Výskyt.

Jedná se o hlavní zdroj energie hvězd o hmotnostech vyšších než 1,5 hmotností Slunce. Výhradně tímto způsobem probíhá syntéza helia v nitrech hmotnějších hvězd spektrálních tříd O V a B V (nejteplejší hvězdy), jejichž počáteční hmotnosti přesahují 8 hmotností Slunce, mají daleko bouřlivější život a v období hlavní posloupnosti setrvávají daleko kratší dobu (v případě těch nejtěžších jde jen o několik milionů let).

Popis.

Uhlíkové jádro C reaguje s volným protonem neboli jádrem atom vodíku H. Uvolňuje se foton gama a vzniká jádro N, které je ale nestabilní a rozpadá se radioaktivním beta rozpadem na pozitron, neutrino a jádro atomu uhlíku C. Toto jádro přijme další proton. Dochází ke vzniku jádra N a k vyzáření fotonu. Jádro atomu dusíku opět reaguje stejným způsobem s dalším protonem. Vzniká foton a kyslíkové jádro O, které je nestabilní a rozpadá se beta rozpadem na jádro N. Toto jádro přijme poslední proton a rozpadá se na dvě atomová jádra: C, které je použito pro další reakci a He - výsledný produkt termonukleární fúze.

Objevení.

K objevu CNO cyklu přispěli v první řadě James Chadwick, který v roce 1932 objevil neutron (do té doby se totiž myslelo, že helium tvoří čtyři protony - dnes již víme, že ho tvoří dva protony a dva neutrony), a Fritz Houtermans a Robert Atkinson, kteří již o tři roky dříve dokázali, že kvantové tunelování umožňuje jadernou syntézu v nitrech hvězd. Na konci 30. let, kdy už měli fyzikové hlubší znalosti o jaderných reakcích, se pak německo-americký fyzik Hans Bethe zaměřil na procesy probíhající v nitrech hvězd. Začal hledat jakousi přestupní stanici, díky které by se ze čtyř protonů stalo jádro hélia. Uvědomoval si, že se musí jednat o lehká jádra (s malým nábojem), protože do takových se budou protony snáze protunelovávat. Zkoumal tedy postupně stále těžší atomy a zjišťoval, jak na protony reagují. Ukázalo se, že tím správným atomem je uhlík. Právě to je prvek, u nějž dochází ke složitému CNO cyklu. Hans Bethe objevil také druhý způsob termonukleární reakce – proton-protonový cyklus. Oba dva uveřejnil ve své práci roku 1939, v níž představuje proces, jakým v Slunci vzniká energie (u něj převládá proton-protonový cyklus).

CNO cyklus je jedním ze způsobů, jak může probíhat přeměna vodíku na helium (tj. termonukleární fúze) v jádrech hvězd, nesoucí název podle toho, že při něm vznikají různé izotopy uhlíku, dusíku a kyslíku (viz popis).

Der Bethe-Weizsäcker-Zyklus (auch CN-Zyklus, CNO-Zyklus, CNO-I-Zyklus, Kohlenstoff-Stickstoff-Zyklus) ist eine der acht Fusionsreaktionen des so genannten Wasserstoffbrennens, durch die Sterne Wasserstoff in Helium umwandeln; die anderen sind die Proton-Proton-Reaktion sowie weitere mögliche CNO-Zyklen, die allerdings bei noch höheren Temperaturen ablaufen.


Podsvětí v evropských představách.

Řecko.

"Podrobnější informace naleznete v článku Hádés."  V češtině se slovo podsvětí pojí zejm. s antickými představami o záhrobí. Podobně jako ostatní starověké národy východního Středomoří, s výjimkou Egypta, chápali Řekové a Římani posmrtný život jen jako stínovou existenci v podsvětí (hádés), v „zemi, z níž není návratu“. V řecké mytologii je popisováno jako podzemní říše obklopená řekami Styx, Acherón, Kokýtos, Pyriflegethón a Léthé. Vládne jí bůh Hádes, bratr Dia, se svou ženou Persefonou. Na začátku vstupu do podsvětí projde duše kolem trojhlavého psa Kerbera, který do říše mrtvých nepustí nikoho živého. Duše poté potká převozníka Charóna, kterému musí zaplatit dvěma mincemi. Převozník ji převeze přes řeku Styx. Na druhé straně se napije z řeky Léthé a zapomene na pozemský život. Soud nad zemřelými vykonávají Aikos, Mínós a Rhadamanthys. V podzemí se většina mrtvých potuluje bez radosti a žalu v podobě stínu, největší hříšníci si odpykávají tresty udělené bohy v Tartaru a duchové spravedlivých odpočívali na Elysejských polích.

Řím.

Římské pojetí je velmi podobné, odlišuje se hlavně v pojmenování některých míst a bohů. Např. říši mrtvých vládne Plutos a Proserpina a stráží ji Cerber(us). Detailnější popis římských představ o podsvětí nacházíme ve Vergiliově Aeneidě. Aeneas do podsvětí sestupuje pod ochrannou mocí zlaté ratolesti a se schopnostmi, které mu dala Sibyla, v šesté knize Vergiliova díla. Odděleny jsou zde duše, které zahynuly v dětství či sebevraždou, dále stíny zemřelých z nešťastné lásky, mezi nimiž Aeneas potkává svou milenku nešťastnou Dido, v příbytcích blažených pak potkává svého otce, který mu vysvětlí, že v údolí Léthé se duše se očišťují a připravují k novému zrození. Na rozdíl od Homérova popisu nešťastných duší litujících toho, že již nejsou mezi živými, nacházíme tedy v Aeneovi popis jakéhosi směřování, čehosi mezi Elysejskými poli, kde tráví čas hrdinové a Tartarem, v němž úpí zrádci. Anchíses o něm Aeneovi říká:"„... Proto je bolestné očišťování a za dávné hříchy"  "Snášejí všelijaké tresty: z nich některé rozpjaty visí  "Naproti prázdným větrům a jiným je vymýván zločin"  "Pod dravým vírem neb také účinkem ohně."  "Všichni ti vlastní svou očistu máme, pak do rozsáhlého"  "Élysia nás pošlou, však málo nás zůstane...“"  Tato představa bude mít velký vliv na evropský středověk a jeho představy spojené se záhrobím.

Předkřesťanské vize podsvětí.

Evropa byla obydlena řadou kmenů, které si vytvářely své vlastní představy života po životě. Ty začasté kopírovaly drsný život těchto kmenů a jejich spojení s přírodou. Zmínit lze severské báje, v nichž nacházíme říši mrtvých pod kořeny svět prokládajícího jasanu Yggdrasilu. Vládne ji nestvůrná dcera Lokiho a putují sem ti, kdo zemřeli náhodou, nemocí či věkem. Hodnoty vojensky nepochybně velice aktivních severských národů lze vysledovat v posmrtném osudu hrdinů, kteří svůj život ztratili v bitvách. Ti hodují v Ásgardu, domově bohů, nacházíme je v jedné z Ódinových síní, ve Valhale

Křesťanství a podsvětí.

"Podrobnější informace naleznete v článcích Nebe, Peklo, Očistec"  Křesťanské představy neoperují přímo s podsvětím, ale s nebem, peklem a očistcem, očistec i peklo mají ale přes významové rozdíly s podsvětím moho společného. V křesťanství zřetelně vystupuje protiklad dobra, vedoucího ke spasení a tedy do nebe, a zla, vedoucího k zatracení do pekla. V nebi zemřelého čeká blažený život a patření na Boha, o záchraně vyvolených a mukách zatracených barvitě mluví Zjevení sv. Jana (Zjv 21, 7-8). V křesťanství se zásvětí hierarchizuje, brzy se objevuje představa třetího místa mezi peklem a nebem, kde se člověk ohněm a vodou a přímluvnými modlitbami očisťuje od hříchů světa. Vzniká tak očistec jako forma zásvětní spravedlnosti, napravující světskou nerovnost a nespravedlnost. Dante situuje pod zem pouze peklo, očistec se nachází sice v zásvětí, jedná se však o horu, směřující k nebi. Ke křesťanské vizi podsvětí patří revenanti, duše zemřelých, které se vracejí zpět k živým.

Japonsko.

Do podsvětí za svou milovanou Izanami ("Tou, která zve") sestoupil Izanagi ("Ten, který zve"), bůh ze sedmé generace bohů, jehož úkolem bylo založit na vodách ostrovy Japonska.I zde se objevuje představa, že kdo již pojedl temné potravy podsvětí, nemůže se vráti zpět na svět, Izanagimu se proto přivést svou milou na svět nepodaří. Podsvětní říše Yomi je v japonských představách plná zemřelých, jejichž těla žerou červi, jde o svět plný lepkavé tmy a kleteb. Jedná se navíc o říši čarodějnic a démonů.

Mayové.

Xibalbá ("Místo děsu") je místem, do něhož se dostanou duše všech zemřelých, které nezahynuly násilnou smrtí. Nijak se nepojilo s morálními představami o lidském životě, nicméně v podsvětí každý zemřelý podstupoval sérii zkoušek, v nichž bylo třeba chytrostí zvítězit nad nepřejícími bohy, kteří nad podsvětím vládli. Pokud zesnulý zvítězil vystoupil z podsvětí na oblohu jako nebeské těleso. Všemi zkouškami se podařilo projít především hrdinným dvojčatům Hinahpu a Xbalanque. Ti přemohli vládce Xibalby, bohy zvané Jedna Smrt a Sedm Smrt.

Podsvětí (říše mrtvých) je v náboženských či mytologických představách sídlo duší zemřelých, někdy bezútěšné místo posmrtného života, ze kterého není zpravidla návratu. Nachází se obvykle na západě (symbolická souvislost se západem slunce) nebo v podzemí. Vstup do podsvětí bývá spojován s posmrtným soudem zemřelých, vykonávaným bohy nebo soudci k tomu povolanými. V pozdějších náboženských představách a směrech (křesťanství, islám, pozdní judaismus) byl mytologický obraz podsvětí spojen, resp. nahrazen vizí pekla. Mezi podsvětím a peklem je však významový rozdíl, nelze je tedy zaměňovat.

Unterwelt ist die bildhafte Vorstellung einer jenseitigen Welt, die in den Mythen vieler Kulturen vorkommt und ein "Reich der Toten" („Totenreich“, „Totenwelt“) bezeichnet. Ursprünglich bezeichnete "Unterwelt" alles, ‘was sich unter der Erdoberfläche befindet‘, unter anderem die ‚dort gedachte Totenwelt’ der griechischen Mythologie.


Charakteristika.

Rozštěp obličeje je vrozená vývojová vada, která může mít různou intenzitu. Rozštěpy mohou být jednostranné nebo celkové oboustranné. Mohou zasahovat ret, čelist a patro na obou stranách či se naopak může jednat jen o naznačený rozštěp rtu.  Zcela samostatnou skupinou jsou izolované rozštěpy patra, kdy může být zasaženo měkké i tvrdé patro či jen patro měkké. Nemusí se vždy jednat nesrostení tkání patra (otvor v patře), ale i o pouhé špatné upnutí svalů či zdvojení krčních mandlí.

Vznik.

Rozštěpy obličeje vznikají mezi 6.-12. týdnem těhotenství tím, že nedojde k přirozenému spojení střední a boční části obličeje. Pokud středový a boční výběžek vyvíjejícího se obličeje nesplyne na jedné straně, vznikne rozštěp rtu, který může zasahovat až do čelisti, jednostranný levostranný nebo pravostranný, pokud na obou stranách, vznikne rozštěp oboustranný. Nedojde-li současně ke spojení patra sklopením z bočních stran, vzniká rozštěp celkový.  Izolovaný rozštěp patra vznikne při správném vývoji rtu, ale nespojením patrových výběžků ve střední čáře.

Klasifikace.

Mezinárodní statistická klasifikace nemocí a přidružených zdravotních problémů MKN-10 dělí obličejové rozštěpy na:  Q 35 rozštěp patra  Q 36 rozštěp rtu Q 37 rozštěp rtu i patra

Léčba rozštěpu.

Léčba rozštěpu obličeje je dlouhodobá. Trvá od narození do dospělosti a i v dospělosti je potřeba počítat například s výměnou zubních náhrad, pokud vinou rozštěpu čelisti některý z řezáků chybí. Dosahuje však za spolupráce celého lékařského týmu specialistů a rodičů malého pacienta a později pacienta samotného výborných výsledků. Vhodně zvolenou a odborně vedenou léčbou se rozštěp nestává fyzickým ani sociálním handicapem.  Léčbu popisuje kniha, zpracovaná ve spolupráci s odborníky na problematiku rozštěpů, s názvem Pro tvůj šťastný úsměv.

Specialisté na léčbu rozštěpu.

V České republice jsou odborníci na léčbu rozštěpů soustředěni v rozštěpových centrech v Praze a v Brně. Na léčbě se postupně, v závislosti na věku a vývoji jedince, podílejí specialisté z oborů plastické chirurgie, ortodoncie, stomatologie, logopedie, otolaryngologie, genetiky, pediatrie, psychologie, protetiky a implantologie. Rozštěpové centrum je zařízení, kde jsou soustředěny ambulantní ordinace lékařů, lůžková část včetně jednotky intenzivní péče a operační sály.

genetika.

Příčina vzniku rozštěpu je vždy kombinací vnějších a vnitřních vlivů, které působí na plod. Pouze 20 % těchto vad je dáno genetickým základem přeneseným na dítě od rodičů, 60 -70 % vzniká jako vada nová ze zevní příčiny a 10-20 % je kombinací obou vlivů. Zevní příčina jsou fyzikální (např. úrazy v těhotenství, vysoká teplota), toxické látky, které jsou známé jako teratogeny a negativně ovlivňují vývoj plodu (např. chemikálie, některá antibiotika, vitamín A, viry, hormony, kouření, alkohol a další) a v neposlední řadě biologické jako je například virová infekce, poruchy ve výživě plodu, vícečetné těhotenství, vyšší věk matky, další onemocnění matky nebo stres, gynekologické onemocnění, porucha výživy a podobně. Pro vznik rozštěpu musí působit vždy několik vlivů současně a jednoznačně kritické období pro vznik je rané těhotenství, a to období mezi 6.-12. týdnem. Jako prevence vzniku vývojových vad se doporučuje zdravý životní styl, užívání kyseliny listové tři měsíce před početím a v prvním trimestru.  V České republice se rodí 160-180 dětí s obličejovým rozštěpem ročně.  Genetická poradna je doporučovanou součástí rozštěpového centra.

pediatrie.

