Karlem Večeřou skončil v lize na 2. místě a vybojoval tak postup do Gambrinus ligy. Tady bojovala o záchranu do posledního kola, ovšem nakonec se zachránila FC Viktoria Plzeň, kterou tehdy vedl bývalý sparťanský trenér František Straka.  Následující opět druholigový ročník 2006/07 byl ve znamení neúspěšného pokusu o návrat mezi českou elitu. Po třech vypjatých sezónách nutně muselo přijít vydechnutí, ekonomická stabilizace a především přestavba prvního týmu. Prvoligové ambice Vysočina oživila v ročníku 2008/09, kdy po výborné podzimním umístění opět ideálně nezvládla jarní část a v konečném účtování II. ligy skončila těsně pod postupovou čárou na 3. příčce. Role klubu těsně před branami Jihlavě zůstala i v ročnících 2009/10 (4. místo) a 2010/11 (3. místo). Úsilí klubu o vytoužený návrat mezi českou elitu však trpělivě pokračovalo a vyvrcholilo v ročníku 2011/12. Tým trenéra Romana Pivarníka si kolo před koncem soutěže zajistil postup do Gambrinus ligy.  Mezi českou fotbalovou elitou si jihlavský tým vedl nad očekávání dobře. Na podzim 2012 tým trenéra Františka Komňackého zaskočil mnohé favority a bavil ofenzivním fotbalem. Jarní část přinesla určitý pokles výkonnosti, ovšem tým dokázal získat konečné 10. místo tabulky a tím pro Kraj Vysočina vůbec poprvé v jeho historii zajistil záchranu nejvyšší fotbalové soutěže. Ročník po odeznění postupové euforie bývá vždy těžší, což z pohledu FC Vysočina potvrdil podzim 2013. Příchod kouče Petra Rady však přinesl výrazný herní a výsledkový obrat, který na jaře jihlavskému týmu vynesl nejlepší historické umístění (8. místo) a nejvyšší bodový zisk (37 bodů). Sezóna 2014/15 byla opět ve znamení nevyrovnaných výkonů, ovšem nástupem trenérů Romana Kučery a později Luďka Klusáčka nastalo zlepšení, které nakonec vyústilo v bezproblémovou záchranu a konečné 10. místo v nejvyšší soutěži, která poprvé nesla název SYNOT liga. O rok později v ePojisteni.cz lize končí FC Vysočina Jihlava těsně před Hradcem Králové na končí 14. místě. V sezoně 2017/2018 končí tým po zápase s MFK Karviná který skončil 0:2 na 15. místě před týmem FC Zbrojovka Brno a to znamenalo že tým sestupuje do.

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

FC Vysočina Jihlava „B“.

FC Vysočina Jihlava „B“ je rezervní tým jihlavské Vysočiny, jehož novodobá historie započala fúzí Vysočiny (tehdy Spartak PSJ Jihlava) s SKF Jihlava (bývalá Modeta) v roce 1995, po němž převzal i místo v I. A třídě. Po sezoně 2011/12 se přechodem z Moravskoslezské fotbalové ligy do juniorské ligy vyčlenil z mužských soutěží FAČR. K obnovení rezervního týmu došlo po zrušení této mládežnické ligy v roce 2019.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

FC Vysočina Jihlava (celým názvem: Football Club Vysočina Jihlava, a.s.) je český fotbalový klub, který sídlí v moravském městě Jihlava v Kraji Vysočina. Založen byl v roce 1948 pod názvem PAL Jihlava. V roce 1995 došlo k velké fúzi s SK Jihlavou, jedním z tradičních jihlavských fotbalových klubů. Svůj současný název nese od roku 2000. V české nejvyšší fotbalové soutěži působila Jihlava v sezónách 2005/06 a 2012/13–2017/18. Klubové barvy jsou modrá a žlutá.

Der FC Vysočina Jihlava ist ein tschechischer Fußballverein aus der etwas über 50.000 Einwohner zählenden ehemaligen Bergbaustadt Jihlava. Der Vereinsname enthält außer dem Stadtnamen auch die Region Vysočina (zu Deutsch: "Oberland").


Život.

Stefan Żeromski se narodil ve zchudlé šlechtické rodině. Jeho otec Wincent nemohl jít při tzv. lednovém povstání bojovat, kvůli nemoci jeho ženy, zato vojáky materiálně podporoval v jejich boji proti ruské nadvládě. Żeromski navštěvoval školu v Kielcích, přestože bydlel ve Strawczynu. V roce 1874 studoval na kielském gymnáziu obor literatura. Matka mu zemřela v roce 1879 a otec v roce 1883. Roku 1886 onemocněl tuberkulózou. Kvůli tomuto onemocnění a kvůli finančním těžkostem studium na gymnáziu ukončil předčasně v roce 1886, aniž získal maturitu. V té době se setkal se socialistickými myšlenkami a účastnil se i agitační činnosti mezi dělníky. Živil se jako soukromý učitel. V roce 1892 pobýval Żeromski krátce v Curychu, Vídni, Praze i Krakově. V témže roce se Żeromski oženil. Odjel se ženou i jejími dcerami z prvního manželství do Švýcarska, kde pracoval jako knihovník v polském muzeu ("Muzeum Narodowe Polskie") v Rapperswil. Tam napsal svůj román "Syzyfowe prace". Ve Švýcarsku se setkal mimo jiné s Gabrielem Narutowiczem a Edwardem Abramowskim.  Roku 1897 se Żeromski vrátil do Polska, kde až do roku 1904 pracoval také jako knihovník v Bibliotece Ordynacji Zamojskiej. V roce 1899 se mu narodil syn Adam. V roce 1904 se Żeromski přestěhoval do Zakopaneho a věnoval se pouze literatuře. Od roku 1905 se Żeromski angažoval v různých socialistických organizacích a inicioval vzdělávací kursy pro dělnickou mládež. V roce 1909 odjel s rodinou do Paříže, kde strávil tři roky. V roce 1913 si vzal za ženu malířku Annu Zawadzkou, se kterou měl dceru Moniku. Po vypuknutí první světové války se Żeromski přihlásil do polských legií, ale do bojů nezasáhl. Roku 1918 se vrátil. Během války v roce 1918 onemocněl a zemřel jeho syn Adam. Na podzim téhož roku se Żeromski stal, jakožto známá osobnost, prezidentem efemérní Republiky Zakopané, jejíž činitelé si silně angažovali v československo-polských pohraničních sporech na Oravě a Spiši.  Od roku 1921 dostal možnost bydlet v Královském zámku ve Varšavě, který byl v té době využíván i jako sídlo významných osob politiky a kultury. V roce 1924 byl nominován na Nobelovu cenu za literaturu.  Zemřel roku 1925 a je pohřben na hřbitově 'Cmentarz ewangelicko-reformowany' ve Varšavě. V roce 1928 bylo na jeho počest pojmenováno muzeum v Kielcích.

Stefan Żeromski (14. října 1864, Strawczyn, Ruské impérium, dnes Polsko – 20. listopadu 1925, Varšava, Polsko) byl polský spisovatel a dramatik patřící do uměleckého hnutí "Mladé Polsko". Často bývá nazýván "synem polské literatury" nebo "svědomím národa". Psal také pod literárními pseudonymy: Maurycy Zych, Józef Katerla a Stefan Iksmoreż.

Stefan Żeromski (; * 14. Oktober 1864 in Strawczyn in der Nähe von Kielce; † 20. November 1925 in Warschau) war ein polnischer Schriftsteller.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 570 metrů na hranici Negevské a Judské poušti, zhruba 25 kilometrů západně od Mrtvého moře a 45 kilometrů východně od města Beerševa. Město je známé pro svůj čistý a suchý vzduch, který je vhodný pro astmatiky.  Leží v řídce osídlené pouštní oblasti, která je etnicky smíšená. Zatímco městská sídla jsou převážně židovská, na západ odtud se rozkládá rozptýlené osídlení polokočovných arabských Beduínů. Město je na dopravní síť napojeno pomocí dálnice číslo 31, ze které tu odbočuje lokální silnice číslo 3199, jež směřuje k pevnosti Masada.

Dějiny.

