Rozšíření.

Můřice očkovaná obývá rozsáhlý areál eurosibiřských lesostepí od Evropy přes Střední Asii a dále na východ. Je známa z Číny, Indie, Koreje i Japonska. Jejím biotopem jsou mýtiny a okraje listnatých, smíšených, ale i jehličnatých lesů, meze a světliny, všude tam, kde roste maliník a ostružiník. Vyskytuje se od nížin až po horská údolí.

Popis.

Délka předního křídla činí 18–20 mm, jeho základní barva je skořicově až tmavě hnědá. Na každém křídle se nachází 5 výrazných, béžově narůžovělých skvrn, často s hnědým stínováním uvnitř, rozmístěných podél okrajů. Zadní křídla jsou šedožlutá s tmavším, šedavým lemem. Zhruba v polovině jejich délky probíhá příčná světlá příčka, více či méně výrazná. Hruď motýla je tmavohnědá a huňatá, zadeček je světlý a má barvu shodnou se zadními křídly. V klidu sedí můřice s křídly střechovitě složenými nad tělem.Od příbuzných můřic z rodu "Habrosyne" se můřice očkovaná liší zadečkem, jehož chloupky v jejím případě netvoří chvost.  Vajíčka mají světle zelenou barvu.  Housenka je lysá, hnědá s proměnlivou rezavou kresbou. Na hřbetě má rozmanité výrůstky – na 2. článku je výrůstek dvojhrotý, dopředu obrácený, na 5.–9. článku jsou pak jednoduché výrůstky tvaru komolého jehlanu.

Bionomie.

Středoevropská populace motýlů létá ve dvou generacích, z nichž druhá bývá méně početná. Vyskytují se od května do června a pak od července do srpna, případně až do září. Můřice přes den odpočívají v podrostu, ale vyletují již s večerem a létají po celou noc. Sají na květech maliníků a ostružiníků, ale vezmou zavděk i jinými zdroji sladkých šťáv. Často přilétají k umělým zdrojům světla. Samička klade po oplození vajíčka ve skupinkách na živnou rostlinu.  Housenky se živí listy maliníku a ostružiníku, preferují přitom rostliny rostoucí ve stínu. Svým vzhledem i chováním připomínají ptačí trus, čímž se maskují proti predátorům.  Kuklení probíhá mezi listy živné rostliny, které housenka spřádá k sobě. Přezimujícím stádiem jsou kukly druhé generace spolu s nevylíhnutými kuklami generace první.

Můřice očkovaná ("Thyatira batis", dříve také malinovník očkovaný) je noční motýl z čeledi srpokřídlecovitých. Jedná se o nápadný druh, od ostatních můr a můřic snadno rozpoznatelný podle narůžovělých ok na křídlech. Na území ČR se vyskytuje poměrně hojně.

Die Roseneule ("Thyatira batis") ist ein Schmetterling aus der Familie der Eulenspinner und Sichelflügler (Drepanidae). Sie gehört also trotz ihres deutschen Namens nicht zu den Eulenfaltern (Noctuidae), wird allerdings überwiegend zu einer eigenen, bei uns artenarmen Unterfamilie Eulenspinner gestellt.


Předchůdce Babsonovy úlohy.

Problém Wolfanga Paulyho z roku 1912, zobrazený na prvním diagramu, je tříčtvrteční verzí Babsonovy úlohy – třem proměnám černého odpovídají tři stejné proměny bílého. Bílý táhne a dá mat čtvrtým tahem. Úvodním tahem je 1. b3, po němž mohou následovat tyto varianty:  Nejedná se však o plnohodnotného Babsona, protože 1.... a1S 2. f8S nefunguje. Bílý by musel místo toho hrát 2. f8D s podobným řešením, jako je uvedené výše.

Babsonova úloha ve formě samomatu.

Všechny rané Babsonovy úlohy jsou ve formě samomatu, tj. bílý na tahu musí přinutit černého, aby mu dal mat v určeném počtu tahů proti své vůli. Sám Babson publikoval již roku 1914 (tj. 11 let před formulací úlohy) samomat, který splňoval dané požadavky, ovšem na proměnách se podíleli tři různí bílí pěšci. První problém, v němž se proměňují pouze jeden černý a jeden bílý pěšec, sestavil Henry Wald Bettmann, a získal tak první cenu v 1925–26 (viz druhý diagram).  Řešení Bettmannova problému začíná tahem 1. a8S, po němž hra pokračuje následovně:  Po této samomatové verzi Babsonovy úlohy, kdy všechny proměny jsou spojené pouze s jedním pěšcem od každé barvy, následovala celá řada dalších od jiných autorů.