Pediatr od narození sleduje celkový vývoj dítěte stejně jako u všech ostatních dětí a podílí se na léčbě případných přidružených onemocnění. Děti s rozštěpy mohou častěji trpět záněty horních cest dýchacích a středouší.  Pediatrická léčba nemusí být součástí rozštěpového centra.

plastická chirurgie.

Primární operace uzávěru rozštěpu se v ČR provádí ve třech fázích. Nejprve rozštěp rtu, poté patra a nejpozději čelisti. Různost načasování má důležité medicínské důvody.  Operace uzávěru rozštěpu rtu se provádí co nejdříve, tedy již v kojeneckém věku, mobilizací a následným sešitím všech struktur rtu (sliznice, svaloviny a kůže) ve správných anatomických vrstvách. V rozštěpovém centru Kliniky plastické chirurgie FN Královské Vinohrady v Praze a v rozštěpovém centru Kliniky plastické a estetické chirurgie FN u sv. Anny v Brně se provádí od tří měsíců věku dítěte. Výhody spočívají v letité zkušenosti s tímto typem operací. V dětské nemocnici FN Brno a ve FN Motole se provádí krátce po narození dítěte. Je na rozhodnutí rodičů, po konzultaci s odborníky, které načasování zvolí. Obě načasování, jak se ukazuje, mají své výhody i nevýhody.  Operace uzávěru rozštěpu patra se doporučuje provést ve věku 9-12 měsíců. Provádí se posunem slizničních laloků a svaloviny měkkého patra.  Operace defektu čelisti se načasuje na základě výměny chrupu u dětí ve věku 9-11 let. Provádí se vložením spongiózního kostního autotransplantátu, odebraného převážně z lopaty kosti kyčelní pacienta a vložením do defektu čelisti.  Před nástupem do školy se provádějí různé korekční operace, v případě potřeby reoperace patrohltanového uzávěru. Po ukončení růstu se provádí korekce rtu nebo nosu z hlediska estetiky a pokud je potřeba, provádí se chirurgický posun čelisti ke korekci skusu. Potřeba operací je individuální u každého pacienta a závisí na rozsahu rozštěpu.  Chirurgická léčba je součástí rozštěpového centra.

psychologie.

Narození dítěte s rozštěpovou vadou může představovat emocionální zátěž pro rodinu a později i pro postiženého jedince. Psycholog pomůže překonat potíže, vyrovnat se se stresovou situací. Publikace pro děti Můj svět s kamarády seznamuje jednoduchým způsobem děti s jejich vrozenou vadou a je psychologickou pomůckou.  Psychologická léčba je doporučovanou součástí rozštěpového centra.

stomatologie.

Péče o chrup pacientů s rozštěpem vyžaduje větší pečlivost od pacienta i lékaře. Péče zahrnuje správnou výživu, dokonalou hygienu dutiny ústní, ošetření začínajících kazů. Počet řezáků u dětí s rozštěpem zasahujícím čelist bývá někdy zvětšen, jindy zmenšen. Také tvarově se často zuby v rozštěpu liší od zubů normálních. Nemusí být též pravidlem, aby po vypadnutí malého mléčného řezáku vyrostl na jeho místě stálý řezák. Je nutno nezanedbávat ošetření kazů mléčných zubů, aby dítě neztratilo předčasně některé zoubky, zejména špičáky a poslední mléčné stoličky, které jsou důležité pro správný růst stálého chrupu. Činnost všech 20 mléčných zubů a později 28 až 32 stálých zubů pomáhá přirozenému vývoji čelistí. Je mylný názor, že není třeba ošetřovat mléčné zuby, protože stejně vypadnou a budou nahrazeny stálými. Zdravý chrup, i mléčný, je pomocníkem k celkovému zdravotnímu stavu člověka. Onemocnění zubů bývají příčinou místních onemocnění, jako jsou záněty okostice nebo abscesy, i celkových onemocnění. Dětský chrup má pro vývoj dítěte stejný význam jako stálý chrup, protože připravuje rostoucímu organismu potravu a vytváří podmínky pro stálý chrup. Zdravý základ chrupu je dán již v těhotenství správnou výživou a celkovým dobrým stavem matky. Po narození je nadále ovlivňován dobrou výživou dítěte a od prořezávání prvních mléčných zubů každodenní péčí o ně.  Stomatologická léčba je doporučovanou součástí rozštěpového centra.

ortodoncie.

Ortodontická léčba je vždy plánována a poskytována ve spolupráci s ostatními odborníky, zejména s chirurgem, protetikem a stomatologem. Ortodontická péče o pacienta s rozštěpem, obzvláště pokud rozštěp zasahuje i čelist, je dlouhodobá. Jejím cílem je dosažení správného postavení zubů a správného skusu obou čelistí. Tím je zlepšena funkce chrupu a zároveň je zlepšen estetický výsledek celé léčby. Neléčená závažná ortodontická vada by byla pro pacienta komplikací na celý život.  Ortodontická léčba je součástí rozštěpového centra.

otorhinolaryngologie - ORL.

Rozštěp obličeje, který postihuje i patro, zasahuje do fyziologických funkcí uší, nosu a krku. Podle rozsahu rozštěpu se může projevit i v otologické problematice, která se stejně jako u zdravých dětí výrazně mění s věkem. V časném dětském věku se mohou objevit častější akutní a chronické záněty středního ucha. U rozštěpových pacientů stejně jako u zdravých pacientů se náchylnost k zánětům výrazně mění s věkem. Vlivem špatné funkce Eustachovy trubice, která spojuje střední ucho s nosohltanem, dochází k poruše vyrovnávání tlaku ve zvukovodu a tím k deformacím bubínku. V uchu se hromadí tekutina a vzniká zánět, který pokud zůstane neléčen, může způsobit nevratné změny sluchu. Hromadění tekutiny ve středouší lze léčit vložením speciálních trubiček, nazývaných gromety, do bubínku, které umožní ventilaci středouší.  Otorhinolaryngologická léčba je součástí rozštěpového centra.

foniatrie.

Foniatrická péče se věnuje fyziologii a patofyziologii, řeší klinickou problematiku, diagnostiku, léčbu a léčebnou rehabilitaci poruch řeči, hlasu a vad sluchu, funkcí, které tvoří fyziologický základ dorozumívání mezi lidmi. Protože střední obličejová část je součástí hlasového a řečového aparátu člověka, tak její postižení rozštěpem způsobuje závažnou poruchu komunikace, a proto vyžaduje péči foniatra a logopeda. Foniatr sleduje vývoj řeči společně s logopedem a případne doporučí společně s ORL lékařem centra reoperaci patrohltanového uzávěru.  Foniatrická léčba je součástí rozštěpového centra.

logopedie.

Pomáhá ke správné tvorbě jednotlivých hlásek, slov i vět a tím ke správné řeči. Základní tón lidského hlasu vzniká v hrtanu rozkmitáním hlasivek. Každý člověk má jiné zabarvení hlasu. Vlastní hlásky pak vznikají vzájemným artikulačním kontaktem mluvidel v pěti artikulačních okrscích. Pro správnou produkci řeči je důležitý správně fungující patrohrtanový uzávěr. Neoperovaný rozštěp nebo špatně fungující patrohltanový uzávěr narušuje komunikační schopnost (porucha rezonance, porucha artikulace a obtížně srozumitelná řeč). Odborně se narušení zvuku řeči u rozštěpů nazývá palatolálie.  Jakmile je dítě schopno po operaci spolupracovat s klinickým logopedem, začíná individuální logopedická léčba, která je nutná u 50-80 % dětí. Nejdříve se upravuje výslovnost samohlásek a poté postupně úprava hlásek tvořených rtem, zuby, patrem a jazykem. Vyvozené hlásky jsou vždy fixovány a automatizovány do normální řeči. Průběžně je procvičován patrohltanový uzávěr. Do 2-3 let věku by měl foniatr posoudit kvalitu patrohltanového uzávěru a ve spolupráci s chirurgem naplánovat eventuální možnou korekční operaci. Léčba palatolalie by měla být záležitostí předškolního věku, zcela správné řeči se dá za předpokladu správné funkce patrohltanového uzávěru docílit u dětí do věku šesti let. Někdy je však logopedie záležitostí na více let.  Stupeň palatolalie závisí na rozsahu rozštěpu, na postižení čelisti a chrupu, na přítomnosti poruchy sluchu, na mentálních schopnostech a vlivech okolního prostředí a samozřejmě na včasnosti a kompletnosti léčebné péče. Základy logopedické léčby pacientů s rozštěpy popisuje kniha Mami, tati – procvičujte se mnou.  Logopedická léčba je součástí rozštěpového centra.

protetika.

Zhotovení fixního můstku s využitím okolních zdravých zubů. Po provedení zhodnocení chrupu protetik posoudí, kolik zubů bude třeba použít pro zhotovení můstku, aby můstek byl dostatečně pevný a plnil dlouhodobě svoji funkci. Většinou je potřeba obrousit více okolních zubů a dochází tedy k trvalému poškození zdravých zubů pro potřeby protetiky. Po obroušení potřebného počtu zubů se provede a osadí můstek z kvalitního materiálu, který má dlouhou životnost. Materiál na provedení fixního můstku musí být odlehčený, aby co nejméně zatěžoval čelist s defektem a aby přitom můstek byl plně funkční. Můstek je nutné provést esteticky v souladu s ostatními okolními zuby, a to nejen velikostí, ale i barevností.  Protetická léčba nemusí být součástí rozštěpového centra, ale je nezbytné vyhledat odborníka se zkušeností v rozštěpové problematice. Zpravidla ho je schopen doporučit ortodontista rozštěpového centra.

implantologie.

Po posouzení, zda je kost v místech, kde proběhlo doplnění kosti autogenním štěpem z lopaty kyčelní, dostatečně pevna a tvoří pevný podklad pro zavedení implantátu. Pokud je kost nedostatečná, přistupuje se k augmentaci kosti, což u rozštěpů může znamenat i vytvoření kosti nové. V tomto případě je nutné v části, kde čelist zasáhl rozštěp, ať už jednostranný nebo oboustranný a vytvořila se mezera, provést doplnění kosti umělým materiálem v podobě granulí nebo bločku a vytvořit pevnou strukturu. Zavedením implantátů, titanových šroubů, na které se nasadí pevná korunka nebo můstek, se nahradí chybějící zuby. Korunka se provede esteticky v souladu s ostatními okolními zuby velikostí i barevností. Implantologická léčba je méně invazivní a není destruktivní pro okolní zdravé zuby. Kostní tkáň i titanové implantáty se dobře přijímají a u rozštěpových pacientů je maximální úspěšnost.  Implantologická léčba nemusí být součástí rozštěpového centra, ale je nezbytné vyhledat odborníka se zkušeností v rozštěpové problematice. Zpravidla ho je schopen doporučit ortodontista rozštěpového centra.

Společenská odpovědnost.

V celém světě vznikly na podporu lidí narozených s rozštěpovou vadou obličeje podpůrné organizace, které spolupracují s rozštěpovými centry. V České republice se v roce 2005 zformovala první organizace – Občanské sdružení Šťastný úsměv. V roce 2015, na základě legislativních změn v ČR, se toto sdružení dobrovolníků přetransformovalo na zapsaný spolek Šťastný úsměv, z.s.. Dále v ČR na podporu lidí s rozštěpy působí spolek Za novým úsměvem, z.s. Spolek klientů a přátel rozštěpového centra Praha.  Rozštěpové vady obličeje, ačkoliv se situace zlepšila, zůstávají i přes veškerou snahu o osvětu ze strany těchto neziskových organizací tabuizovány a mýtizovány. Problém, o kterém se nemluví, vzbuzuje obavy, způsobuje nepochopení a nedorozumění. Neznalost a obava z nepřijetí dítěte společností, obava z výsledku léčby a pocity selhání mnohdy vedou matky k ukončení těhotenství po prenatální diagnostice i typické, nonsyndromové rozštěpové vady.

Známé osobnosti s rozštěpem.