Arad byl založen roku 1961. Podle jiných pramenů až v listopadu 1962, přičemž pokusy o osídlení této oblasti se vyskytly již počátkem roku 1921. Šlo o jedno z posledních dvou rozvojových měst (nová městská sídliště pro ubytování nových židovských přistěhovalců) zřízených v Izraeli. Zároveň šlo o první město v Izraeli, které bylo zbudováno podle předem připraveného komplexního územního plánu.  Město je pojmenováno podle biblického města, jehož zbytky jsou dodnes zachovány v lokalitě Tel Arad západně od současného města.  Roku 1995 získal Arad status města, do té doby šlo o místní radu (malé město). Na území města se nachází řada velkých veřejných míst a atraktivit, jako například ruiny Tel Aradu, Aradský park, letiště sloužící pro vnitrostátní lety či první izraelský závodní okruh. Každoročně se zde také koná hudební festival. 17. července 1995 se však na rockovém festivalu stala tragédie, když byli tři lidé ušlapáni a sto dalších zraněno. Od roku 1986 žije ve městě izraelský spisovatel Amos Oz. Pracuje na nedaleké Ben Gurionově univerzitě v Beerševě.  Od počátku 21. století se v lokalitě západně od Aradu plánuje výstavba nového velkého města Kasif, určeného pro ultraortodoxní Židy. Plány byly schváleny definitivně počátkem roku 2015. Kasif má mít až 100 000 obyvatel.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé - cca 18 900 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 22 800 osob).  Jde o středně velkou obec městského typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2015 zde žilo 24 400 lidí. Město má rozmanité obyvatelstvo skládající se z aškenázských i sefardských Židů, sekulárních i religiózních, Beduínů a afrických Židů, stejně jako sabrů (Židů narozených v Izraeli) a nových imigrantů.  Populace města se značně rozrostla po vlně alije ze zemí bývalého Sovětského svazu v 90. letech a svého vrcholu dosáhla v roce 2002 se 24 500 obyvateli. Od té doby město zaznamenává stagnaci obyvatelstva.  "* údaje za rok 2001 a od roku 2010 zaokrouhleny na stovky"

Arad ( ; عراد, v oficiálním přepisu do angličtiny Arad) je město v Izraeli v Jižním distriktu. Starostou je Tali Ploskov.

Arad (, ) ist eine Stadt in Israel. Sie befindet sich etwa 25 Kilometer westlich des Toten Meeres und 45 Kilometer östlich von Be’er Scheva.


Život.

Günther Rall se narodil 10. března 1918 v Gaggenau, malém městě v pohoří Schwarzwald. Když mu byly tři roky, tak se jeho otec, který byl obchodník, odstěhoval i s celou rodinou do Stuttgartu. Zde získal mladý Günther základní vzdělání a vystudoval i střední školu. Poté byl na základě všeobecné branné povinnosti odvelen do armády. Obecná branná povinnost platila v celém Německu až do roku 1936. Rall byl nejprve přidělen k 8. pěšímu pluku, ovšem brzy byl vybrán do důstojnického kurzu. Vzhledem ke svým schopnostem, kterými vynikal mezi svými kolegy, získal souhlas nadřízených a byl povýšen do důstojnické hodnosti. U pozemního vojska sloužil až do roku 1938. V srpnu 1938 se rozhodl pro kariéru u Luftwaffe. Byl vybrán jako kandidát na pilota stíhacího letectva a během jednoho roku absolvoval v Neubibergu nedaleko Mnichova celý výcvikový program. Po dokončení pokročilého výcviku byl v roce 1939 převelen k 52. stíhacího křídlu, "Jagdgeschwader" 52 (JG 52).  Prvního bojového nasazení se zúčastnil na jaře roku 1940 nad Francií. 12. května 1940 dosáhl prvního sestřelu, když sestřelil Curtiss Hawk 75 patřící 2. stíhací letce 5. francouzského křídla. Toto vzdušné vítězství však Günthera stále značné poškození jeho vlastního Messerschmittu Bf 109E.  V létě 1940 během bitvy o Británii utrpěla "Jagdgeschwader" 52 vážné ztráty. Během dvou týdnů jednotka ztratila svého velitele a přišla o technické a pomocné zázemí. Zabiti byli také tři další vyšší důstojníci. Nevyhnutelně musely následovat personální posuny, které zasáhly i Günthera Ralla. 25. července 1940 nahradil poručíka Lothara Ehrlicha sestřeleného nad kanálem La Manche na pozici velitele 8. letky skupiny. Koncem roku 1940 byla JG 52 přemístěna na Balkán, kde byla pověřena úkolem chránit těžební pole v rumunské Ploješti. Kvůli povinnosti držet pohotovost na zemi nedocházelo v té době k obzvláště intenzivnímu bojovému létání. Teprve když na východní frontě začaly vojenské operace, bylo vrchní velitelství nacistické Luftwaffe nuceno aktivovat tuto jednotku a přesunout ji do jižní části sovětsko-německé fronty. Letka, jíž Rall velel, byla přesunuta na poloostrov Krym. Odtud operovala a účastnila se leteckých operací nad řekou Don. Rall se tehdy mohl pyšnit sestřelením 35 nepřátelských letadel. Dne 28. listopadu 1941, když nad Rostovem dosáhl dalšího vítězství, udělal chybu základní - nevěnoval pozornost prostoru za sebou. Mezitím se další sovětský stíhač, střežící na čísle právě sestřeleného kolegu, dostal Rallovi za ocas a vypálil na jeho Bf 109 dlouhou dávku. Rall tento incident později popsali v rozhovoru:  ""Letěl jsem mezi Taganrogem a Rostovem. V těch dnech byly silné mrazy. Teplota klesala až na minus 40. Odpoledne jsem odstartoval na jednu z misí, kterým jsme říkali Sweepy (lety, při kterých stíhači létali nad určité území a vyhledávali vzdušné či pozemní cíle, na které pak útočili), při kterých jsme se chtěli ve vzduchu setkat s nějakými Rusy. Když jsme startovali, už se stmívalo. Vedl jsem souboj s ruským pilotem a v plamenech ho poslal k zemi. Bylo již úplné šero a viditelnost byla mizerná. Přestal jsem být ostražitý a nějaký Rus se mi dostal za ocas. Náboje z jeho zbraní zničily můj motor, a protože to bylo už za frontovou linií, otočil jsem se a snažil se dosáhnout německé linie. V těch místech neprocházela v té době frontová linie, ale přesto jsem nedaleko zahlédl skupinu tanků. Letěl jsem dál na západ a chystal jsem se na nouzové přistání. Všiml jsem si, že místo, které jsem si vybral pro přistání, protíná ve směru letu malý kaňon. Ještě ke všemu jsem přistál příliš velkou rychlostí... Letadlo se tvrdě dotklo země, ale okamžitě znovu odskočilo do vzduchu. Přeskočil jsem malý kaňon a potlačil páku řízení. Přistál jsem na břicho a na druhé straně havaroval. Poslední, na co si pamatuji, byla stěna přede mnou, která se na mě řítila, hrozný rámus a pak jsem omdlel. Zbytek příběhu znám z vyprávění pilota, který se mnou letěl na čísle. Kroužil nade mnou a čekal, co se bude dít. Při havárii se odtrhla křídla i motor. Díky bohu, protože alespoň nevznikl požár. Bezvládně jsem visel ve vraku, ale naštěstí byl nedaleko německý tank. Posádka vyskočila ven a vytáhla mě z kabiny. Byl jsem v bezvědomí a vůbec si nepamatuji, jak jsem se dostal ven. Probral jsem se pozdě v noci ve vypálené škole v Taganrogu. Byla to jakási stanice první pomoci, kde neměli ani potřebné zdravotnické vybavení...""  Celá tato událost nezůstala bez následků. Rall utrpěl těžké zranění páteře, která byla poškozena na třech místech. Následně byl rychle eskortován do Rumunska a později do Vídně. Jeho hospitalizace trvala devět měsíců.  Po uzdravení, za které vděčil své mimořádně silné vůli a odhodlání k návratu, se v srpnu 1942 vrátil k aktivnímu bojovému létání. Během bojové činnosti nad Kavkazem sestřelil celkem 26 sovětských letadel. Byl jmenován velitelem 8. letky a po sestřelení 65. nepřátelského letadla byl vyznamenán Železným křížem. O sedm týdnů později dosáhl jubilejního 100. vítězství. Jako uznání za jeho bojové zásluhy a mimořádnou odvahu ho Hitler osobně vyznamenal dubovými ratolestmi. Mezi dubnem 1943 a březnem 1944 velel Rall 3. letce JG 52. Zvláštní význam mělo jeho stošestnácté vítězství, které dosáhl 20. dubna 1943. Bylo to i zároveň 500. vítězství celé skupiny, navíc ohlášené na den Hitlerových narozenin. Ke svému překvapení se Rall stal středem pozornosti německých novinářů. Günther Rall se nikdy neztotožnil s nacistickým režimem Třetí říše. Plnil své povinnosti pilota a důstojníka jak nejlépe mohl. Důvod byl jednoduchý - byla válka, bylo nutné zabíjet. Letní měsíce roku 1943 přinesly Rallovi další úspěchy. V červenci dosáhl celkem 22 vzdušných vítězství a v srpnu 33 vítězství. Dne 29. srpna 1943 ohlásil jako třetí pilot Luftwaffe sestřelení dvoustého nepřátelského letadla, a to v 555 bojových letech. Za tento úspěch získal 12. září 1943 ke svému Železnému kříži meče. Dne 28. listopadu 1943 zaznamenal své 250. vzdušné vítězství.  V dubnu 1944 se major Rall vrátil z východní fronty a byl převelen k obraně Říše. Během jednoho z prvních letů nad západní Evropou byl 12. května 1944 jeho Messerschmitt Bf 109G sestřelen Američanem, který letěl na stroji P-47 Thunderbolt. Začátkem března 1945 Rall převzal velení zbytku jednotky JG 300. Celá Luftwaffe v té době již nebyla významnou útočnou silou. Podnikl přes 700 letů a dosáhl 275 vítězství, většinu na Východě. Byl 8x sestřelen, 7x nouzově přistál a jednou vyskočil s padákem. Létal na strojích Messerschmitt Bf 109F-4, G-2, Bf 109E, G-5, G-6 a na Fw 190D.  Günthera Ralla po válce vyslýchala britská tajná služba. V roce 1956 vstoupil do obnoveného západoněmeckého letectva. Létal ještě na strojích F-84 Thunderjet a F-104 Starfighter. Dosáhl generálské hodnosti a stal se inspektorem letectva. Do důchodu odešel v roce 1975. Zemřel 4. října 2009 ve věku 91 let.