Tutanchamon (1341–1323 př. n. l.) – egyptský faraon. Archeologové potvrdili, že měl mírný rozštěp patra. Objevením hrobky se stal významnou osobností egyptských dějin. Hrobka samotná a předměty nalezené v hrobce významným způsobem posunuly lidstvo ve znalostech o egyptologii.  Thomas Malthus (1766–1834) – anglický ekonom a anglikánský pastor se narodil s rozštěpem rtu i patra, vada byla v jeho rodě dědičná. Svými vrstevníky byl popisován jako vysoký a dobře vypadající muž. Jako ekonom vytvořil teorii poptávky a nabídky, kterou ve své době neprorazil, ale později se stala inspirací pro jeho následovníky.  John Henry „Doc“ Holliday (1851–1887) – americký dentista, hazardní hráč a pistolník z Divokého Západu. Narodil se s rozštěpem patra a částečně i rtu a byl operován svým strýcem již ve dvou měsících. Léčba nezanechala téměř žádné stopy kromě nepatrné jizvy. Ani jeho řeč nebyla obzvláště ovlivněna, protože s ním jeho matka řeč procvičovala.  Tad Lincoln – Thomas „Tad“ Lincoln (1853–1871) byl čtvrtým a nejmladším synem prezidenta Abrahama Lincolna a narodil se s kompletním rozštěpem. Rozštěp patra a čelisti byl velmi široký, takže měl velké problémy s příjmem potravy, s řečí a růstem zubů, což ještě více celou situaci zhoršovalo, protože se mu špatně žvýkala strava. Jako dítě byl neposedný, nechodil do školy a učili ho soukromí učitelé. Tad měl volný pohyb po Bílém domě, kde často rušil i oficiální jednání svého otce.  Louis Wain (1860–1939) byl anglický umělec známý díky svým kresbám, ze kterých na nás shlížejí magické kočičí oči. Narodil se v Londýně jako prvorozený a jediný syn ze šesti dětí. Měl rozštěp rtu a lékaři ho nechtěli poslat do školy dříve, než mu bylo deset let.  Jürgen Habermas (* 1929) je německý filozof a sociolog, narodil se s rozštěpem patra, což se dalo poznat i z jeho řeči. Řadí se mezi nejvlivnější současné světové myslitele. Jeho práce ovlivnily nejen filozofii, sociologii a komunikační studia, ale též politické myšlení.  Stacy Keach (* 1941) – narodil se s jednostranným rozštěpem rtu a tvrdého patra a v dětství prošel mnoha operacemi. Možná i proto byl obsazen do role pistolníka Doc Hollidaye. Americký herec a vypravěč se nejvíce proslavil svými charakterními rolemi ve hrách světoznámých autorů. Stal se čestným předsedou Cleft Palate Foundation a bojuje za to, aby léčba rozštěpu v USA byla plně hrazena z veřejného zdravotního pojištění.  Rita MacNeil (1944), Kanaďanka, se narodila s rozštěpem patra. Stala se slavnou a uznávanou folkovou a country zpěvačkou. Největší úspěch slavila v roce 1987 se svým hitem „Flying On Your Own“ a o tři roky později ve Velké Británii oslovila širokou veřejnost písní „Working Man“. Hudba se jí stala vším, jak sama řekla: „Kdykoli zpívám, cítím se silnější. Hudba je tím nejlepším lékem.“  Cheech Marin (* 1946), vlastním jménem Richard Anthony Marin je americký komik a herec; narodil se s rozštěpem rtu. Je známý také pro svůj hlas, jelikož namluvil mnoho filmových postaviček Disneyho pohádek, jako jsou Lví král, Auta nebo Čivava z Beverly Hills. Navíc se stand-up komik proslavil svým hraným mexickým přízvukem.  Mark Hamill (* 1951) je muž mnoha povolání. Ve svém životopise se může pochlubit profesemi, jako jsou herec, dabér, filmový producent, režisér a spisovatel. Jeho nejvýznamnější role byla postava jménem Luke Skywalker v sérii filmů s názvem Hvězdné války. Narodil s částečným rozštěpem patra.  Wendy Harmer (* 1955) – australská komička, spisovatelka, novinářka a také rozhlasová hvězda, která zářila na nebi showbyznysu více než 30 let. V současné době je šéfredaktorkou webu, který neotřelým ženským způsobem glosuje a komentuje zprávy a novinky ze světa. Narodila se s oboustranným kompletním rozštěpem. Ten jí však byl s ohledem na možnosti tehdejší plastické chirurgie operován až v 15 letech a stehy musely být ponechány celé tři měsíce, aby nedošlo k rozestoupení tkání. Kvůli neoperovanému rozštěpu zažívala nesčetné zkoumavé pohledy od okolí a také šikanu ve škole. Velkou oporou v pubertě jí byla matka, která jí dodávala potřebné sebevědomí a vůli. Wendy na vlastní kůži zakusila těžkosti spojené s rozštěpem, proto začala pomáhat ostatním. Díky tomu, že je velmi známá osobnost, získává finanční prostředky pro organizaci australských lékařů, kteří operují rozštěpy dětem v chudých částech světa.  Tim Lott (* 1956) je americký spisovatel žijící v Londýně se svojí manželkou a čtyřmi dcerami. Narodil se s rozštěpem rtu. Nejprve pracoval jako novinář v hudebním magazínu a pak si otevřel i vlastní nakladatelství. V téměř třiceti letech se rozhodl vrátit do školy a vystudoval historii s politologií. Následně pracoval například jako editor, fejetonista pro Sunday Times nebo jako televizní producent. Jeho prvotina, autobiograficky laděný román, vyšel až v roce 1999 a získal významná ocenění stejně jako jeho následující romány.  Michael Helm (* 1961) je oceňovaný kanadský spisovatel a učitel kreativního psaní na torontské univerzitě. Narodil se s kompletním levostranným rozštěpem.  Richard Hawley (* 1967) je anglický rockový kytarista, zpěvák, hudební skladatel a producent. V současné době účinkuje samostatně, ale dříve působil v mnoha kapelách, jako jsou The Longpigs, Artic Monkeys nebo Pulp. Než se propracoval k sólové kariéře, stálo ho to hodně odhodlání a času. Narodil se s celkovým rozštěpem. Dlouho v životě hledal odvahu a dostatek sebevědomí.  Peyton Manning (* 1976) je bývalý hráč amerického fotbalu, který 18 let nastupoval na pozici quarterbacka. Poslední čtyři sezóny působil v národní lize za tým Denver Broncos. Dříve zářil také v barvách týmu Indianapolis Colt či univerzitním týmu Tennessee Volunteers. Odborníci i fotbaloví fanoušci ho řadí mezi nejlepší zadáky své doby. Je rekordně držitelem pěti cen pro nejužitečnějšího hráče sezóny. V roce 2009 byl vyhlášen listem The Sporting News nejlepším hráčem Národní fotbalové ligy (NFL) a ve stejném roce ho stanice Fox Sports zvolila nejlepším hráčem dekády. Narodil se s rozštěpem patra. Krátce po začátku kariéry v NFL založil Manning vlastní charitativní společnost s cílem pomoci znevýhodněným dětem.  Ljubo Milicevic (* 1981) je původem Australan, který se prosadil ve fotbalu doma i v Evropské lize za kluby jako jsou FC Zurich, FC Thun nebo Hajduk Split. Narodil se s kompletním jednostranným rozštěpem.  Owen Schmitt (* 1985) je hráčem amerického fotbalu, který se prosadil na pozici obránce v týmech Národní fotbalové ligy. Ve volném čase je jeho vášní hra na kytaru a občas jezdí po koncertech společně s kapelou Davisson Brothers Band. Narodil se s kompletním pravostranným rozštěpem.

Hrdinové románů s rozštěpem.

Vzácný jed - napsala anglická spisovatelka Mary Webb (1881–1927)  Hlavní hrdinkou je Prue Sarnová, která se narodila s rozštěpem. Kniha popisuje anglickou krajinu v jednotlivých ročních obdobích, život a lidové zvyky na anglickém venkově na počátku 19. století. Vypráví nelehký životní osud i milostný příběh hrdinky.

Externí odkazy.

Šťastný úsměv, z.s

Rozštěpy rtu, čelisti a patra patří mezi jedny z nejčastějších vrozených vývojových vad. Přes veškeré výzkumy jich v České republice ani ve světě neubývá. Jejich výskyt, tedy poměr počtu narozených s rozštěpem k počtu narozených bez rozštěpu, je dlouhodobě stabilní. Jedinci narození s rozštěpem jsou vzhledem k léčbě, která je v ČR na velmi vysoké úrovni, zcela přirozeně začleněni do společnosti a jsou jejími plnohodnotnými členy. Děti prožívají normální dětství a nejsou kvůli rozštěpové vadě obličeje omezovány ve fyzických ani duševních aktivitách. Rozštěp obličeje není spojen s intelektem jedince, nezpůsobuje mentální postižení.

Die Lippen-Kiefer-Gaumensegel-Spalten ("LKGS-Spalten", lat. "Cheilognathopalatoschisis" griech. χείλος "cheĩlos" Lippe, γνάθος "gnáthos" Kiefer; σχίζω "schisis" Spalte; lat. "palatum" Gaumen) bilden eine Gruppe von angeborenen Fehlbildungen, die mit einer Inzidenz von 1:500 zu den häufigsten angeborenen Fehlbildungen beim Menschen zählen. Ihnen ist gemeinsam, dass sich in der Embryonalentwicklung Teile der Mundpartie nicht normal entwickeln.


Vzhled.

Šivovými atributy jsou:  Nejčastěji bývá Šiva zobrazován jako meditující jógin. Sedí s překříženýma nohama a někdy jednou rukou posouvá kuličky na růženci ("mále"). Spojuje se v něm divokost přírody spolu s klidnou myslí. Šivovo spojení s divokou přírodou také vyjadřuje jedno z jeho jmen, "Pašupati" (Pán zvířat). Velice známou formou Šivy je "Natarádža", král tance. Šiva je zobrazován při ladném tanci, který má podle některých interpretací ničit svět. Jiné školy zase soudí, že Šivův tanec představuje celý projevený svět (jeho neustálé změny, vznikání a zanikání, atp.). Rozmanitost světa je způsobena zdáním, podle šivaistů je ve skutečnosti Šiva vším.  Dalším oblíbeným způsobem zobrazování Šivy je tzv. "Šiva lingam". V této podobě je Šiva zastoupen pouze symbolickým falem představujícím Šivovu plodivou sílu.

Kult.

Tak jako Višnu má i Šiva velké množství příznivců (tzv. šivaisté), kteří ho považují za nejvyšší a nejmocnější božstvo. Jeho chrámy se nacházejí po celé Indii a není možné určit přesné geografické rozšíření jeho kultu (snad je o něco oblíbenější na jihu Indie).  Je mu zasvěceno několik hor, z nichž nejznámější je asi Kailáš, kde údajně pobývá se svou rodinou. Také známá je jihoindická hora Arunáčala. Podle Linga Purány vznikla tak, že se Brahma a Višnu přeli o to, kdo je mocnější. Šiva jim nabídl, že jim bude soudcovat. Proměnil se v osu světa ("axis mundi") a řekl, že kdo první dospěje k jejímu konci, ten je mocnější. Ani Brahmá ani Višnu to nedokázali a poznali, že Šiva je nejmocnější. Tak ho alespoň požádali, aby tuto svou velikost nějak zpřístupnil i lidem a tak se Šiva jako osa světa změnil v horu Arunáčalu. (U šivaistů jsou mýty, kde Šiva poráží Brahmu i Višnua, poměrně časté.) Podle Rgvédy 7.40.5 však jeho moc pochází od Višnua.

Vztahy s ostatními bohy.

Jeho pokrevní línie, je považována za jeho expanze, jsou to Ganéša, Skanda a Hanumán. Jeho manželkou (šakti) je bohyně Párvatí, jako kosmická tvořivá energie Šivy někdy označovaná jako Mahádéví, jejíž hrozivou ("ugra") podobu představuje bohyně Kálí. Ta má i aspekt ochranitelský a mateřský - bývá pak zobrazována jako Durgá v kruhu svých dětí (Sarasvatí, Ganéša, Skanda).

Podle moderních spekulací Šiva mohl existovat na území Indie ještě před tzv. příchodem Árjů, což mají dokazovat nalezené sošky tzv. „Proto-Šiva“.

Shiva (Sanskrit शिव []; „Glückverheißender“) ist einer der Hauptgötter des Hinduismus. Im Shivaismus gilt er den Gläubigen als die wichtigste Manifestation des Höchsten. Als Bestandteil der „hinduistischen Trinität“ (Trimurti) mit den drei Aspekten des Göttlichen, also mit Brahma, der als Schöpfer gilt, und Vishnu, dem Bewahrer, verkörpert Shiva das Prinzip der Zerstörung. Außerhalb dieser Trinität verkörpert er Schöpfung und Neubeginn ebenso wie Erhaltung und Zerstörung.


Rozdělení času.

Kalpa se skládá z tisíce cyklů, mahájug, z nichž každý obsahuje čtyři věky, jugy, jejichž trvání odpovídá sestupné řadě 4,3,2,1:

Časové vymezení věčnosti.

Trvání světů je omezené časem. Proto světy vznikají a zanikají. Také Brahmův svět (brahmalóka) má tato omezení, i když jeho existence (den) je vymezena pojmem tisíce jug. Když tedy čtyři velké jugy (mahájuga) tisíckrát existovaly, uplynul jeden den Brahmy a když se to samé opakuje, uplynula jedna noc Brahmy. Abychom si nějakým způsobem objasnili trvání těchto časových období, nalezneme v "Surjasiddhantópanišad" následující vysvětlení:  Na začátku evoluce – mahákalpa – první den a noc Brahmy (8 640 000 000 let)– přichází kosmické vyjasnění a stvoření světa. Toto je věčný evoluční proces v makrokosmu. V tomto věčném koloběhu není nic ztraceno navždy. Proto je možné, že velcí zřeci upanišad považují nejvyššího transcendentálního purušu za nejvýše dosažitelný cíl života, protože je mimo kosmický den a noc. I když svět a tělo jsou zničeny, brahmá není zničeno nikdy. Světy přicházejí a odcházeji, ale brahmá, zdroj všeho, zůstává neměnné. Purány uvádějí, že nyní probíhá 51. rok Brahmy. Sídlem Brahmy je "Brahmalóka" ("lóka" – svět, přeneseně planeta, dimenze), jeden z tzv. nebeských světů – "hiranjagarbha".

Zobrazení.

Brahmá bývá nejčastěji zobrazován se čtyřmi hlavami, čtyřmi obličeji a čtyřma rukama. Každá z hlav recituje jednu z Véd. V žádné ze svých rukou (většinou, viz dále) nedrží zbraň, což je jinak pro hinduistické bohy typické. V první ruce drží žezlo, které tvarem připomíná lžíci, což poukazuje na to, že je bohem oběti a touto lžící lije obětované máslo ("ghí") do ohně. V další ruce drží nádobu na vodu, která odkazuje na prvotní živel. V třetí ruce drží růženec, kterým určuje čas vesmíru (někdy bývá růženec nahrazen lukem). V poslední ruce nejčastěji drží Védy a někdy také lotosový květ. Jindy je zobrazován jako červený vousatý muž se čtyřmi tvářemi. Má osm rukou, v nichž drží čtyři védy, žezlo, džbán s vodou z Gangy, obětní lžíci, někdy také šňůru perel, luk a lotosový květ. Jeho jízdním zvířetem je labuť. Brahmá neměl původně čtyři tváře, nýbrž pět. Matsjapurána vysvětluje jejich původ takto: „Když Brahmá stvořil své syny, nebyl ještě se svou tvorbou spokojen. Přemýšlel jak to zařídit, aby si své tvůrčí dílo ulehčil. I počal pronášet posvátnou slabiku, až z poloviny jeho těla vystoupila bohyně Gájatrí, která je známa pod různými jmény jako Šatarúpá (stotvará), Sávitrí, Sarasvatí, Bráhmaní atd. Brahmá ji omylem považoval za svou dceru. To mu však nebránilo, aby k ní při pohledu na její neobyčejnou krásu nevzplanul láskou. Jeho synové, kteří považovali Sávitrí za svou sestru, byli otcovým postojem pohoršeni. Ale on jí byl tak uchvácen, že o nic nedbal. Sávitrí Brahmu uctivě pozdravila a jala se ho obcházet. Brahmá na ni upřel pohled a nemohl jej od ní odtrhnout. Protože se před syny styděl otáčet hlavu, aby Sávitrí sledoval v chůzi, stvořil si čtyři tváře, které směřovaly do čtyř světových stran, aby ji mohl bez ustání pozorovat. Když Sávitrí viděla Brahmův stav, vydala se s bratry do nebe. A tu si Brahmá nasadil na čtyři hlavy pátou, s dlouhými spletenými vlasy. Tak nabyl Brahmá pěti hlav.“ Šiva se však postaral o to, aby je všechny neměl dlouho. Jednou se Brahmá dopustil se svou dcerou incestu, a tu mu Šiva pátou hlavu srazil. Podle jiné verze ji odštípl nehtem za to, že se Brahmá nad něj povyšoval, a jindy zase, že vyslovil drzé přání, aby se Šiva narodil jako jeho syn.

Vztahy s ostatními božstvy.

Brahmá se u šivaistů netěší velké úctě. Ani višnuisté mu nepřikládají příliš velkou důležitost a přímých uctívačů Brahmy je mizivě málo. V celé Indii je mu zasvěceno sotva půl tuctu chrámů. V puránách jsou na několika místech zmínky proč je tomu tak:  "Ve višnuistické Brahmavaivartapuráně vypráví Kršna Rádze: „Když se jednou Brahmá vracel domů, spatřila jej nymfa Móhiní, jež trhala v lese květy, a vzplanula k němu plamenem vášně. Vrhla naň snivý pohled, usmála se a přikryla si tvář cípem roucha. Byla věčně mladá; měla plná bedra, hýždě i prsa a její tvář byla krásná jako podzimní úplněk. Byla oblečena do nádherného jemného sárí. Zdálo se, že pouhým pohledem snadno podmaní všechny tři světy. Když Móhiní, kráčející ladně jako slon po zahradní pěšině, spatřila Brahmu, který se vrací domů, byla jím tak okouzlena, že omdlela. Avšak srdce Brahmy, který zkrotil všechny vášně a spočíval v sobě samém, se při pohledu na ni vůbec nevzrušilo. Minul ji, ponořen do rozjímání o Harim (Višnu). Vášnivá Móhiní byla téměř bez sebe. Ať spala či bděla, stále myslela na Brahmu se čtyřmi tvářemi, nejedla, nespala, zapomněla na všechny milence, chodila bez cíle sem a tam a zmítala se jako rýže, vařící se v hrnci nad ohněm. Tu jí poradila přítelkyně, nejslavnější nebeská nevěstka Rambha, aby si naklonila boha lásky Kámu a požádala ho, aby jí pomohl ukojit její vášeň. Dlouho Móhiní vzývala Kámu, až se jí zjevil a zavedl ji do Brahmova nebe, kde ladným tancem a hudbou okouzlila Brahmu a svedla ho. Avšak Brahmá brzy vystřízlivěl, vzpomněl si na Hariho, Móhiní odměnil a poslal pryč. "Marně se ho Móhiní snažila pohnout k milování, chytla ho za ruce a za oděv. Brahmá se ji pokoušel přivést k rozumu:,Ve třech světech se nesluší, aby žena byla nestoudná. Ó matko, jsem tvůj starý syn, který se zbavil vášní. Nech mne a najdi si k tomu účelu veselého mladíka.' "Avšak Móhiní ho neposlouchala a posadila se po jeho boku. Tu přišel zástup světců, kteří se tomu divili. Brahmá jim řekl:,Nymfa je vyčerpána zpěvem a tancem. Proto si jako má dcera sedla vedle svého otce.' Světci však znali pravdu a dali se do smíchu. Móhiní byla z toho vzteky bez sebe:,Zesměšnil jsi mě, když jsem u tebe hledala útočiště. Proto poznáš účinek mé kletby. Každý, kdo od tebe přijme amulet, mantru či hymnus, bude na každém kroku narážet na překážky a bude zesměšňován. Proto budeš vyloučen z uctívání, jehož se každoročně dostává všem bohům.' "Když se Brahmá, poděšený touto kletbou, uchýlil k Višnuovi, vytkl mu Višnu: ",Ač jsi znalý védu, dopustil ses zločinu, jehož by se nedopustil ani vrah. Ženy jsou prsty přírody a představují drahokamy světa. Brahmův svět je pole radovánek. Proč jsi zkrotil své vášně? Vzplane-li žena náhodou vášní k muži, přijde-li za ním a touží po jeho společnosti, nemá muž, byť bez vášně, odepřít její výzvu. Odmrští-li ji, bude na tomto světě různě postižen a na onom světě přijde do pekla... Muže neposkvrní styk se ženou, která dobrovolně vyhledala jeho společnost, ať se jedná o nevěstku, či o ženu z domácnosti.' Potom mu uložil, aby za pokání strávil deset dní ve sféře hříšníků. Vzápětí se dal u Višnua ohlásit jiný Brahmá s desíti tvářemi, jehož vesmír byl desetkrát větší než svět stvořený Brahmou se čtyřmi tvářemi. Když vstoupil, vykázal mu Višnu sedadlo vyšší než Brahmovi se čtyřmi tvářemi. Potom přišel stonásobný Brahmá, jemuž se dostalo přednějšího místa než desetinásobnému. Nakonec přišel Višnua velebit tisícinásobný Brahmá a byl posazen nejvýše. "Tak poznal Brahmá, který se pokládal za rovna Višnuovi, že je v božské hierarchii tuze malým pánem a pýcha ho opustila.“  Tento mýtus je jasným dokladem protiasketických tendencí višnuismu, které byly v kršnovském kultu ještě vystupňovány.) Podle některých názorů je to způsobeno tím, že jako bůh stvořitel světa je příliš odtažitý od prostých lidí. Většina se přiklání k Šivovi a Višnuovi, které jejich příznivci považují za nejvyšší bohy. Jeho dcerou a zároveň manželkou je bohyně Sarasvatí, která je patronkou učenosti, literatury a umění. Jedním z jeho synů je Manu, který byl prvním člověkem.

Brahmá (v písmu dévanágarí: ब्रह्मा "Brahmá") je hinduistický déva (bůh), kterému v konceptu Trimúrti (ústřední božské trojice, kam patří též Šiva a Višnu) náleží úloha stvořitele vesmíru. Neměl by být zaměňován s brahman (i brahma), což je abstraktní prvek božství – zcela nepopsatelný základ všeho. Podle některých názorů postupem času došlo ke konkretizaci tohoto zcela abstraktního principu a tak vznikl zcela konkrétní bůh Brahmá.

Brahma (Sanskrit, m., ) ist der Name eines der Hauptgötter im Hinduismus. Die weiteren Hauptgötter sind Vishnu (Bewahrung) und Shiva (Zerstörung), mit diesen beiden bildet Brahma die Trimurti. Seine Gattin ist Sarasvati.


Apocalypse Production Crew.

Apocalypse Production Crew (někdy "aPOCALYPSE pRODUCTION cREW" nebo "aPC") byla hlavní MP3 warezovou skupinou, založenou dvěma osobami, známé pod pseudonymy acid^rain a Viper, v květnu roku 1997.

Australian Crackers United.

Australian Crackers United byla založena převážně v Melbourne v Austrálii. Existovala v letech 1987 až 1992. Z velké části dováželi počítačové hry a jiné aplikace ze zámoří.

aXXo.

aXXo je známý hlavně mezi torrentovými uživateli. aXXo totiž uvolňoval filmy ve velmi dobré kvalitě (ne v HD, aby soubory měly, co nejmenší velikost). aXXo není skupina, ale pouze jedna osoba, která se zabývala kopírováním filmů celý den.

The Band.

The Band vznikla v roce 1987 a tvořili ji Duncan, Sir 004 & Gonthar (bývalý člen WOW on the C64), byla jednou z nejznámějších Belgických skupin, která tvořila crack soubory. Vydávali hlavně crack soubory pro počítače Amiga. Povedlo se jim totiž přerušit metodu ochrany, která byla poprvé použita u her Side. Skupina byla rozpuštěna kolem roku 1989. Několik členů se pak následně přidalo k německé skupině Vision Factory.

Canadian Pirates Inc.

Canadian Pirates Inc byla založena v kanadském Ontariu a zaměřovala se hlavně na kopírování souborů od firmy Apple.

Centropy.

Centropy založená roku 1999 byla skupina specializující se na padělání filmů. Jejich největším úspěchem bylo vydání Matrix: Reloaded ještě před tím než se vůbec dostal do kin v roce 2003.

DrinkOrDie.

DrinkOrDie byla warezová skupina, která se zaměřovala na padělání systémů od Microsoftu. Jejich největším úspěchem bylo vydání Windows 95 ještě před samotným vypuštěním na trh.

Echelon.

Echelon je warezová skupina, která se zabývá hlavně hrami na Playstation a Dreamcast.

Hoodlum.

Byla warezová skupina, která se byla uzavřená v roce 2005. Jejím největším počinem bylo vydání počítačové verze hry GTA:San Andreas.

The Humble Guys.

The Humble Guys (též také THG) byla první warezovou skupinou, která použila NFO soubory.

Kalisto.

Kalisto byla warezová skupina, která hlavně padělala hry na Playstation a Playstation 2 a také Dreamcast. Používali k tomu obrazy ve formátu ISO.

PARADOX.

PARADOX (také PDX) je skupina založená roku 1989. Nejdříve se specializovala na soubory a hry pro počítače Amiga a později, na dnešní počítače a hry na Playstation. PARADOX byla jedna z prvních skupin, které se povedlo dostat crack k Windows Vista.

Phrozen Crew.

Phrozen Crew založena 1993, byla jedna s nejvíce populárních skupin specializující se na software pro osobní počítače. Řídili se heslem „Vždycky dostaneme, co chceme.“

Razor1911.

Razor1911 je v současnosti jednou z nejpopulárnějších warez skupin, založena roku 1985. Nejdříve se specializovali na počítače Commodore 64, později na Amiga a IBM PC. V roce 2016 ukončila veškerou warez činnost.

RELOADED.

RELOADED (také RLD) byla založena v roce 2004, bývalými členy warez skupiny DEViANCE. Je jednou z největších vydavatelů crack verzí dnešních her na počítač. Většinou se skupině povede hru vydat dřív než je datum vydání.

SKiDROW.

SKiDROW je jednou z největších warez skupin současnosti a vznikla v roce 2007. Jsou známí tím, že jako první přerušili ochranu od Ubisoftu. Nejdříve vydávali soubory pro počítače Amiga a později se více soustředili na hry. Jejich největším úspěchem je vydání série Assasin’s Creed vždy pár dní před samotným vydáním. 24. srpna 2012 vydali prohlášení, že mají na kontě už 500 her, které vydali ve formátu ISO.

Warez skupiny jsou skupiny tvořeny počítačovými piráty, kteří nelegálně šíří počítačové hry, filmy a nebo jiné aplikace. Většinou přiřadí ke svým vydáním jeden NFO soubor. Vzhledem k povaze warez scény, není toho moc známo o těchto skupinách. Zde uvedené jsou jen ty z významných, s krátkým úvodem, kdy byly vytvořeny a čím se podílí. Je nutno poznamenat, že existuje mnoho warezových skupin, které tu vůbec nejsou zobrazeny. Na rozdíl od pirátských prodejců nemají warezové skupiny ze svého počínání žádný finanční zisk. Motivace těchto skupin může být různá, obvykle je založena na „pověsti“ – skupiny mezi sebou soupeří, co nejdřívější kvalitní vydání je v komunitě vnímáno jako úspěch.

Unter Release Group (engl. „Veröffentlichungsgruppe“) oder Warez Group versteht man in der Computerszene eine Gruppe, die Filme, Musik, Software, Skripte und/oder Spiele (Warez) illegal im Internet veröffentlicht. Release Groups sind ein Teil einer weltweit agierenden Subkultur, die sich als The Scene bezeichnet.


Život.