Günther Rall (10. března 1918 Gaggenau, Německo – 4. října 2009) byl s 275 sestřely třetím nejúspěšnějším stíhacím esem Luftwaffe během druhé světové války.

Günther Rall (* 10. März 1918 in Gaggenau; † 4. Oktober 2009 in Bad Reichenhall) war ein deutscher Offizier, zuletzt Generalleutnant der Bundesluftwaffe. Im Zweiten Weltkrieg war er Jagdflieger und hochdekoriert. 1970 war er Kommandierender General des Luftflottenkommandos, von 1971 bis 1974 Inspekteur der Luftwaffe und 1974/75 Deutscher Vertreter im NATO-Militärausschuss.


Marguerite de Valois-Angoulême, duchesse de Berry

Život.

Mládí.

Markéta se narodila jako nejmladší dcera francouzského krále Františka I. a bretaňské vévodkyně Klaudie. Měla velmi blízko ke své tetě z otcovy strany, Markétě Navarrské, která o ni a její sestru Magdalenu v jejich dětství pečovala, a také ke své švagrové Kateřině Medicejské.  Ke konci roku 1538 její otec a císař Karel V., dohodli sňatek mezi Markétou a císařovým synem, budoucím Filipem II. Španělským. Nicméně, dohoda mezi Františkem a Karlem byla jen krátkodobá a k manželství nikdy nedošlo. Dne 29. dubna 1550 ve 26 letech, se stala suo jure vévodkyní z Berry.

Manželství.

Krátce před jejími 36. narozeninami, jí bratr Jindřich II. Francouzský a bývalý nápadník Filip II. v rámci smlouvy z Cateau-Cambrésis, která byla podepsána velvyslanci zastupujícími oba monarchy dne 3. dubna 1559, zařídili sňatek. Za manžela jí byl vybrán Filipův spojenec, Emanuel Filibert, savojský vévoda a princ z Piedmontu. V té době byla Markéta popisována jako ""stará panna, dáma vynikajícího chování a živého intelektu"".  Svatba se konala za tragických okolností. Dne 30. června, jen tři dny poté, co byla podepsána svatební smlouva, byl král Jindřich vážně zraněn během turnaje při oslavách sňatku jeho nejstarší dcery Alžběty s nedávno ovdovělým králem Filipem. Krále zranil jeho soupeř Montgomery, který jej kopím nechtěně udeřil do helmy v místě pod hledím a rozbil ji. Dřevěné třísky pronikly králi hluboko do pravého oka a poté dále do mozku. Umírající král byl stále při vědomí a tak ze strachu, že by mohl savojský vévoda z jeho smrti profitovat a nedodržet spojenectví, nařídil, že sňatek jeho sestry musí být okamžitě uzavřen.  Obřad se nekonal v katedrále Notre-Dame, jak bylo plánováno. Místo toho to byla vážná, pochmurná událost konaná o půlnoci 9. července v Saint Paul, malém kostele nedaleko paláce Tournelles, kde byl usazen Markétin umírající bratr. Mezi několika málo hosty byla králova manželka Kateřina Medicejská, která seděla sama, plačící. Král Jindřich zemřel následující den.

Potomci.

Markéta a její manžel měli pouze jedno přeživší dítě: Karla Emanuela I. Savojského, který se narodil v ledna 1562, když bylo Markétě 38 let. Později se oženil s Kateřinou Michaelou Španělskou, dcerou krále Filipa z jeho manželství s Markétinou neteří Alžbětou.

Smrt.

Markéta zemřela 15. září 1574 ve věku 51 let. Byla pohřbena v Turínské katedrále.

Markéta Francouzská ( "Marguerite de Valois", 5. června 1523 Saint-Germain-en-Laye – 15. září 1574 Turín) byla vévodkyně z Berry a francouzská princezna, dcera Františka I. Francouzského a Klaudie Francouzské.

Margarete von Angoulême (* 5. Juni 1523 in Saint-Germain-en-Laye; † 15. September 1574 in Turin) war eine Tochter des Königs Franz I. von Frankreich und Claude de France.


Stručný životopis.

Dne 13. května 1935 se bankovnímu úředníkovi Gustavovi a jeho ženě v Praze narodila dvojčata Jan a Karel. Jan se narodil jako druhý „a to ho předurčilo být celý život číslo dvě“. Když v roku 1939 začala v Evropě druhá světová válka byli jako malé děti svědky německé okupace hlavního města. Otec Gustav, který žil ve smíšeném manželství, strávil tři měsíce v ghettu Terezín. Bratři v koncentračním táboře nikdy nebyli.  Studoval grafickou školu v Praze, od roku 1950 pracoval jako produkční fotograf v tiskárnách a poté začal kreslit. Když dostal svůj první fotoaparát Kodak Beau Brownie, začal také fotografovat.  V letech 1954 až 1956 absolvoval povinnou vojenskou službu. Roku 1958 se oženil s Marií a měl s ní dvě děti Samuela a Davida. Roku 1959 začal používat středoformátový fotoaparát Flexaret 6×6.  Na konci 60. let odletěl do Ameriky, kde se seznámil s Hughem Edwardem, šéfem oddělení fotografie v Institutu umění v Chicagu. Jeho první vlastní výstava se uskutečnila v University of Indiana v Bloomingtonu. Roku 1970 se se svou ženou Marií rozvedl. O dva roky později se objevila „Zeď“, která se stala typickým prvkem jeho tvorby.  Pracoval s nejrůznějšími umělci z celého světa. Vystavoval v muzeu moderního umění v Paříži a vyšla jeho první monografie "Svět Jana Saudka". Stal se členem Spolku českých malířů a pořádá mnoho výstav.  Roku 1990 získal francouzský umělecký "Řád umění a literatury". Francouzský režisér Jerome de Missolz o něm natočil film "Jan Saudek – český fotograf". V jeho životě má důležité místo jeho dlouholetá přítelkyně a zároveň manažerka Sára Saudková, která přijala jeho jméno, i když nebyli oddáni.

Vztahy v rodině.

Jan Saudek (* 13. květen 1935)

Podrobný životopis.

Jan Saudek se narodil 13. května 1935 v Praze jako mladší dvojče Karla, dnešního známého kreslíře. Do svých 15 let navštěvoval školu ve svém rodném městě. Jeho otce nacisté odvedli do koncentračního tábora v Terezíně, kde zemřelo jeho dalších 6 bratrů. Z propagačních důvodů o sobě tvrdil, že byl s bratrem 6 týdnů v koncentračním táboře.  Po válce se Jan setkal s americkými komiksy a různými, tehdy ještě neznámými časopisy, kde se dozvídá o světových osobnostech, jako o Evitě Perónové, Margaret Bourke-Whiteové, Eugenu Smithovi či Gisèle Freundové, kterými se inspiroval.  První poválečná léta se zajímal o české poválečné umění. V tomto období jej zaujal zpěvák Frankie Lain. Asi v průběhu roku 1950 dostal svůj první fotoaparát.  O rok později aranžoval a koloroval jedny ze svých prvních fotografií. Nejprve se setkal s ostrou kritikou od lidí. Kupříkladu jejich rodinný lékař, kterému tyto fotografie Janova matka ukazovala, je okomentoval bez jakýchkoliv servítek, že je to hnusné, kýčovité a nemoderní. Kvůli tomu Saudek na čas přestal s fotografováním. Po několika letech se mu tyto obrázky dostaly do rukou a viděl je opět z jiného pohledu a úplně jinak. Nyní si všímal, jak jsou krásné a jak z nich je cítit dech mládí.  V roce 1955 absolvoval základní vojenskou službu. Dnes vzpomíná, jak znovu zažil velký pocit bezmocnosti, neboť byl jednou při nočním vojenském cvičení vyslán s nějakou zprávou a uvízl v pasti drátů. Intenzivně se snažil ze zamotaných drátků zoufale vyprostit. Tato bezmocnost jej prý provází po celý jeho další život. Ke konci padesátých let začal být s bratrem ovlivněn Itálií, sledovali italské filmy a jezdili spolu na italském skútru. V roce 1959 se oženil s Marií, od které dostal fotoaparát Flexaret 6×6, se kterým pracuje dodnes. S Marií měl 2 syny, Samuela a Davida.  V šedesátých letech se mu dostal do rukou katalog výstavy "Family of Man" ("Lidská rodina"), která ho inspirovala, a předsevzal si, že takovou knížku o rodině člověka nafotografuje také. V této době také se začínaly ve světě hudby objevovat jména zpěváků, jako jsou Roy Orbison, The Rolling Stones s jejich písněmi "I can’t get no satisfaction", což udělalo na Jana obrovský dojem. Byla to doba rock and rollu, který rád tancoval. Ke konci šedesátých let začal cestovat, navštívil New York a mnoho významných míst, které na jeho tvorbu působily. Jeho cestování a zvláštní způsob života se odrazil v tom, že když se vrátil domů z cest, děti ho nepoznávaly. V této době se zároveň setkává s legendárními jmény Simon & Garfunkel, jejichž melodie Saudka také inspirovaly.  Celá sedmdesátá léta byla ve znamení samoty a smutku, bál se o syna Davida, že by mohl zemřít. David se nakonec uzdravil, nicméně ho jeho otec dávno ztratil navždy.  V roce 1972 Saudek našel „Zeď“, na jejíž nápad použít jí jako pozadí na svých fotografiích ho přivedla tehdy začínající, později jeho nejznámější fotomodelka Evelyn Schloss (vl. jm. Eva Šlosárová, nar. 1953), která si "Zdi", jakožto vhodnou na pozadí fotografie, všimla a Janovi jí použít navrhla, když jí Jan ve svém sklepním ateliéru v Koněvově ulici, jakožto zeď nevzhlednou, vlhkou a plesnivou, chtěl přemalovat. Tato "Zeď" se stala symbolem, který se později v jeho dílech často vyskytuje. Tenkrát si ještě neuvědomoval, jaký to v jeho další tvorbě bude mít význam. Přibližně o rok později Jan začíná malovat a psát.  O jeho fotografiích panuje prozatím jen naprosté mlčení, ale až mnohem později možná pochopí, proč tomu tak asi bylo – proto, že umělci zpravidla nebývají nikým pochopeni. V sedmdesátých letech prožívá velice mnoho krátkých známostí, ze kterých má dokonce i několik dětí.  V roce 1976 umřel Saudkův otec.  Konec sedmdesátých let byl ve znamení depresí a beznaděje, které ho dokonce přiměly až k tomu, že snědl barbiturát, a tak vlastně mohl uniknout ze světa. Trochu radosti ho v těchto černých a smutných letech nakonec potkalo, neboť se setkává s Gisèle Freundovou, která mu dá Rolleiflex, co s ním tenkrát fotila Evitu Peronovou.  Počátkem osmdesátých let dostal svou první velkou odměnu za své nadání ve výši tisíc dolarů, což se rovnalo jeho celoročnímu platu dělníka, jímž v této době ještě stále byl. Po tomto úspěchu nastal obrat k lepšímu a zároveň skončila jeho každodenní práce v továrnách. Zapříčinila to skutečnost, že k jeho velké radosti dostal legitimaci Fondu československých výtvarných umělců. A právě od té doby se cítil „na svobodě“.  V těchto letech se poprvé ocitl na nudistické pláži a byl ohromen, jak jsme, my lidé, krásní a „naprosto ubozí“. Z nudistické pláže načerpal velkou inspiraci pro své fotografie.  V 1985 roce mu byl přidělen malý podkrovní byt, kde měl jen věci nezbytné pro svůj životy – fotokomoru, postel a stůl.  Rok poté se pokusil o sebevraždu, která se mu nepodařila. V roce 1987 se mu narodilo další dítě, s jinou ženou. Také tohoto léta jednou uprostřed noci potkal svou kdysi nejmilejší dceru Karolínu. Nepoznali se navzájem, naposledy ji viděl před mnoha lety jako dítě. Podle vlastních slov pak s Karolínou udržoval od konce 80. let incestní vztah. Dcera s ním měla otěhotnět a podstoupit potrat.  O několik let později došlo k tomu, že mu členové rodiny zabavili negativy a začali ho vydírat, byli si velice dobře vědomi, co tyto negativy pro Saudka znamenají. Po pěti měsících dostal své negativy zpět, ale čas bez nich pro něho byl prý ten nejhorší v jeho životě.  V roce 1988 se stal kandidátem "Svazu výtvarných umělců" a v tomto roce se snažil tvořit trochu jinak a to se symboly lásky, oddanosti, věrnosti apod. V osmdesátých letech se v jeho snímcích vyskytují protikladné pocity – vztahy lásky a nenávisti, upřímnosti a falše, krásy a ošklivosti, mládí a stáří.  Ve svých dílech zobrazoval všechno, co se týkalo štěstí, rodinného domova. Počátkem devadesátých let byl Saudek velmi populární.  Jan Saudek byl vybrán filmovou společností Febio pro projekt GEN (100 Čechů dneška). O několik málo let později vystavuje své fotografie naposledy ve své vlasti. Z výstavy byl výtěžek 7 milionů 200 tisíc korun. Tuto částku dává Jan na dobročinné účely.  Jednou se také účastnil narození dítěte, po kterém si uvědomil a pochopil, že všechno ostatní co doposud považoval za závažné a důležité, bylo naprosto nepodstatné, a konečně poznal, co je ve skutečnosti láska a mateřství. V roce 2005 nakladatelství Slovart vydalo výpravnou knihu Saudkových obrázků, současně jeho přítelkyně Sára připravila a uspořádala k jeho 70. narozeninám jako dárek velkou výstavu. Kniha se okamžitě vyprodala, a Saudek zažívá úspěchy. A přestože původně už v Čechách nechtěl vystavovat, v roce 2005 proběhla v domě U bílého jednorožce na Staroměstském náměstí přehlídka jeho tvorby "The Best of Jan Saudek".  V roce 2006 dostal za šíření dobrého jména vlasti v zahraničí od ministra kultury vyznamenání "Artis Bohemiae Amicis", které dostal spolu se spisovateli Vladimírem Körnerem a Milanem Kunderou. Portrétoval známé osobnosti včetně sta portrétů členů činohry, baletu a opery (v roce 2006).  V roce 2014 si na českém velvyslanectví v Pekingu vzal svoji dlouholetou přítelkyni a matku svých dětí, novinářku Pavlínu Saudkovou.  V lednu 2015 mu jeho manželka Pavlína porodila třetí dítě, holčičku Josefínu.  V komunálních volbách v roce 2018 do Zastupitelstva hlavního města Prahy kandidoval z pozice nestraníka jako lídr hnutí PLUS a tudíž byl i kandidátem tohoto hnutí na post primátora města. Hnutí se však do zastupitelstva vůbec nedostalo.

Tvorba.