Narodil se ve Vídni jako syn českého vojáka rakousko-uherské armády. Studoval ve Vídni a v Berlíně u Franze Schrekera. Působil pak na řadě německých operních scén. Na začátku 1. světové války byl sice odveden do armády, ale bylo mu umožněno zůstat ve Vídni a pokračovat ve studiu hudby. V roce 1922 se seznámil s vdovou po Gustavu Mahlerovi a s její dcerou Annou, které věnoval svou symfonii č. 2 a v březnu roku 1924 se s ní oženil. Manželství však do roka skončilo rozvodem.  V době tohoto krátkého manželství Křenek dokončil svůj "1. houslový koncert op. 29". Rakouská houslistka Alma Moodie pomohla skladateli, ani ne tak s houslovým partem, ale tím, že v době německé poválečné hyperinflace získala prostřednictvím švýcarského mecenáše finanční prostředky. Křenek jí koncert věnoval a Moodie jej poprvé uvedla v 5. ledna 1925 v Dessau. Krátce po premiéře koncertu následoval rozvod s Annou Mahlerovou.  V roce 1926 dokončil svou nejslavnější skladbu, jazzovou operu "Jonny spielt auf". V roli Anity z této opery údajně ztvárnil osobnost a charakter Almy Moodie. Opera měla mimořádný úspěch, ale kritici i kolegové Křenkovi vyčítali přílišnou komercionalizaci jeho hudby. Krátce poté také skladatel radikálně styl své hudby změnil.  Jazzem ovlivněná hudba opery, její příběh i sám skladatel, se stal centrem útoků ze strany nastupující nacionálně-socialistické strany. Byl řazen mezi představitele tzv. zvrhlého umění. Byl nazýván židovským skladatelem, ačkoliv židovského původu nebyl. 3. března 1933, den po volbách, ve kterých nacisté získali kontrolu nad Říšským sněmem, byla v Mannheimu stažena jeho scénická hudba ke hře Johanna Wolfganga von Goethe "Triumph der Empfindsamkeit" a na nátlak ze strany Německa byla i ve Vídni zrušena premiéra opery "Karel V."  V roce 1938 Křenek emigroval do Spojených států, kde učil nejprve na Vassar College v Poughkeepsie (cca 100 km od New Yorku). V letech 1942–1947 působil na Hamline University v Saint Paul v Minnesotě. Zde se znovu oženil se svou studentkou, skladatelkou Gladys Nordenstromovou. Americkým občanem se stal v roce 1945.  V padesátých letech vyučoval na "Královské hudební konzervatoři" (The Royal Conservatory of Music) v Torontu v Kanadě. Mezi jeho studenty byli např. skladatelé Milton Barnes, Lorne Betts, Samuel Dolin, Robert Erickson, Halim El-Dabh, Richard Maxfield, Will Ogdon, a George Perle.  Od roku 1966 žil v Palm Springs v Kalifornii, kde také v roce 1991 zemřel. Na počest skladatele založila jeho manželka ve Vídni hudebněvědný ústav "Ernst Krenek Institute". V roce 2004 bylo jeho sídlo přesunuto do Kremže v Dolním Rakousku.

Hudební styly.

V průběhu svého života prošel Křenek bohatým hudebním vývojem. V jeho díle se obrážejí hlavní hudební směry 20. století. Jeho raná díla jsou pozdně romantického charakteru a vykazují vliv jeho učitele Franze Schrekera. Okolo roku 1920 se, pod vlivem díla švýcarského hudebního teoretika Ernsta Kurtha "„Lineare Kontrapunkt“" a teoretických principů rozpracovaných v pracích Ferruccia Busoniho, Artura Schnabela, Hermanna Scherchena a dalších, obrátil k atonální hudbě.  Po návštěvě Paříže, kde se seznámil s dílem Igora Stravinského a skladatelů Pařížské šestky (Les Six) se přiklonil k neoklasicismu. Krátce poté již komponoval ve stylu neoromantismu s využitím jazzových prvků. Z tohoto období pochází jeho nejslavnější dílo, jazzová opera "Jonny spielt auf" (1926) a jednoaktová opera "Schwergewicht" (1928).  Neoromantický styl opustil Křenek koncem dvacátých let a obrátil se k dvanáctitónové technice propracované Arnoldem Schoenbergem. Tuto skladebnou techniku použil např. v opeře "Karl V." (1931–33) a ve většině pozdějších prací. V kantátě "Nářek proroka Jeremiáše (Lamentatio Jeremiae prophetae)" kombinoval tuto techniku s renesančním kontrapunktem.  V roce 1955 byl pozván do Studia pro elektronickou hudbu WDR ("Studio für elektronische Musik WDR, Köln") v Kolíně nad Rýnem. Počátkem šedesátých let pak obohatil svou seriální hudbu o prvky aleatoriky, např. v dílech "Horizon Circled" (1967), "From Three Make Seven" (1960–61) a "Fibonacci-Mobile" (1964)  V pozdějších letech se stal jeho kompoziční styl mnohem uvolněnější i když nadále používal jak dvanáctitónovou, tak seriální techniku.

Vyznamenání.

Skladateli se za jeho života dostalo mnoho poct. K těm nejvýznamnějším patří:

Dílo (výběr).

Dílo Ernsta Křeneka je neobyčejně rozsáhlé. Zahrnuje 242 číslovaných prací a dalších 130 děl bez opusových čísel. Úplný seznam je uveden na stránkách Ústavu Ernsta Krenka.

Ernst Křenek či později Ernst Krenek (23. srpna 1900 Vídeň – 22. prosince 1991 Palm Springs, Kalifornie) byl rakouský a americký hudební skladatel, vědec a pedagog českého původu. Experimentoval s atonalitou a dalšími moderními hudebními styly. Napsal i řadu hudebněvědných prací. Dvě skladby zkomponoval pod pseudonymem Thornton Winsloe.

Ernst Krenek (* 23. August 1900 in Wien; † 22. Dezember 1991 in Palm Springs, Kalifornien; ursprünglich "Křenek") war ein US-amerikanischer Komponist österreichischer Herkunft.


Geografie.

Největší město kladského okresu (Powiat Kłodzki), dřívější hlavní město Kladského hrabství. Leží v severovýchodní části Kladské kotliny na úpatí pohoří Góry Bardzkie (německy "Warthagebirge") v nadmořské výšce okolo 290-360 m n. m. Nejnižším místem je ústí Ścinawki (čes. Stěnavy) v místní části Ustronie. Naopak nejvyšším bodem je úbočí hory Czerwoniak na jihu při hranicí s obcí Krosnowice.

Toponymie.

První zmínka o městě pochází z roku 981 z Kosmovy kroniky, která se zmiňuje o "castelum Kladsko." Jméno českého původu pochází od dřevěných klád, které sloužily buď jako opevnění pohraniční pevnosti nebo jako můstky v neprostupném terénu.  Ve vrcholném středověku němečtí kolonisté přejali původní název v německé formě "Glatz", jež se nám poprvé připomíná k roku 1291. Podle pozdějších teorií německých nacionalistů mělo být město založeno Římany. Tuto domněnku měly potvrdit nálezy římských mincí a název města odvozený z latinského "Glacium" (čes." led"). Do 19. století se objevovaly názory, že město založil Jindřich I. Ptáčník nebo Karel Veliký.  Polský název Kładzko zmínil poprvé polský spisovatel Józef Lompa v knize "Krótki rys jeografii Szląska dla nauki początkowej" vydané r. 1847 v Głogówku. Po připojení města k Polsku byl užíván název "Kładzko", později ve zpolonizované formě "Kłodzko".

Symboly města.

Ve znaku města je stříbrný dvouocasý (český) lev se zlatou korunou v červeném poli. Tradice přisuzuje udělení znaku českému králi Přemyslu Otakarovi II. v polovině 13. století. Nejstarší vyobrazení znaku se dochovalo na 1. typáři městské pečeti z konce 13. století s latinským nápisem "SIGILLVM CIVIVM CLATZENSIS CIVITATIS", v českém překladu "Pečeť občanů Kladské obce". Kopie pečetidla je uložena ve sbírce kladského Zemského muzea.  Vlajka města vychází z barev a vlajky Kladského hrabství. Skládá se ze dvou podélných pásů - červeného dole a zlatého nahoře. Vlajka byla schválena radou města roku 1990. Je vyvěšována při setkání partnerských měst a při místních událostech.

Historie.

Prvotní raně středověká osada v místě dnešního města vznikla na jedné z větví Jantarové stezky. Do konce 10. století oblast i hrad údajně ležely v autonomním slavníkovském knížectví. Právě první písemná zmínka v Kosmově kronice o Kladsku z roku 981 souvisí se smrtí libického knížete Slavníka, otce svatého Vojtěcha. Kosmovu zprávu je však nutno chápat tak, že v Kosmově době bylo Kladsko součástí českého státu.  V 11. století bylo Kladsko předmětem sporů mezi Přemyslovci a Piastovci, kteří jej dokonce roku 1003 nakrátko opanovali. Kladským mírem, který byl uzavřen mezi českým knížetem Soběslavem I. a polským knížetem Boleslavem III. Křivoústým roku 1137 se Kladsko stalo natrvalo součástí Čech. Od konce 12. století začala v podhradí vznikat trhová ves obývaná Čechy, severně od dnešního náměstí vznikalo německé osídlení. Dalším impulsem ke kolonizaci byl příchod řádu Johanitů do Kladska roku 1169.  Kdy se z trhové vsi v podhradí stalo město nevíme přesně, neboť lokační listina se nám nezachovala. Někteří historici soudí, že se tak mohlo stát už roku 1223. První zmínka o kladském rychtáři pochází z 29. března 1275. Jedná se tedy o vládu Přemysla Otakara II. Josef Žemlička ve své publikaci P"řemysl Otakar II. král na rozhraní věků" (str. 211-212) píše: ""Městská obec převzata králem se formovala v příhraniční Žitavě (Zittau), v polovině 13. století se počal rozvíjet městotvorný proces v kladské kotlině, na předním místě obec pod hradem Kladsko."" Na kladském hradě řídili správu kraje královští purkrabí. Středověká lokace města mu dala půdorys, který byl s malými změnami zachován dodnes.  V roce 1310 založili Johanité ve městě farní školu, jejímž žákem byl mimo jiné i první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic. Jeho přičiněním přišli roku 1350 z Roudnice nad Labem do Kladska Augustiniáni-kanovníci, kteří zde založili klášter Panny Marie, fundaci Arnošta z Pardubic a jeho bratří Smila a Viléma. Arnošt z Pardubic byl také roku 1344 donátorem oltářní archy, ze které se dochoval střední deskový obraz Kladské madony, který byl v roce 1805 prodán a je dosud ve Státních muzeích v Berlíně (Gemaeldegalerie).  Rozmach Kladska byl zastaven během husitských válek, kdy při přípravě obrany města byla pobořena předměstí. Ve stejné době ale bylo město rozšířeno až ke špitálu sv. Jiří (jižní část Frankenštejnského předměstí). K zadlužení města došlo v letech 1431 - 1437 za Půty staršího z Častolovic, jemuž kladský kraj připsal císař Zikmund roku 1431. Ke konsolidaci poměrů Kladska přispělo až panování krále Jiřího z Poděbrad, který roku 1458 učinil hlavním městem Kladského hrabství. Od jeho zadlužených synů koupil hrabství i s městem roku 1501 Ulrich von Hardeck. Období prosperity města ukončila až třicetiletá válka.  Té předcházelo období napětí mezi panujícím rodem Habsburků a protestantským Českým královstvím. Roku 1562 byla většina obyvatel luterány a převzali také farní kostel. V té době ukončily ve městě činnost kláštery mendikantských řeholí františkánů a bernardinů (odnož františkánů). Z jejich klášterních budov se na čas staly špitály a zahrady posloužily jako hřbitovy pro obyvatele předměstí. Na počátku třicetileté války stálo město na straně krále Fridricha Falckého. Až v roce 1622, bylo jako jedna z posledních povstaleckých pevností dobyto Habsburky. Kladský hrad i s budovami kláštera augustiniánů-kanovníků byly při dobývání pobořeny, a proto byly nahrazeny stavbou moderní pevnosti s nárožními bastiony a věncem kasemat. Fortifikační práce provedl mezi lety 1680–1702 mistr Jakub Carove.  Po prohrané První slezské válce bylo roku 1742 Vratislavským mírem Kladské hrabství odtrženo od Čech a připojeno jako země s zvláštním postavením k Prusku. Pruský král Fridrich II. Veliký oceňoval strategickou polohu města, proto přistoupil k celkové modernizaci a přestavbě pevnosti. Ačkoliv během sedmileté války byla roku 1760 pevnost a s ní i město dobyty zpět habsburskými vojsky, muselo být Prusům vráceno roku 1763 na základě Hubertusburského míru. Naposled byla pevnost obléhána Napoleonovými vojsky roku 1807.  Mezi léty 1862–1905 byly vybudovány železniční tratě spojující město s Vratislaví (Wrocław), Waldenburgem (Wałbrzych), Chudobou (Kudowa) a s Ústím nad Orlicí přes Lichkov. Mezi léty 1864-74 byl vybudován velký nemocniční komplex v místní části Hassitz (Jurandów). V roce 1877 pozbylo město statutu pevnosti, což umožnilo svobodný stavební vývoj. Mezi léty 1880–1911 byly zbořeny městské brány a většina hradeb. Město se začalo rozrůstat na jih, východ i západ.  V meziválečném období byly postaveny další čtvrti kolem Starého města a v roce 1939 čítalo Kladsko 22 tisíc obyvatel. Během druhé světové války byl v pevnosti zajatecký tábor a pobočka koncentračního tábora Gross-Rosen. Na samém konci války bylo město opět prohlášeno pevností (Festung Glatz), která se měla bránit do poslední chvíle. Nakonec se tak nestalo a sovětská vojska obsadila město 9. května 1945 bez boje. Území bývalého Kladska spolu s městem připadlo rozhodnutím Spojenců Polsku, ačkoliv si oblast z historických i národnostních důvodů nárokovalo Československo. Vznikl tak Československo-polský spor o Kladsko, který vysídlením Němců a Čechů a přílivem Poláků z východu skončil ve prospěch Poláků podepsáním mezistátní smlouvy v roce 1958.

Architektura a urbanismus.

Urbanismus.