Většina fotografií je kolorovaná. Jan Saudek začal fotografovat sám sebe, své fotografie inscenoval. Ze začátku jeho tvorby se věnoval zachycení mateřství a otcovství. Se svoji ženou Marií měl dva syny – Davida a Samuela a oba jsou předmětem jeho fotografování v období jejich dětství i dospívání.  V osmdesátých letech 20. století jeho tvorbě dominovala „Zeď“. Jeho díla byla erotičtější a provokativnější. Vyjadřovala vztahy mezi mužem a ženou, a to jak lásku a přitažlivost, tak i nenávist až agresivitu. Námětem jeho fotografií byly mladé dívky, dospělé krásné ženy, i obtloustlé starší dámy.  V devadesátých letech 20. století pracoval na cyklu „Karty“, což byly polonahé ženy naproti sobě spojené v pase, podobně jako na hracích kartách. Dalším jeho oblíbeným motivem je otevřené okno a před ním žena, muž či milenci v různých situacích. V tomto období je jeho tvorba mnohem více erotická, velmi živočišná až perverzní. Saudek je motivován těly žen různých tvarů, od příliš hubených, přes opravdu obézní až po různě zdeformovaná.  Jan Saudek není pouze fotograf, ale i malíř. Jeho malby jsou většinou inspirovány jeho fotografiemi. Dílo Jana Saudka je kontroverzní a provokativní, možná obsahuje i řadu sdělení a je snad také oslavou lidství.

Výstavy.

Jan Saudek je autorem celé řady samostatných i společných výstav.

Jan Saudek (* 13. května 1935 Praha) je český umělecký fotograf. Patří mezi nejvýznamnější české umělecké fotografy. Jeho práce ovlivnila celosvětovou fotografii. Jedním z příkladů je jeho originální nápad vyfotit torzo nahého muže, který svírá v náručí novorozeně. Tato kompozice je dnes reprodukována asi stejně běžně jako fotky školních tříd. Jeho původně zavrhovaný svět, komunisty dokonce nazývaný pornografií, dnes vstupuje do života běžných lidí, kteří jeho kompozice spontánně fotografují znovu a znovu. Umělecké vyjádření Jana Saudka „zlidovělo“.

Jan Saudek (* 13. Mai 1935 in Prag) ist ein tschechischer Fotograf. Er ist international vor allem für seine Aktaufnahmen in Schwarz/Weiß bekannt.


Popis.

Pojem deterministického bezkontextového jazyka má těsnou souvislost s deterministickým zásobníkovým automatem. Je to zásobníkový automat, jehož výkon je snížený, protože je deterministický; takový automat nesmí mít v žádné situaci více než jednu možnost, jakou provést akci, a proto nemůže rozpoznávat všechny bezkontextové jazyky. Jednoznačná gramatika nemusí vždy generovat deterministický bezkontextový jazyk. Například jazyk palindromů sudé délky nad abecedou {0, 1} má jednoznačnou bezkontextovou gramatiku S → 0S0 | 1S1 | ε. Není možné analyzovat libovolný řetězec z tohoto jazyka bez toho, že by se nejdříve načetly všechny znaky řetězce, což znamená, že zásobníkový automat musí vyzkoušet alternativní přechody mezi stavy, aby dovoloval přijetí slov všech možných délek částečně analyzovaného řetězce.

Vlastnosti.

Deterministické bezkontextové jazyky mohou být rozpoznávány deterministickým Turingovým strojem s pamětí velikosti O(log "n") v polynomiálním čase; v důsledku toho je třída deterministických bezkontextových jazyků podtřídou třídy složitosti SC. Třída deterministických bezkontextových jazyků není uzavřená vůči operaci sjednocení, ale je uzavřená vůči operaci doplňku.

Význam.

Deterministické bezkontextové jazyky mají velký praktický význam v matematické informatice, protože mohou být analyzovány mnohem efektivněji než nedeterministické bezkontextové jazyky. Složitost a čas běhu programové realizace analyzátoru, který využívá deterministický zásobníkový automat, je podstatně menší než analyzátoru nedeterministických jazyků. Při naivní implementaci nedeterministického automatu se při provedení každého nedeterministického kroku provede kopie zásobníku; nejznámější algoritmus pro zjišťování příslušnosti k libovolnému bezkontextovému jazyku je Algoritmus CYK, který pracuje v čase řádově O("n"), kde n je délka vstupního řetězce. Naproti tomu deterministické bezkontextové jazyky mohou být přijímány v čase řádu O("n") pomocí LR(k) analyzátorů. To je velmi důležité pro překlad programovacích jazyků, protože programy bývají mnohem delší než věty v přirozeném jazyce. Proto definice většiny programovacích jazyků využívá deterministické jazyky.

Deterministický bezkontextový jazyk () je v teorii formálních jazyků každý bezkontextový jazyk, který lze přijímat deterministickým zásobníkovým automatem. Každý deterministický bezkontextový jazyk je jednoznačný, což znamená, že pro něj existuje jednoznačná gramatika, ale pro libovolný (neprázdný) deterministický bezkontextový jazyk existují i nejednoznačné gramatiky. Protože existují nedeterministické jednoznačné bezkontextové jazyky, je třída deterministických bezkontextových jazyků vlastní podtřídou třídy bezkontextových jazyků.

Eine deterministisch kontextfreie Sprache ist eine Sprache, die von einem deterministischen Kellerautomaten akzeptiert wird. Manchmal wird auch der gekürzte Begriff deterministische Sprache verwendet. Die Definition geht auf Seymour Ginsburg und Sheila Greibach zurück.


Tenisová kariéra.

Lundgren patřil ke druhé generaci švédských tenistů otevřené éry spolu s Matsem Wilanderem, Stefanem Edbergem, Joakimem Nyströmem, Andersem Järrydem, Henrikem Sundströmem, Hansem Simonssonem a Kentem Carlssonem, kteří vstoupili do profesionálního tenisu, jakožto nástupci světové jedničky a legendy Björna Borga. V osmnácti letech opustil Sundsvall a tenisovou kariéru dále rozvíjel ve švédské metropoli Stockholmu.  Sezónu 1984 zakončil na 274. místě žebříčku ATP. Následoval největší meziroční skok o 249 příček, když následující sezónu 1985 završil již na 27. pozici světové klasifikace. Na konci října 1985 vyhrál premiérový turnaj kariéry, když do hlavní soutěže předposledního ročníku Grand Prix v Kolíně nad Rýnem postoupil z kvalifikace. Na cestě do finále si 20letý Švéd poradil s Wojtekem Fibakem, Goranem Prpićem, Jeremym Batesem a Timem Wilkinsonem. V bitvě o titul zdolal indického hráče Rameše Krišnana. Po výhře byl díky podobnosti švédské legendě v talentu a dlouhým vlasům vzýván jako „nový Björn Borg“, který se také stal jeho občasným sparingpartnerem. Na žebříčku dosáhl maxima v prosinci 1985, kdy mu patřila 25. příčka. Ovšem díky zlaté éře švédského tenisu, která vygenerovala silnou generaci hráčů, byl v dané chvíli až sedmým nejlepším švédským mužem, když před ním figurovali Mats Wilander, Stefan Edberg, Anders Järryd, Joakim Nyström, Henrik Sundström a Jan Gunnarsson. Na nejvyšší grandslamové úrovni se ve dvouhře nejdále probojoval do osmifinále Wimbledonu 1989, kde ve čtyřech setech nestačil na světovou jedničku Ivana Lendla. Naopak ve čtvrtfinále turnaje SAP Open v San Franciscu československého tenistu zdolal poměrem 6–3, 4–6 a 7–6 a po výhře nad Jimym Pughem si připsal titul.  O zlaté éře prohlásil: „"Měli jsme čtrnáct tenistů v první stovce (a nezapomínejte na velikost švédské populace, která tento výkon umocňuje)"“. Během své aktivní kariéry zaznamenal vítězství nad světovými jedničkami, jakými byli Ivan Lendl, Mats Wilander, Jim Courier, Thomas Muster a Pete Sampras nebo výhru nad druhým hráčem Michaelem Changem. Nedostatkem byla jeho nevyrovnaná forma, o níž se vyjádřil: "„Bylo to trochu jako na houpačce. Když jsem někdy ztratil motivaci, byl jsem schopen nečekaně prohrát s níže postaveným hráčem."“ Poslední zápas na okruhu ATP odehrál ve třiceti letech proti Slovákovi Karolu Kučerovi na kodaňském turnaji Copenhagen Open 1995. Následně se stal trenérem.

Trenérská kariéra.

Po ukončení aktivní dráhy začal v roce 1996 trénovat Chilana Marcela Ríose, kterému pomohl do první světové desítky. Oba se rozešli poté, co trenér o hráči prohlásil, že „"potřebuje víc psychologa než kouče“". Následně byl zaměstnán u Švýcarské tenisové federace, kde se staral o juniory. Jeho svěřencem se stal Roger Federer, jenž v roce 1999 ukončil spolupráci s Australanem Petrem Carterem. Lundgren jej trenérsky vedl mezi lety 2000 až 2003.  Poté převzal koučing ruského hráče Marata Safina, kterému dopomohl k titulu na Australian Open 2005. Dvojice se rozešla v srpnu 2006. Následující měsíc bylo oznámeno, že další dva roky bude působit u britského daviscupového týmu.  Neplacené volno od Britského tenisového svazu dostal v červnu 2007. Během sezóny 2008 se převážně staral o nemocného otce. Později vyjádřil zájem se k britskému družstvu vrátit. V sezóně 2008 navázal spolupráci s Kypřanem Marcosem Baghdatisem a v únoru 2009 se stal koučem bulharské naděje Grigora Dimitrova. Poté vedl švýcarského tenistu Stanislase Wawrinku, než se v září 2011 rozešli.

Peter Lundgren (* 29. ledna 1965 Gudmundrå) je švédský tenisový trenér a bývalý profesionální tenista, který se na okruhu pohyboval v letech 1983–1996. V rámci ATP Tour získal tři tituly ve dvouhře a tři ve čtyřhře. Grandslamové finále si zahrál v mužské čtyřhře Australian Open 1988, kde spolu s Jeremym Batesem nestačili na americký pár Rick Leach a Jim Pugh.

Peter Lundgren (* 29. Januar 1965 in Gudmundra) ist ein ehemaliger schwedischer Tennisspieler und Tennistrainer. Peter Lundgren gewann in seiner Profikarriere (ab 1983) jeweils drei Einzel- und Doppeltitel. Der 1,85 m große Schwede erreichte seine beste Weltranglistenposition im Jahr 1985 mit Platz 25. Im selben Jahr konnte er das Turnier von Köln für sich entscheiden. 1987 gewann er die ATP-Turniere in New York (nicht die US Open) und in San Francisco, bei dem er im Halbfinale Ivan Lendl mit 6:3, 4:6, 7:6 besiegte.


Život.

Narodil se kolem roku 1238 jako druhorozený syn braniborského markraběte Jana I. a dánské princezny Žofie. Po smrti svého otce se Ota spolu se svými bratry (starším Janem II. a mladším Konrád I.) a bratranci (mladšími Otou V., Albrechtem III. a Otou VI.) v roce 1267 v Braniborsku chopil vlády. Ještě za života své staršího bratra Jana II. získal Ota IV. mezi ostatními braniborskými Askánci vedoucí postavení. Stal se spojencem českého krále Přemysla Otakara II., jemuž pomáhal ve válkách proti Uhrům i římskoněmeckému králi Rudolfovi I. Habsburskému. V roce 1277 se neúspěšně pokoušel dosadit svého mladšího bratra Erika na magdeburský arcibiskupský stolec, což vedlo k dlouhé válce mezi magdeburskou kapitulou a Askánci. Roku 1277 Ota od magdeburské kapituly utrpěl zdrcující porážku v bitvě u Frohse, v níž dokonce padl do zajetí. Propuštěn byl až po vyplacení tučného výkupného. Vzápětí však zahájil další etapu válek mezi Magdeburkem a Branibory. Při obléhání pevnosti roku 1280 ve Staßfurtu byl zraněn šípem do hlavy a podle pověsti ho uvízlý v hlavě nosil po celý rok, čímž si vysloužil přízvisko "„se Šípem“". Povznést Erika na magdeburský stolec se mu nakonec podařilo až roku 1283.  Mezi lety 1278 a 1283 se Ota IV. spolupodílel na „české vládě“ bratrance Oty V. Dlouhého. V roce 1291 získal Landsberské markrabství. Počátkem 90. let gradovaly Otovy spory s Otou Dlouhým, které v roce 1294 vedly i k ozbrojeným střetům. Oba Otové se mimo jiné přeli o kurfiřtský hlas. Roku 1295 římskoněmecký král Adolf Nasavský Otovi IV. „svěřil mír“ v saské oblasti. Ota IV. dlouho usiloval rovněž o Pomořansko, čímž si znepřátelil polského krále Přemysla II. Velkopolského, jenž se ho snažil ovládnout také. Toto nepřátelství vyvrcholilo roku 1296 v otevřenou válku. Téhož roku byl však Přemysl zavražděn, což mohla mít na svědomí právě braniborská markrabata. Ani poté Pomořansko Askánci ale nezískali.  Sklonek Otova života s odehrával ve znamení všemožných sporů. Konflikty měl s braniborskými biskupy i pomořanskými knížaty. Roku 1298 se podílel na sesazení Adolfa Nasavského a zvolení Albrechta I. Habsburského římskoněmeckým králem. Následující kampaně proti nasavskému hraběti se ale nezúčastnil. Zemřel v roce 1309 a je pohřben v klášteře Chorin, jehož byl významným donátorem.  Ota IV. se Šípem je počítán mezi minnesängry a velké válečníky své doby. Byl dvakrát ženatý s Heilwigou Holštýnskou a Jitkou z Hennebergu, ale ani jedna z manželek mu nedala dědice.

Ota IV. Braniborský zvaný "„se Šípem“" ( "Otto IV. mit dem Pfeil", 1238 – 27. listopadu 1309) byl markrabě braniborský v letech 1266–1308 z jánské větve rodu Askánců.

Otto IV., "„mit dem Pfeil“", (* um 1238; † 27. November 1308 oder auch 1309) aus dem Haus der Askanier war Markgraf von Brandenburg von 1267 bis 1308/09.


Popis.

Pernatuška trnková má sněhově bílé zbarvení s velmi řídce roztroušenými černohnědými šupinkami. Ty bez pečlivějšího pozorování snadno přehlédneme. Dosahuje velikosti 17 mm, rozpětí křídel je 34 mm.  Křídla pernatušek jsou typická svým tvarem. Přední křídla pernatušky trnkové jsou rozčleněna do dvou, zadní potom do tří cípů (pentadactylus = pětiprstý). Cípy jsou zpeřené – z hlavních paprsků vybíhají jemné řasy, které tvoří vlastní plochu křídel. Morfologicky připomíná stavba křídel ptačí pero, odtud jméno – pernatuška. Křídla zůstávají i při odpočinku rozložená, tvar těla pernatušky tak vytváří podobu písmene "T". Nohy pernatušky jsou velmi dlouhé a tenké, na holeních lze pozorovat dva páry nápadných ostruh. Pokud je motýl v klidu, sedí obvykle na dvou párech nohou, přičemž je zadní pár přiložen k tělu. Tykadla jsou bílá, nitkovitá, oči jsou černé.

Výskyt.

S tímto drobným motýlkem se můžeme setkat kdekoliv v otevřené krajině. Často ji potkáme také v zahradách, na pasekách, křovinatých stráních, okrajích lesů atd. Vyskytuje se od května do srpna či září jak v nížinách, tak i v teplejších horských oblastech. Jejím domovem je celá Evropa, Malá Asie i Írán.

Chování.

Způsob života.

Dospělci jsou aktivní především za soumraku, pernatušku tedy řadíme mezi noční motýly. Často ji v noci přiláká otevřené okno a vlétne do místnosti za světlem. Ve dne odpočívá v trávě či na listech.

Potrava.

Housenky pernatušky jsou zelenavé s černými tečkami a řídkými bílými chloupky. Jsou polyfágní a živí se především svlačcem, ale také jetelem, růžemi, trnkou (odtud jméno) a dalšími rostlinami. Housenky se kuklí na spodní straně listů. Na hrbolcích kukly můžeme pozorovat dlouhé bílé chlupy.

Pernatuška trnková ("Pterophorus pentadactyla") je sněhově bílý, široce rozšířený motýl z čeledi pernatuškovitých. Ve střední Evropě se můžeme setkat s několika příbuznými druhy.