Kladsko je příkladem dobře zachovalého středověkého městského půdorysu, sevřeného terénním reliéfem a obranným systémem hradu, později pevnosti. Nejstarší část města stojí na levém břehu řeky Kladské Nisy, na úpatí zámeckého návrší (Góra zamkowa). To je důvodem, proč se ve Starém městě vyskytují tak velké výškové rozdíly: mezi náměstím (Rynek) a hladinou řeky je to až 20 metrů, mezi pevností a řekou je to až 60 metrů. Výsledkem je strmý spád mnohých ulic, které jej překonávají často pomocí schodů. Staré město je od ostatních částí města odděleno pásem zeleně, která vyrostla v místech původního opevnění.  O málo mladší je místní část města na ostrově (wyspa Piasek), který byl ve středověku vytvořen písčitými nánosy zeminy mezi mlýnském náhonem (Młynówka) a Kladskou Nisou. Dominantou celého města je bastionová pevnost na výše zmíněné Górze Zamkowej a ještě menší pomocná pevnost na Owczej Górze. Také dříve samostatné vsi jako Ustronie, Jurandów, Leszczyny, Zagórze byl ve 20. století připojeny k městu, ale zachovaly si svůj původní půdorys lánových vsí.  Za hranicí historických předměstí na východě města byla v druhé polovině 20. století vystavěna panelová sídliště.

Kladsko (polsky "Kłodzko" [kuodsko], německy "Glatz," latinsky" Glacium, Glacensis" "urbs)", je okresní město na jihu polského Dolnoslezského vojvodství, centrum současného okresu Kladsko a historického Kladského hrabství. Město leží uprostřed Kladské kotliny na Kladské Nise. Žije zde obyvatel.

Kłodzko [] ( "Glatz" []; ; tschechisch: "Kladsko") ist die Hauptstadt des Powiat Kłodzki in der polnischen Woiwodschaft Niederschlesien. Sie hat Einwohner (Stand: ). Bis in das 19. Jahrhundert war Glatz die Hauptstadt der Grafschaft Glatz, bis 1945 gehörte die Stadt zum Deutschen Reich.


Život.

Stříbrný věk.

Anna Achmatovová se narodila v roce 1889 na břehu Černého moře v letovisku Sarakipi (lázeňská oblast Velká Fontána) u Oděsy. Otec byl námořní strojní inženýr, později pracoval jako státní úředník. Brzy po narození se s rodiči přestěhovala do Carského Sela a tam žila až do svých šestnácti let. Studovala na Mariinském dívčím gymnáziu, kde se seznámila s díly Tolstého a Puškina a naučila se francouzsky. Během studií na gymnáziu v Carském Sele ji ovlivnil tehdejší tamní ředitel, básník Innokentij Fjodorovič Anněnskij. K Černému moři se často vracela v létě do Sevastopolu, s matkou a sourozenci po rozchodu rodičů v roce 1905 žila nějaký čas v nedaleké Jevpatorii. V letech 1906–7 studovala v Kyjevě na gymnáziu, kde byl jedním z vyučujících budoucí známý filozof Gustav Spet. Pokračovala ve studiu práv na vyšší škole v Kyjevě a později studovala na filozofické fakultě v Petrohradu. V roce 1910 se provdala za básníka a literárního teoretika Nikolaje Stěpanoviče Gumiljova, svého přítele z mládí. Na svatební cestu odjeli do Paříže, kde se seznámila s malířem Amedeem Modiglianim. Po návratu do Petrohradu ji manžel uvedl do místní umělecké společnosti. Jejich manželství se ocitlo v krizi a Gumiljov odjel pracovně do Habeše. Anna Achmatovová se vrátila do Paříže, kde se znovu setkala s Modiglianim. Stali se blízkými přáteli a i když jejich vztah trval jen několik týdnů, odrazil se v tvorbě obou umělců. Modigliani kromě řady kreseb vytvořil i její sochařské portréty a Achmatovová své city promítla do veršů. V pozdním věku napsala vzpomínkovou črtu Amedeo Modigliani (1958–1964)  V roce 1911 byly v Rusku poprvé zveřejněny její verše pod jménem Anna Achmatovová a v dalším roce vyšla její první sbírka "Večer". Lyrické básně měly velký úspěch a Achmatovová se stala středem literárního života v Petrohradě. Byla členkou skupiny Cech básníků, kterou vedl její manžel a která se hlásila k novému směru akméismu. V říjnu 1912 se jí narodil syn Lev Gumiljov. Na podzim roku 1914 byla vydána její druhá kniha "Růženec", která jí přinesla velkou popularitu a byla do roku 1923 vydána v několika reedicích. V roce 1916 její manžel odjel do války a Achmatovová pracovala na své baladě-poémě "U samého moře", která vyšla knižně v březnu 1916. V roce 1917 byla vydána třetí básnická sbírka "Bílé hejno". Manželství bylo již dlouho udržováno jen formálně a v roce 1918 se rozvedli. Ještě téhož roku se provdala za vědce asyrologa Vladimíra Šilejka a nastěhovala se s ním do jeho bytu v petrohradském Domě fontán (bývalý palác šlechtického rodu Šeremetěvů), kde prožila s krátkými přestávkami dalších třicet let svého života. Achmatovová měla k tomuto místu pevný vztah a kulturní historie paláce byla pro ni trvalou inspirací.  S novými společenskými poměry po říjnové revoluci 1917 se vyrovnávala jen obtížně. Mezníkem v jejím životě byl rok 1921, kdy se rozešla s Šilejkem a v srpnu byl zatčen její bývalý manžel Gumiljov a za tři týdny byl popraven za protisovětskou činnost. Achmatovovou jeho smrt těžce zasáhla a uvažovala o emigraci. Její vztah k vlasti a národu byl natolik silný, že se rozhodla dál žít v Rusku. V tomto období jí vyšly ještě dvě básnické sbírky "Jitrocel" (1921) a "Anno Domini MCMXXI" (1922), ale potom se na dlouhá léta odmlčela a její verše nebyly z rozhodnutí stranických orgánů publikovány. Uchýlila se do „vnitřní emigrace“ a psala tzv. do šuplíku. Pracovala jako knihovnice v Zemědělském institutu a věnovala se studiu díla A.S.Puškina. V roce 1922 začala žít v partnerském vztahu s historikem umění Nikolajem Puninem. V roce 1926 se oficiálně rozvedla s Vladimírem Šilejkem. Příjmení Achmatovová začala používat i v občanském životě a měla je zapsáno v osobních dokladech.

Stalinský režim.

V období stalinského teroru byl zatčen v roce 1935 její třiadvacetiletý syn Lev Gumiljov a Nikolaj Punin. Achmatovová odjela do Moskvy a s pomocí Borise.Pasternaka, který osobně napsal Stalinovi, dosáhla po týdnu jejich propuštění. Achmatovová byla sledována agenty a informátory NKVD, v této době spálila velké množství vlastních rukopisů. Existenční starosti a nevyhovující podmínky v přeplněném bytě v Domě fontán způsobovaly napětí ve vztahu Anny Achmatovové a Punina. V roce 1938 se rozešli. Zamilovala se do ženatého muže Vladimíra Garšina, profesora medicíny. Syn byl znovu zatčen v březnu 1938 a odsouzen k deseti letům nucených prací, trest byl později zkrácen na pět let. Sedmnáct měsíců Achmatovová chodila k leningradskému vězení a stávala v dlouhých frontách, aby mohla předat dopis nebo balíček pro syna. Své pocity a zážitky popsala v básnickém cyklu "Rekviem", napsaném v letech 1935–40 a poprvé vydaném v Mnichově v roce 1963.  V době 2. světové války došlo k určitému uvolnění umělecké tvorby ze strany stalinského režimu, který využíval popularitu umělců k posílení národní hrdosti a odvahy k boji. V roce 1939 byla Achmatovová přijata do Svazu spisovatelů a v roce 1940 vyšla její sbírka "Ze šesti knih". Začala pracovat na svém rozsáhlém díle – "Poémě bez hrdiny", které dokončila až v roce 1960. V prvních válečných měsících vstoupila do leningradské domobrany a vystoupila v rozhlasovém vysílání s provoláním k obyvatelům města. Koncem září 1941 byla Achmatovová po prodělaném infarktu na naléhání lékařů evakuována z obleženého Leningradu nejprve do Moskvy a nakonec do Taškentu, kde v roce 1943 napsala mnoho básní s vlasteneckou tématikou Do starého bytu v Domě fontán se vrátila v květnu 1944 a byla jí přiznána určitá společenská privilegia spojená i s materiálními výhodami. Vladimír Garšin, jemuž za blokády zemřela hladem manželka, byl psychicky nemocen a ukončil milostný vztah.  Politické poměry v SSSR po 2. světové válce byly založeny na neomezené moci J.V. Stalina, který v zájmu rozšíření vlivu SSSR ve světě vyžadoval od svých občanů absolutní loajalitu a tvrdě potlačoval projevy nezávislosti, svobodného myšlení a sympatií k západnímu světu. Od umělců se očekávala aktivní podpora režimu. V srpnu 1946 byla přijata rezoluce ÚV KSSS o časopisech "Zvezda" a "Leningra"d, kterou byla zahájena ideologická a propagandistická kampaň v kulturní oblasti. Směřovala proti umělcům, kteří se stali symboly nadějí na proměnu země a poválečné uvolnění. V rámci této kampaně se obětí hrubých útoků leningradského kulturního tajemníka Andreje Ždanova stali především populární spisovatelé Achmatovová a Zoščenko kteří si uchovali nezávislost ve své tvorbě. Jejich díla byla podrobena ostré kritice a odsouzena jako „proniknutá duchem pesimismu, výchově mládeže škodlivá a pro sovětskou literaturu nepřijatelná“. Oba umělci byli vyloučeni se Svazu sovětských spisovatelů a následoval absolutní zákaz publikační činnosti. Na určitou dobu jim byly odebrány i potravinové lístky, syn Lev Gumiljov byl vyhozen z univerzity. Kampaň vyvrcholila v roce 1949 tzv. leningradským případem, kdy bylo popraveno mnoho stranických funkcionářů. Lev Gumiljov byl znovu zatčen a odsouzen k desetiletému pobytu v táboře nucených prací. Současně byl uvězněn také Nikolaj Punin, její celoživotní přítel a důvěrník, který v roce 1953 v gulagu zahynul. Svého syna se Achmatovová snažila zachránit i tím, že v roce 1950 napsala básnický cyklus "Sláva míru" a oslavné verše o Stalinovi. Vytrvale zkoušela získat přímluvu za jeho propuštění, napsala Stalinovi osobní dopis. Lev Gumiljov byl propuštěn z lágru až v roce 1956 a dlouho žil v přesvědčení, že matka pro něho mohla udělat víc.

Doba tání.

V roce 1951 byla na návrh A.Fadějeva znovu přijata do Svazu spisovatelů, publikovat vlastní verše však nemohla. Věnovala se překladům poezie z mnoha jazyků a literárně vědecké činnosti zaměřené na díla Puškina a Lermontova. V roce 1955 jí Literární fond SSSR přidělil malou dřevěnou chatičku na břehu moře v Komarovu nedaleko Leningradu, která se stala místem setkávání mnoha spřátelených umělců. Rehabilitace a uznání se dočkala až počátkem 60. let. Vyšlo několik výborů jejích veršů (v roce 1965 "Běh času") a vzpomínkových textů. Její nejzávažnější díla "Rekviem" a "Poéma bez hrdiny", která uzavřela v tomto období, byla však v SSSR v plném znění publikována až v roce 1989. Její tvorba byla ceněna i v zahraničí, dvakrát byla navržena na Nobelovu cenu za literaturu. V roce 1964 jí bylo umožněno osobně převzít v Taormině na Sicílii prestižní literární cenu Etna-Taormina. V červnu 1965 jí byl udělen čestný doktorát Oxfordské univerzity.  Zemřela 5. března 1966 v moskevském sanatoriu Domodědovo. Pohřeb se konal 10. března v Leningradě za účasti tisíců lidí. Pochována byla v Komarovu. Její syn Lev Gumiljov spolu se svými studenty posbírali kameny, z nichž vytvořili na hrobě stěnu jako symbol zdi křížů, u které stávala jeho matka s balíčky pro vězněného syna.

Básnická tvorba.

Achmatovová je představitelkou modernistického básnického směru, tzv. akméismu. Z počátku psala především milostnou a vlasteneckou lyriku. Následně vytvářela postsymbolické básně a později v návaznosti na dění v zemi tragické lyrické básně o stalinském teroru.

První období (1907–1922).

Své první verše napsala v jedenácti letech. Poprvé publikovala pod patronací N. Gumiljova v roce 1907 v pařížském časopise Sirius jako Anna Gorenko. Od roku 1911 její verše vycházely v různých časopisech. Na přání otce, který nechtěl, aby používala své vlastní příjmení, začala používat pseudonym Achmatovová. Bylo to příjmení její prababičky, která byla údajně potomkem mongolského chána Achmata.  Její raná poezie byla ovlivněna symbolisty. V roce 1913 se spojila s Gumiljovem a Mandelštamem v nové literární skupině Akmeisté, která odmítala symbolistický mysticismus a vracela se ke klasickým básnickým základům stručnosti a přesnému vyjádření emocionální zkušenosti. Psala verše velmi přístupné, srozumitelné, citlivé a snadno zapamatovatelné.  V její tvorbě z tohoto období převažuje milostná lyrika ve spojení s přírodou, melancholické verše o lásce jsou zpracované formou krátkých příběhů. Později se objevují vlastenecké motivy.  V poémě "U samého moře" "(У самого моря") zachytila pocity dospívající dívky, která odmítá lásku mladého chlapce, protože čeká na vysněného muže a zklamání z nenaplněného očekávání. Báseň napsaná v roce 1914 a vydaná v roce 1921 odráží její vzpomínky na letní pobyty na Krymu.  V průběhu prvního období své tvorby vydala pět básnických sbírek:  Sborník "Večer" se převážně zaobírá tragickými momenty v lidských životech, jsou tu loučení, nešťastná láska, melancholie. Velkou popularitu jí přinesla druhá sbírka "Růženec", v níž je zřejmý postupný odklon od symbolismu – poetické deníkové zápisky, lyrické miniatury z denního života. Třetí sbírka "Bílé hejno" vyšla roku 1917 a zaznívají v ní nejen intimní tóny, ale také ohlasy války a revolučních událostí. Sbírka "Jitrocel" obsahovala 38 básní napsaných většinou v letech 1917-18 dovršila lyrická témata z přechozího období. V dalších reedicích byla často publikována jako součást sbírky "Anno Domini". Tklivé básně ze sbírky "Anno Domini MCMXXI" se podobaly modlitbám, zádušní mši za jejího exmanžela a za hodnoty jeho věku.  Začátkem dvacátých let měla její poezie obrovský úspěch, ale později se až do poloviny třicátých let odmlčela.