Pterophorus pentadactyla (Weiße Winden-Federmotte) ist eine in fast ganz Europa vorkommende Art aus der Familie der Federmotten (Pterophoridae). Der (falsche) deutsche Name "Schlehen-Federgeistchen" impliziert, dass Schlehen innerhalb des Nahrungsspektrums dieser Art eine wichtige Rolle spielt, was jedoch nicht richtig ist.


Geografie.

"Hlavní článek: Geografie Tibetu"  Tibetská autonomní oblast se nachází na Tibetské náhorní plošině, průměrná nadmořská výška se zde pohybuje přes 4 000 metrů nad mořem. ČLR a Indie mají dodnes nevyřešené spory o tibetské pohraničí v oblasti Arunáčalpradéše a ohledně McMahonovy linie. V TAO pramení řeky Salwin, Jang-c’-ťiang, Brahmaputra, Indus a další.

Poloha.

Směrem od jihu na západ hraničí Tibetská autonomní oblast s Myanmarem, Indií, Bhútánem, a Nepálem; hranice je dlouhá 4 000 km. Směrem od severu na východ pak sousedí s čínskými provinciemi Sin-ťiang, Čching-chaj, S’-čchuan a Jün-nan.

Historie.

Území autonomní oblasti tvoří něco přes polovinu celkové rozlohy historického Tibetu, které se dostalo do závislosti na Číně poprvé ve 13. století, kdy byla Čína ovládána Mongolskou říší. Během následujících století byl Tibet střídavě vazalským a nezávislým územím. Roku 1912, po pádu císařství Čching v Číně, se Tibet opětovně zcela osamostatnil a ustanovil novodobý tibetský stát, roku 1950 však byl násilně obsazen a anektován komunistickou Čínskou lidovou republikou. V jádrové oblasti historického Tibetu pak byla roku 1965 oficiálně vyhlášena Tibetská autonomní oblast.

Demografie.

Z celkového počtu 3 145 000 obyvatel provincie Tibeťané tvoří asi 90 % populace; druhou nejvýznamnější etnickou skupinou jsou Chanové, kterých v poslední dekádě výrazně přibývá a dnes jich je asi 8% z celkového počtu obyvatel TAO (v roce 2008 6%). Ve zbylých 2 % jsou zastoupeny všechny ostatní národnostní menšiny, např. Monpové, Lhopové a Chuejové, aj. Ze sčítání lidu dále vyplývá, že etnické skupiny nejsou rozmístěny rovnoměrně, když např. obyvatelstvo ve Lhase je tvořeno ze 63 % Tibeťany, 34 % Chany a ostatní národnosti jsou zastoupeny 3 %.  Gramotnost dosahuje 59 % (1999) a míra urbanizace činí 27 %. Na jednoho lékaře připadá 478 obyvatel (2000). Je zde nejnižší příjem na hlavu ze všech čínských provincií a také se jedná o jediný region ČLR, kde průměrná délka života nepřekračuje 60 let (celostátní průměr je 69 let). Novorozenecká úmrtnost je zde dokonce jedenáctkrát vyšší než v Pekingu.

Administrativní členění.

Tibetská autonomní oblast je rozdělena na tři prefektury a čtyři městské prefektury. Prefektury se dále člení na 73 okresů.

Ekonomika.

Čínská vláda investuje vysoké finanční částky na rozvoj Tibetské autonomní oblasti, pro rok 2015 činí víc jak 35 miliard RMB.

Turismus.

Za účelem rozvoje turistiky otevírá nová civilní letiště, která dnes fungují u Lhasy, Žikace, Ngari, Čhamda, Ňingthri a letiště v Nagčhu je ve výstavbě. Od roku 2012 vláda zpřísnila podmínky vstupu do TAO pro cizince, zatímco v roce 2014 navštívilo TAO 15 milionů Číňanů. Plán pro rok 2015 činí 17 milionů Číňanů.

Tibetská autonomní oblast (tradiční znaky: 西藏自治區; zjednodušené znaky: 西藏自治区; pinyin: Xīzàng Zìzhìqū; tibetsky བོད་རང་སྐྱོང་ལྗོངས་ Wylie: Bod-rang-skyong-ljongs) je autonomní oblast tibetské národnosti v Čínské lidové republice. Leží v západní Číně na Tibetské náhorní plošině na historickém území Tibetu zvaném Ü-Cang. Svou rozlohou se jedná o druhou největší provincii ČLR, obývá ji však nejméně obyvatel ze všech provincií, což z Tibetské autonomní oblasti činí nejřidčeji osídlenou oblast země. 1. července 2006 byla slavnostně otevřena Čchingchajsko-tibetská železnice, která vede z Golmudu v provincii Čching-chaj do Lhasy, čímž bylo dosaženo železničního spojení mezi Čínou a Tibetem.

Das Autonome Gebiet Tibet ist eine autonome Verwaltungseinheit der Volksrepublik China auf dem Gebiet des historischen Tibet, wo neben den Tibetern auch Angehörige anderer Ethnien bzw. Nationalitäten leben. Tibeter leben wiederum auch in den angrenzenden Provinzen Südwest- und Nordwestchinas zumeist in Autonomen Bezirken.


Definice.

Specifický impuls je poměr tahu k množství spotřebovaného paliva za sekundu. Jestliže je specifický impuls například 1000 N.s/kg znamená to, že jeden kilogram pracovní látky dokáže vyvolat po dobu jedné sekundy tah 1000 Newtonů a zrovna tak to znamená, že po dobu 1000 sekund bude dávat tah jednoho Newtonu. Kromě toho je specifický impuls číselně roven efektivní výtokové rychlosti, tudíž pracovní látka v motoru s I 1000 N.s/kg má efektivní výtokovou rychlost 1000 m/s.  Na rozdíl od skutečné výtokové rychlosti, je efektivní výtoková rychlost v m/s vždy číselně rovna specifickému impulsu v N.s/kg a tuto hodnotu lze přímo dosadit do Ciolkovského rovnice. To platí pro všechny druhy reaktivních pohonů, ať už mají uzavřený cyklus nebo otevřený a ať už čerpají pracovní látku z okolí nebo ne.  U proudových motorů je vyšší specifický impuls způsoben tím, že pracovní látku (vzduch) čerpají z okolí a palivo tvoří jen menší část hmoty, protékající motorem.  V anglosaské literatuře se uvádí definice specifického impulsu jako poměr tahu k normálnímu gravitačnímu zrychlení a k sekundové spotřebě. Potom je jednotkou sekunda. Tato definice vychází z toho, že hmotnost i tah jsou uváděny ve stejných jednotkách, v librách nebo kilogramech. Takže specifický impuls v sekundách informuje o tom, po jak dlouhou dobu dokáže poskytovat jedna libra nebo kilogram pracovní látky tah jedné libry nebo kilogramu respektive.

Jednotky.

Převodní tabulka V anglicky psané literatuře je v současnosti nejpoužívanější jednotkou pro specifický impuls sekunda, která je používána jak v zemích s imperiálními jednotkami tak v zemích s metrickým systémem. Tato jednotka má hlavní výhodu, že její číselná hodnota je identická všude na světě a rozumí jí prakticky každý. Téměř všichni světoví výrobci udávají specifikace svých produktů právě v těchto jednotkách.  Jednotka N.s/kg je běžná v evropské (neanglicky psané) literatuře. Na rozdíl od I v sekundách je přímo provázána se jednotkami SI (z výpočtů odpadá konstanta normálního gravitačního zrychlení) a je rovna efektivní výtokové rychlosti v m/s.  NASA dříve používala jednotky ft/s pro efektivní výtokovou rychlost a lbf·s/lb pro specifický impuls. Jednotka ft/s byla používána v době programu Apollo, avšak v současnosti NASA používá jednotky SI, kdekoli je to možné. Jednotka lbf·s/lb se také vyskytuje velmi zřídka, ale v některých publikacích se s ní ještě lze setkat.

Výpočet impulsu raketového motoru.

Pro motory poháněné horkými plyny (většina soudobých raketových motorů) lze specifický impuls spočítat z vlastností motoru a paliva podle vzorce:  formula_1 kde  Ze vzorce plyne jeden důležitý detail pro určení vhodného směšovacího poměru paliva s okysličovadlem: Specifický impuls roste úměrně teplotě ve spalovací komoře, ale klesá s rostoucí molekulovou hmotností produktů spalování. Směšovací poměr pro dosažení nejvyššího impulsu může být proto jiný, než by odpovídalo dokonalému spálení paliva podle stechiometrické rovnice.

Příklad.