Druhé období (1935–1965).

Nová etapa její tvorby je spojena s osudy jejích blízkých lidí pronásledovaných stalinským režimem. Mění se její básnický rukopis, milostná lyrika ustupuje a hlavním tématem jejích rozsáhlých lyricko-epických cyklů se stává tragický osud ruského národa v době totality vycházející z osobní zkušenosti. Od poloviny třicátých let postupně vznikala její dvě vrcholná díla "Rekviem" a "Poéma bez hrdiny", obě však byla v Sovětském svazu publikována až po její smrti.  autobiografická poéma, kterou psala v letech 1935–1940, dodatky 1957–1961. Publikována byla poprvé v Mnichově v roce 1963, kdy dílo vydal v originále ruský Spolek spisovatelů v zahraničí. V SSSR vyšlo až v roce 1987 v časopise "Okťabr". Vyjadřuje pocity smutku a bezmoci matky po zatčení syna a muže. Básnický dokument, v němž sdílí utrpení se svým národem v době stalinismu.  dílo, které vznikalo postupně od roku 1940, Achmatovová uzavřela až roku 1962. Jako samizdat se v SSSR objevovalo od roku 1960, i když fragmenty byly publikovány ve sbornících básní od roku 1958. Kompletní znění bylo poprvé vydáno v New Yorku v roce 1963 v almanachu "Vzdušné cesty". V SSSR byla Poéma zařazena ve sbornících Anny Achmatovové v sedmdesátých letech, cenzurou však byly vyřazeny některé části. Celá básnická skladba, složená ze čtyř zpěvů, byla vydána v SSSR až roku 1989  Je to osobní zpověď autorky a současně historický obraz a psychologická studie epochy od stříbrného věku až po 2. světovou válku. Hlavním hrdinou je Petrohrad (Leningrad), milované město kde prožila většinu svého života. Vzpomínky na předválečné mládí a literární začátky se prolínají s tvrdou realitou obleženého Leningradu. V alegorickém průvodu maskovaných postav defilují před autorkou v Domě fontán historické osobnosti i celá generace přátel s tragickým osudem.  Další sbírky vydané v tomto období:

Portréty.

Anna Achmatovoá byla charismatická, krásná žena. Se svou vysokou štíhlou postavou a důstojným vystupováním budila pozornost v každé společnosti. Mnoho umělců ztvárnilo její podobu ve svých dílech. Nejznámější z nich je Amedeo Modigliani, který během jejich kontaktů v Paříži roku 1911 vytvořil kromě množství kreseb také několik sochařských portrétů. Kresba, kterou měla nejraději visela dlouhá léta v jejím bytě v Domě fontán.  Z ruských umělců její první portrét vytvořil Savelij Abramovič Sorin v letech 1913–1914. Známý je portrét od grafika, spisovatele a vědce Kuzmy Sergejeviče Petrova-Vodkina z roku 1922. Avantgardní malíř Natan Isajevič Altman namaloval portrét Anny Achmatovové v roce 1914. Ze stejného roku je portrét od Olgy Ludmilovny Della-Vos-Kardovské. Sochařské portréty vytvořil N. J. Daňko v letech 1924 a 1926.  Z dalších umělců to byli:  Zinaida Serebrjaková (1922), Taťjana Nikolajevna Glebovová (1934), Vladimír Alexejevič Milaševský (1921), Jurij Pavlovič Anněnkov (1921), Lev Alexandrovič Bruni (1922), Nikolaj Andrejevič Tyrsa (1928), Georgij Semjonovič Verejský (1929), Nina Josifovna Kogan (1930), Gerta Michajlovna Nemenová (1960–1963), Alexandr Grigorjevič Tüschler (1943)  Boris Vasiljevič Anrep, se kterým se seznámila v roce 1914 vytvořil pro National Gallery v Londýně mozaiku Compassion (Slitování) s postavou Anny Achmatovové v roce 1952.

Anna Andrejevna Achmatovová, rusky А́нна Андре́евна Ахма́това, vlastním jménem: Anna Andrejevna Gorenková, (23. června / 11. června 1889, Oděsa – 5. března 1966, Domodědovo) byla ruská básnířka, překladatelka a literární vědkyně, spoluzakladatelka a členka básnické skupiny akméistů.

Anna Andrejewna Achmatowa (gebürtige "Gorenko"; bzw. Горенко, wiss. Transliteration "" / "Gorenko"; * in Bolschoi Fontan bei Odessa, Russisches Kaiserreich; † 5. März 1966 in Domodedowo bei Moskau, Russische SFSR) war eine russische Dichterin und Schriftstellerin. Sie gilt als die "Seele des Silbernen Zeitalters" in der russischen Literatur und als bedeutende russische Dichterin. Ihr späteres Schaffen ist vor allem von den Schrecken der stalinistischen Herrschaft geprägt, während der sie selbst Schreibverbot hatte, ihr Sohn und ihr Mann inhaftiert waren und viele ihrer Freunde ums Leben kamen.


Popis.

Lama krotká je vysoké robustní zvíře, dosahující výšky 110 až 150 cm a hmotnosti 130 až 155 kg. Uši jsou dlouhé, obličej je ze srsti, nosní část je dlouhá, rovná, špička nosu je okrouhlá. Hřbet je plochý od plece až po záď, ocas se stáčí nahoru a na hřbet. Lamy se poněkud liší podle místa rozšíření hustoty srsti a podle její barvy.  Rozlišují se dva typy: Chaku a Qara. Většina (70 – 80 %) andských lam patří k typu Qara (zvaná také bezvlnná lama), který je charakterizován holým obličejem a nízkou srstí. Méně obvyklý je typ Chaku (vlnatá lama), který jak název naznačuje, produkuje víc vlákna a má čelo a uši porostlé srstí. Vyskytují se však také kříženci mezi těmito typy.  Lama je cenným zdrojem masa a vlákna. Maso je libové, červené barvy, nemramorované, jateční výtěžnost je 60 %. Kůže se hodí k výrobě sandálů, bot a vaků. Poskytuje asi 2 kg srsti ročně. Vlákno, které se vyskytuje ve škále od bílé po černou, je dlouhé a hrubé.  Srst se používá k výrobě provazů, vaků, pytlů, pokrývek i látek k výrobě oděvů, avšak vzhledem k robustní stavbě těla se lama krotká vždy chovala především k účelům soumarským pro transport různého materiálu. Pohybuje se většinou v karavanách. Vyznačuje se vysokou odolností vůči drsným podmínkám prostředí a velkou vytrvalostí v přenášení nákladů o hmotnosti až 40 kg. K tomuto přenášení se většinou používají kastrovaní samci. Lama je symbolem živočišné výroby Bolívie.

Chov v ČR.

Lamy krotké chová většina českých zoologických zahrad, protože jejich chov je poměrně nenáročný a zvíře je vůči lidem (i přes zažitou představu o plivání) poměrně nekonfliktní. Lze je najít například v Zoo Hluboká nad Vltavou, Zoo Ústí nad Labem, v Zooparku Vyškov či v Zoo Tábor.

Lama glama, neboli lama krotká ("Lama glama") patří mezi domestikované druhy. Podobně jako alpaka obývá oblasti Altiplána v Bolívii a v Peru. Malé populace jsou také v severním Chile, Argentině a Ekvádoru. Pase se na horských svazích a spásá střední až dlouhé trávy.

Das Lama ("Lama glama") ist eine Art der Kamele. Es ist in den südamerikanischen Anden verbreitet und eine vom Guanako abstammende Haustierform.


Historie.

Jméno města je keltské a znamenalo „bitevní pole“. Od 1. století byla na místě pozdějšího "Abbaye aux hommes" římská osada, kterou koncem 3. století zničily nájezdy barbarů. V 7. století sem přišli misionáři z Bayeux a postavili patrně několik drobných kostelíků. Město se poprvé připomíná roku 1027 a Vilém Dobyvatel zde po roce 1060 vystavěl hrad a dva kláštery s románskými kostely sv. Štěpána (kde byl také pohřben) a sv. Jiljí. Roku 1092 zde uzavřel anglický král Vilém II. Ryšavý se svým bratrem, normanským vévodou Robertem II. smlouvu, která ukončila jejich spory. Na začátku stoleté války roku 1346 město dobyl a vyplundroval anglický král Eduard III., který odtud táhl k vítězné bitvě u Kresčaku (Crécy), kde padl také český král Jan Lucemburský. Roku 1417 dobyl Caen anglický král Jindřich V. a město zůstalo v anglickém panství do roku 1450. Jindřich VI. dal roku 1432 založit v Caen univerzitu, která funguje dodnes.  V 16. a 17. století město velmi prosperovalo, jeho rozkvět zastavilo vypuzení protestantů (Edikt nantský) roku 1685. Za francouzské revoluce po pádu girondistů se generál Wimpffen roku 1793 v Caen neúspěšně pokusil o povstání proti Jakobínům.  Roku 1857 byl otevřen plavební kanál z Caen k moři a o rok později bylo město připojeno na železnici. Koncem druhé světové války bylo město těžce poškozeno za spojenecké invaze a zejména pak během bitvy o Caen, kdy byly zničeny dvě třetiny staveb. Rekonstrukce trvala do roku 1962.

Zajímavosti.

Z města není daleko na mořské pláže (15 km), voda je ve srovnání s okolím teplejší díky zákrutům Golfského proudu. Blízké okolí je rovinaté, po pár desítkách kilometrů se ale charakter krajiny mění. Nedaleko je Normandské Švýcarsko, připomínající českou pahorkatinu třeba v okolí Berounky, kde řeka Orne vytváří romantické soutěsky. Městská doprava zahrnuje pouze dvě tramvajové linky; jezdí po nich neobvyklé vozy – mají pneumatiky a pouze jednu kolej – jsou tedy hybridem mezi tramvají a trolejbusem. Stejný systém lze nalézt v Nancy, velmi podobný je v Rouenu nebo Clermont-Ferrandu. Počasí je typicky normandské a podobné britskému, časté jsou jeho rychlé změny, přeháňky a vítr.

Caen [kan] je město v Normandii na severozápadě Francie, historické středisko "Normandského vévodství". Žije zde obyvatel. Město leží na řece Orne asi 200 km severozápadně od Paříže a je pozoruhodné zejména stavbami, které zde v 11. století nechal zbudovat Vilém I. Dobyvatel. Jeho "Caenský hrad" patří mezi největší v západní Evropě. Mužský "klášter sv. Štěpána" (s hrobem Viléma Dobyvatele) a ženský "klášter sv. Jiljí" jsou dnes sídly magistrátu respektive regionální rady. V blízkosti města proběhlo za 2. světové války (6. června 1944) vylodění spojeneckých vojsk v Normandii a bitva o Caen. Původní plány počítaly s obsazením Caen do tří dnů, místo toho se o město bojovalo 34 dnů a město bylo z velké části zničeno. Dnes zde události vylodění v Normandii připomíná Muzeum míru.

Caen [] () (lateinisch "Cadomum" [aus keltisch "*Catumagos"], normannisch "Caën" oder "Kaem") ist eine Stadt in der französischen Region Normandie und mit Einwohnern (Stand ) die größte Stadt im Département Calvados. Außerdem ist sie Sitz der Präfektur des Départements. Die Präfektur verwaltet auch das Arrondissement Caen. Caen liegt am Fluss Orne, 15 Kilometer oberhalb von dessen Mündung in den Ärmelkanal, sowie 50 Kilometer südwestlich von Le Havre.


Termín.

Pod vlivem angličtiny se někdy objevuje označení "korozivní látka" (původem z "corrosive substance"). Termín korozivní se však v češtině tradičně vztahuje k poškození (korozi) materiálů, zejména kovů, proto takové označení není přesné. Dříve se pojem žíravina vztahoval pouze na látky zásadité (alkalické), nikoli na kyseliny, silné oxidanty atd.  Žíraviny v nízké koncentraci jsou obvykle dráždivé. Označení látky symbolem „žíravý“ (GHS05) v Globálně harmonizovaném systému může být založeno jak na žíravosti pro živé tkáně, tak vzhledem k neživým materiálům (kovům).  Žíraviny se liší od jiných škodlivin tím, že jsou bezprostředně nebezpečné při styku s tkání, kdežto jedy mají systémový toxický účinek, který potřebuje určitý čas k tomu, aby se projevil. Kolokviálně lze žíraviny označovat jako „jedy“, ale technicky jde o odlišnou věc. Žíravina ovšem může být současně i jedem, tedy existují látky, které jsou jak žíravé, tak jedovaté (např. fenol).

Žíravost.