Pro dokonalé spálení vodíku a kyslíku je stechiometrický poměr hmotností m:m 1:8. Při tomto poměru dojde k dokonalému spálení obou složek na vodu a ve spalovací komoře bude dosaženo nejvyšší teploty. Nejvyšší specifický impuls bude ale mít motor, spalující palivo přibližně v poměru 1:3 (počítáno pro tlak 50 barů ve spalovací komoře). V praxi bude ale nejspíše použito poměru někde mezi oběma hodnotami, protože samotný (kapalný) vodík má příliš malou hustotu a výhoda vyššího specifického impulsu by byla smazána potřebou větší a těžší konstrukce vodíkové nádrže.

Vztah impulsu a tahu.

I v N.s/kg.

I v sekundách.

Specifický impuls (značí se "I", jednotkou je N.s/kg nebo sekunda) je jedním z nejdůležitějších parametrů raketových a proudových motorů a udává palivovou účinnost motoru. V anglosaské literatuře i řadě dalších publikací se používá definice založená na poměru tahu a normálního gravitačního zrychlení. Výsledná nominální hodnota v sekundách je 9,81 krát menší než hodnota v N.s/kg.

Der spezifische Impuls formula_1 eines Raketentriebwerkes ist die Änderung des Impulses pro ausgestoßener Masse (Verbrennungsgase oder Stützmasse). Der spezifische Impuls – es handelt sich um die effektive Austrittsgeschwindigkeit – ist eine wesentliche Kenngröße eines Antriebs oder eines Treibstoffs unabhängig von der Größe des Motors.


Život.

O jeho životě není mnoho informací, základním zdrojem je proslulá Vasariho kniha životopisů malířů - podle ní přišel do Itálie ve věku 18 let a vstoupil do služby u Marino Grimaniho. Pro Grimaniho pracoval tři roky a dělal pro něj návrhy medailí. Grimani ho pak doporučil římskému Giulio Romanovi, jako vhodného žáka miniaturní malby. Učil se u něj pravděpodobně někdy před rokem 1524, po tomto datu Clovio působil již v Mantově. Poté odešel načas do Uherska, do služeb krále Ludvíka Jagellonského. Po jeho smrti v roce 1526 se vrátil do Říma a vstoupil do služby kardinála Lorenzo Campeggia. Vasari říká, že v této době začal kopírovat Michelangela. Později tvořil často kopie též Raffaelových děl.  Během vyplenění Říma (Sacco di Roma) roku 1527 byl nakrátko uvězněn, ale podařilo se mu prchnout do Mantovy, kde vstoupil do řádu salvatoriánů. Po třech letech se přestěhoval do kláštera v Candianě nedaleko Padovy, kde se v oboru miniaturní malby stal žákem Girolama dai Libri. Poté se svolením papeže znovu vstoupil do služby kardinála Grimaniho, pak legáta Uffizia di Nostra Donna ve městě Perugia. Uffiziův komentář k Pavlově listu Římanům iluminoval, a to mezi lety 1535-1539. Pro kardinála Alessandra Farneseho z Říma Clovio devět let vytvářel knihu 26 miniaturních obrazů (datována 1546), proslulé "Farneseho hodinky".  Od srpna 1552 působil ve Florencii, neboť tam roku 1551 odešel jeho podporovatel Farnese. Zde vytvořil obraz "Ukřižování" ("Uffizi"), a to kolem roku 1553 pro Cosima I. Toho roku se vrátil do Říma, kde se setkal s Pieterem Bruegelem starším, s nímž pak také spolupracoval. Odborníci se dodnes přou o to, zda některé z Cloviových miniatur nevytvořil právě Bruegel.  Clovio posléze doprovázel Farneseho do Parmy, roku 1557 působil ve městě Piacenza, v letech 1559-1560 v Correggiu. Papežská bula z dubna 1560 ho přinutila vrátit se do klástera v Candianě, v srpnu 1560 už byl ale ve městě Caprarola. V pozdních letech pravděpodobně pracoval pro Francesca I. de Medici ve Florencii a pro papeže Pia V.  Zachoval se též dopis ze 16. listopadu 1570, v němž Clovio doporučuje mladého El Greca, který právě přicestoval do Říma, kardinálu Farnesemu. Na Cloviovu přímluvu byl El Greco ubytován v kardinálově paláci, kde se seznamoval s dalšími umělci pracujícími pro kardinála. Byl mezi nimi i Bartholomeus Spranger, který přicestoval do Říma již v roce 1566 a na Cloviovu přímluvu byl přijat kardinálem jako Cloviův spolupracovník Spranger v Římě zůstal i po Cloviově smrti a do Vídně (později do Prahy) odešel až v roce 1576.

Giulio Clovio ["džúlijo klóvijo"], (Julije Klović (1498, Grižane – 5. leden 1578, Řím) byl italský malíř miniatur a iluminátor rukopisů, narozený na území dnešního Chorvatska (tehdy Uherska), asi 30 km jihovýchodně od Rijeky.

Giulio Clovio (* 1498 in Grižane bei Crikvenica; † 5. Januar 1578 in Rom) war ein bedeutender Miniaturenmaler. Der Vorname "Giulio" ist ein Mönchsname, den er sich 1528 zulegte, zuvor hatte er den Vornamen "Giorgio" getragen. Sein Name ist in italienischer ("Giorgio Giulio Clovio") und in lateinischer Form ("Georgius Iulius Clovius") überliefert. Er signierte auch, auf seine südslawische Herkunft bezugnehmend, als "Crovatinus, Illiricus, Macedonus" usw.; eine südslawische Form seines Namens ist jedoch nicht überliefert. Im heutigen Kroatischen ist überwiegend die kroatisierte Namensform "Juraj Julije Klović" üblich, es treten jedoch auch andere rekonstruierte südslawische Namensformen auf (Vorname auch "Jure"; Nachname auch "Klovič, Glavičić, Glovičić").


Život.

Narodil se v Urbanii (provincie Pesaro) 2. února 1762. Ve dvanácti letech přišel do Bologně, kde studoval zpěv u Lawrence Gibelliho. Po čtyřech letech studia získal smlouvu s divadlem Teatro Argentina v Římě. Debutoval v roce 1778 v ženských rolích opery "Alimpiade" Pasquala Anfossiho a opery "Aenea nel Lacio" Antonia Boroniho. Od té chvíle stoupala jeho karéra. Zpíval v Livornu v opeře "Artaserse" Luigi Cherubiniho, v Padově, Benátkách, Turíně a opět v Římě. Získal přezdívku „italský Orfeus“. V roce 1785 odjel do Londýna, ale anglické kritiky si nezískal. Vrátil se proto do Itálie, kde získával další úspěchy. Do Anglie se již nikdy nevrátil.  Po návratu do Itálie jeho obliba stále vzrůstala. V roce 1786 zpíval ve Scale a v letech 1787–1789 v Neapoli v divadle Teatro San Carlo. Giovanni Paisiello pro něj zkomponoval opery "Faidra" a "Catone in Utica", Pietro Alessandro Guglielmi mu věnoval oratorium "Debora e Sisara". Počínaje rokem 1797 působil jako ředitel "Teatro Nacional de São Carlos" v Lisabonu. O čtyři roky později se vrátil do Itálie. Po velkém úspěchu ve Vídni se v roce 1804 stal učitelem císařské rodiny Františka II.. V roce 1806 odešel do Paříže ke dvoru císaře Napoleona. Napoleon jej vyznamenal Řádem železné koruny Lombardie a jmenoval jej učitelem zpěvu císařské rodiny. Ze zdravotních důvodů se v roce 1812 vrátil do Itálie a působil jako ředitel konzervatoří v Bologni, Římě a Neapoli. Jednou z jeho žaček byla i Isabella Colbran, oblíbená zpěvačka a později i manželka Gioacchina Rossiniho.  Crescentini zemřel v Neapoli 24. dubna 1846, v době, kdy na jeho styl zpěvu zbyly už jen vzpomínky.

Dílo.

Kromě sbírky hlasových cvičení ("Raccolta di esercizi per il canto", 1811), složil několik kantát a árií.

Girolamo Crescentini (2. února 1762 Urbania – 24. dubna 1846 Neapol) byl italský zpěvák (kastrát-sopranista), učitel zpěvu a hudební skladatel.

Girolamo Crescentini (* 2. Februar 1762 in Urbania; † 24. April 1846 in Neapel) war ein berühmter italienischer Kastrat, Opernsänger (Sopran), Gesangspädagoge und Komponist.