Typickými žíravinami jsou silné kyseliny (kyselina sírová, dusičná atd.) a zásady (hydroxid sodný, draselný atd.), nebo koncentrované roztoky některých slabých kyselin (kyselina mravenčí, octová, glykolová) a zásad. Jejich účinek na živou tkáň je založen na acidobazické katalýze hydrolýzy esterů a amidů. Žíravé kyseliny a zásady jsou schopny odtučňovat kůži katalýzou hydrolýzy tuků, které chemicky patří mezi estery. Bílkoviny jsou chemicky amidy, které mohou být také hydrolyzovány touto cestou. Silné kyseliny a zásady denaturují bílkoviny a také snadno hydratují. Hydratace odstraňuje vodu ze tkáně a je významně exotermická. Například koncentrovaná kyselina sírová působí kromě poleptání také popáleniny. Silná oxidační činidla, například koncentrovaný peroxid vodíku, mohou být také žíravá pro tkáně nebo jiné materiály, i když je jejich hodnota pH blízká k neutrální. Příkladem silné kyseliny, které je současně silným oxidantem, je kyselina dusičná. Je výrazně žíravější, než by se dalo očekávat podle hodnoty pK.  Existují také specifičtější žíraviny. Například kyselina fluorovodíková působí v nižších koncentracích bezbolestně, ale snadno proniká tkání a selektivně napadá kosti, což činí práci s ní extrémně nebezpečnou. Technicky je to slabá kyselina, ale tvoří fluoridový iont (původce žíravosti) poté, co je bezbolestně vstřebána. Roztoky chloridu zinečnatého jsou normálně kyselé (podle Brønstedovy definice), avšak zinkový kation také specificky napadá hydroxylové skupiny jako Lewisova kyselina. To vysvětluje schopnost chloridu zinečnatého reagovat s celulózou a poškozovat papír a hedvábí.

Běžné typy žíravin.

Běžné žíravé chemikálie lze rozdělit na:

Žíravina (též "žíravá látka") je chemická látka, která může zničit nebo nevratně poškodit jinou látku, se kterou přijde do styku. Žíraviny jsou nebezpečné zejména pro možnost poškození očí, kůže nebo tkáně pod kůží, vdechování nebo požití žíraviny může poškodit dýchací, resp. trávicí ústrojí. Expozice žíravině vede k poleptání.

Ätzende Stoffe zerstören lebendes Gewebe oder greifen Oberflächen an, d. h., sie zeigen eine "Ätzwirkung". Zu den ätzenden Stoffen zählen stärkere Säuren und Basen sowie Verbindungen, die mit Wasser stark alkalisch oder sauer reagieren. Auch oxidierend wirkende und Wasser entziehende Stoffe können ätzend sein. Ätzende Stoffe können organischer oder anorganischer Natur, fest, flüssig oder gasförmig sein.


Vlastnosti mezních nákladů.

Krátkodobě je křivka mezních nákladů rostoucí v důsledku působení "zákona klesajících výnosů". Na velikost mezních nákladů nemá vliv úroveň "fixních nákladů", protože pokud jde vyrobit dodatečnou jednotku výstupu při nezměněných fixních nákladech (náklady, které jsou pevné - fixní), musejí být dodatečné fixní náklady nulové. Tzn. mezní náklady jsou určeny pouze variabilními náklady. Pro strategii "Průmysl 4.0" jsou tyto náklady v některých příznivých případech (téměř) nulové.

Empirická data týkající se mezních nákladů.

Během 20. století bylo provedeno několik výzkumů, které v datech oponovaly teorii neoklasicistních ekonomů. Podle neoklasicistních ekonomických modelů se mezní náklady společně s produkcí zvyšují, existuje mezi nimi tedy vztah přímé úměry. Oproti tomu výzkum, který provedl americký ekonom, profesor na univerzitě Princeton Alan Blinder, ukázal, že tento případ nastane pouze v 11 %, naopak častějším jevem jsou klesající, případně konstantní mezní náklady. Výzkumníci se 200 zástupců firem s prodejem přesahujícím 10 milionů dolarů dotazovali na křivku mezních nákladů. 48 % respondentů ji označilo jako konstantní, 41 % respondentů uvedlo, že je křivka mezních nákladů u jejich společnosti klesající, pouhých 11% hovořilo o křivce rostoucí.  Tento výzkum sice vyvrací neoklasicistní teorii mezních nákladů, ale bohužel nelze potvrdit, zda interpretace dat podaná respondenty byla správná.

Úspory z rozsahu.

Úspory z rozsahu (anglicky economies of scale) jsou výhody pramenící z provozu nebo výroby ve větším měřítku, tzn. s vyšší produkcí se snižují mezní náklady. Rozdíl ve výši mezních nákladů v závislosti na produkci velkou měrou závisí na typu odvětví. V některých může být rozdíl markantní, v tomto případě často vznikají monopoly – například v distribuci energií nebo železnic. Je-li rozdíl nesignifikantní, typicky v daném odvětví podniká několik menších firem.  Ve většině odvětví nastává případ, kdy do určitého množství produktů mezní náklady klesají, ale při překročení jisté hranice se naopak začnou zvyšovat. V modelu dokonalé konkurence mezní náklady zůstávají stejné nehledě na výši produkce, tento model ale v reálném světě můžeme pozorovat zřídka.

Sociální a soukromé mezní náklady.

V problematice mezních nákladů se velice často setkáváme s pojmy jako jsou sociální a soukromé náklady. Byť není hranice mezi nimi vždy zcela jednoznačná, existuje základní vymezení obou pojmů uplatnitelné v praxi. V případě soukromých a sociálních mezních nákladů se pochopitelně opět zajímáme o náklady nutné pro zvýšení produkce o jednu jednotku.

Soukromé náklady.

Soukromé náklady jsou takovými náklady, které přímo platí soukromý podnik za výrobu nebo zboží. Ten tak činí vzhledem ke snaze profitovat z byznysu, který na těchto nákladech stojí.

Sociální náklady.

Sociální náklady stejně jako soukromé náklady zahrnují přímé náklady soukromé společnosti, dále ale také zahrnují dodatečné, respektive externí náklady. Ty jsou spojeny s výrobou nebo spotřebou produktu či služby za předpokladu, že firma podílející se na produkci za tyto náklady přímo neplatí. Týkají se tedy nejen výrobce, ale i třetí strany, která není přímým účastníkem.  Příkladem budiž spalování fosilních paliv v tepelné elektrárně. V takovém případě platí firma náklady na výrobu energie, které řadíme jako soukromé i sociální, avšak náklady za znečistění ovzduší už jsou pouze sociálními, nikoliv soukromými náklady.  Externality produkce rozdělujeme na pozitivní a negativní.

Negativní externality produkce.

Negativní externality produkce jsou rozdílem mezi sociálním a soukromým nákladem. Jsou tedy tou částí sociálních nákladů, které se nepřekrývají se soukromými náklady. Zde by tedy opět platil příklad tepelné elektrárny, kdy je znečistění negativní externalitou produkce.

Pozitivní externality produkce.

Pozitivní externality produkce jsou rozdílem mezi sociálním a soukromým užitkem, tedy užitkem způsobeným produkcí, který se však týká nepřímo zúčastněné třetí strany. Příkladem může být podnikání v oblastech jako je školství, ochrana životního prostředí či sport.

Mezní náklady (také marginání náklady, anglicky "marginal costs") jsou náklady, které jsou zapotřebí pro výrobu či poskytnutí dodatečné jednotky produkce. Jinak řečeno, jde o situaci, kdy firma změní (zvětšením nebo zmenšením) velikost nákladů, za pomoci změny objemu produkce o jednotku nebo o jednotky. Mezní náklady jsou založeny na variabilních nebo přímých výrobních nákladech (pracovní síla, materiály, vybavení) – nikoliv na fixních nákladech, které společnost bude mít, nezávisle na tom, jestli zvyšuje nebo nezvyšuje výrobu. Do fixních nákladů můžeme zahrnout administrativní náklady nebo marketing (výdaje, které jsou stejné bez ohledu na to, kolik kusů je vyrobeno.

Die Grenzkosten (auch Marginalkosten) sind in der Betriebswirtschaftslehre und der Mikroökonomik die Kosten, die durch die Produktion einer zusätzlichen Mengeneinheit eines Produktes entstehen. Mathematisch ist die Grenzkostenfunktion die erste Ableitung (die Steigung) der Kostenfunktion nach der Zahl produzierter Einheiten.


Život a kariéra.

Rubén González vystudoval konzervatoř v Cienfuegos a začal studovat lékařství. V roce 1941 ale musel z finančních důvodů studia opustit. Rozhodl se pokračovat v dráze klavíristy, klasický obor ale vyměnil za kubánskou lidovou hudbu a jazz. Profesionální kariéru zahájil v Las Villas, ale již v roce 1940 se přestěhoval do Havany. V roce 1943 vydal spolu s Arseniem Rodríguezem svou první gramofonovou desku. V padesátých letech hrál s Orquesta América, později pak s Orquesta de Enrique Jorrín. V letech 1957 až 1961 působil ve Venezuele. Velmi brzy se stal známým nejen na Kubě, ale i v celé Latinské Americe.  Začátkem 60. let se stal stálým klavíristou Orquesta de Enrique Jorrín, se kterým pak vystupoval plných 25 let. Po Jorrínově smrti v roce 1987 krátce převzal vedení orchestru, brzy poté ale svou kariéru ukončil.  Jeho hudební pak kariéra znovu pokračovala až v roce 1996, kdy nahrál své vlastně první sólové album "Introducing...Rubén González" a spolupodílel se na projektu Buena Vista Social Club amerického kytaristy a producenta Ry Coodera. Kromě Gonzáleze v něm hráli Compay Segundo, Ibrahim Ferrer, Omara Portuondo, Eliades Ochoa a další kubánští hudebníci. Režisér Wim Wenders natočil z tohoto hudebního setkání úspěšný filmový dokument, který tyto hudebníky proslavil po celém světě. Druhé sólové album vydal Rubén González v roce 2000 a dostalo název "Chancullo".  Poslední veřejné vystoupení měl Rubén González v Mexiku a na Kubě v roce 2002, kdy musel svoji kariéru pro vleklé zdravotní problémy ukončit.  Rubén González zemřel v Havaně 8. prosince 2003.  Objevuje se v několika dalších filmech jako klavírista.

Rubén González (26. května 1919, Santa Clara, Kuba – 8. prosince 2003, Havana, Kuba) byl kubánský klavírista a hudební skladatel.

Rubén González Fontanills (* 26. Mai 1919 in Santa Clara, Kuba; † 8. Dezember 2003 in Havanna) war ein kubanischer Pianist. González gilt als bedeutendster Pianist des kubanischen Musikstils "Son" und als Legende der kubanischen Musik.


Biografie.

Jiří, který se narodil jako šesté dítě a třetí syn dánského krále Frederika III. a Žofie Amálie Brunšvické, byl neduživé a churavé dítě, pravděpodobně trpěl vrozenou kýlou.  Dne 28. července roku 1683 se oženil s Annou Stuartovnou, dcerou anglického následníka trůnu vévody z Yorku, pozdějšího krále Jakuba II. 20. září se Jiří stal naturalizovaný Angličanem, 1. ledna roku 1684 se stal rytířem Podvazkového řádu. Manželství Jiřího a Anny by bylo šťastné a spokojené, bylo však poznamenáno problémy s následníky: Anna osmnáctkrát otěhotněla, ale všechny děti se buď narodily mrtvé, nebo nepřežily nejútlejší věk, vyjma jediného (až sedmého) syna Viléma. I on však naneštěstí zemřel ve věku 11 let na neštovice (při následné obdukci bylo navíc zjištěno, že chlapec trpěl hydrocefalií). Tak velká úmrtnost potomstva je i v tomto případě dostatečně silnou indicií pro domněnku, že princ Jiří trpěl syfilidou.  Pár bydlel v Londýně, v rezidenci zvané ""Cockpit"" na "Downing Street". Když v roce 1688 Vilém III. Oranžský, švagr Jiřího (manžel starší Anniny sestry Marie), vtrhl do Anglie, aby svrhl Jakuba II., Jiří (v té době nominální velitel regimentu Lorda Velkého Admirála) přešel 25. listopadu na jeho stranu. V roce 1689 se stal čestným plukovníkem 3. pěšího regimentu ("3rd Regiment of Foot"). 6. dubna téhož roku získal Jiří tituly vévoda z Cumberlandu, hrabě z Kendalu a baron z Wokinghamu.  Kromě těchto hodností vztahy mezi Vilémem a Jiřím nebyly nejlepší. V roce 1685 Vilém odmítl účast na korunovaci Jakuba II., když měl Jiří zaujmout čestnější pozici, jako princ královské krve, než volený místodržitel Republiky (holandské). V průběhu Slavné revoluce v roce 1688 a nástupu Viléma na anglický trůn byly tyto urážky na jistý čas zapomenuty, ale po celou dobu své vlády Vilém švagra vzdaloval švagra vlivu na politiku. Teprve po smrti Vilémově v roce 1702 a nástupu Anny Stuartovny na trůn mohl hrát Jiří významnější roli na anglické politické scéně.  V roce 1702 se stal Jiří Lordem Velkým Admirálem a Lordem strážcem Pečeti. V těchto pozicích se projevil jako zdatný úředník a dobrý stratég. Jeho aktivity se však netěšily sympatiím vládnoucí strany "whigů". Když v roce 1708 ležel Jiří na smrtelném loži, wigové chystali výnos o jeho demisi, který pouze díky královně nevešel v platnost.

Smrt a odkaz.

Jiří zemřel 28. října roku 1708 ve svých 55 letech. Jeho smrt byla velkou ranou pro královnu, která se neodhodlala vzdát velení nad Royal Navy komisi, ale nebyla ani stavu podepsat dokumenty připravené jejím manželem.  Jiří nebyl vždy přijímán kladně. Král Karel II., strýc jeho manželky, se o něm vyjádřil při jejich svatbě: ""Poznal jsem ho opilého a poznal jsem ho střízlivého a není v něm nic."" Nepatřil mezi výrazné politické postavy své doby, byl však nepochybně zkušeným stratégem a schopným, výkonným úředníkem; Anně byl věrným, oddaným a chápavým manželem.

Jiří Dánský (2. dubna 1653, Kodaň – 28. října 1708, Kensingtonský palác, Londýn), dánský princ, manžel anglické princezny Anny Stuartovny a jako takový od roku 1702 po Annině nástupu na trůn princ-manžel Anglie a Skotska, od roku 1707 princ-manžel Velké Británie, mladší bratr dánského krále Kristiána V.

Georg, Prinz von Dänemark (; * in Kopenhagen; † im Kensington Palace in London) war der Ehemann der Königin Anne von Großbritannien.