Přímá Babsonova úloha.

Babsonova úloha v přímé verzi (kdy bílý táhne a musí dát černému mat v daném počtu tahů proti jakékoliv obraně) byla považována za natolik obtížnou, že až do 60. let 20. století se jí prakticky nikdo nevěnoval.  Pak začal na problému pracovat francouzský hutní inženýr Pierre Drumare a věnoval se mu přibližně dalších dvacet let. Podle jeho vlastního vyjádření zpočátku nad úlohou trávil v průměru čtyři hodiny denně a tato doba se postupem času ještě prodlužovala. Nejprve sestavil Babsonovu úlohu, která místo jezdce ve svém řešení používala tzv. tátoše (exofigura, která se pohybuje jako jezdec, ale může v jednom tahu udělat několik skoků ve stejném směru). Sestavení úlohy s konvenčními šachovými figurami se mu kvůli omezenému dosahu jezdce nedařilo – je těžké odůvodnit proměnu bílého pěšce v jezdce jako nutnou reakci na stejnou proměnu černého na opačné straně šachovnice.  Když Drumare nakonec s běžnými figurami uspěl, jeho řešení šachový svět, včetně Drumareho samotného, příliš neuspokojilo. Zadání zní „mat pátým tahem“ (poprvé publikováno v "Memorial Camil Seneca" roku 1980, viz třetí diagram). Po úvodním tahu 1. Vf2 černý bere dámu na b1 a bílý reaguje odebráním dámy na g8.  V šachových problémech se velmi cení efektivita, ale Drumareho pokus je velmi neefektivní – na šachovnici se hraje s 30 figurami(!), z toho šest figur je proměněných již v úvodním postavení. Přitom i jedna proměněná figura se v kompozičním šachu považuje za „falešnou hru“. V jedné z linií řešení se na šachovnici objevuje celkem 9 věží současně, v jiné z linií zase 9 střelců. Postavení figur nemohlo ani teoreticky vyplynout ze hry, neboť musely být odebrány nejméně tři figury (jedna pěšcem na sloupci f a dvě bílými a černými pěšci na sloupcích b a c), přičemž na šachovnici chybí jen dvě. Přes všechny tyto vady je však tato pětitažka první úplnou Babsonovou úlohou vyhovující původnímu zadání.  Po úvodníku 1. Vf2 následují tahy: V roce 1982, dva roky po sestavení úlohy, Drumare další úsilí o odstranění vad vzdal a vyjádřil názor, že Babsonova úloha nebude nikdy zcela uspokojivě sestavena. Ovšem hned následujícího roku přišel Leonid Jaroš, fotbalový trenér z Kazaně, jako skladatel šachových problémů v té době zcela neznámý, s mnohem lepším řešením. Pozice (zobrazená na čtvrtém diagramu) nevykazuje žádné nesrovnalosti, je mnohem jednodušší, než byla v Drumareho problému, a v úvodním postavení neobsahuje žádné proměněné figury. Poprvé byla publikována v březnu 1983 ve známém sovětském šachovém periodiku "Šachmaty v SSSR" a je považována za první uspokojivé řešení Babsonovy úlohy. Zadání zní „mat čtvrtým tahem“.  Po úvodníku 1. Vxh4 následují tahy:  Ovšem i Jarošův problém měl malé vady. Jednou z nich bylo odebrání soupeřovy figury hned v úvodníku, což je věc, které se skladatelé šachových problémů snaží vyhnout. Navíc, když byla úloha poprvé zveřejněna, na poli h4 stál černý pěšec, ale počítač objevil ještě jedno řešení tahem 1. axb8J. Proto byl tento pěšec nahrazen jezdcem. V posledním tahu verze založené na proměnách ve střelce bylo také možné dát mat dvěma způsoby: 4. Se3 nebo 4. Se5. Přes tyto drobné nedostatky však úloha vzbudila nadšení.  Jaroš na úloze pracoval dále a v srpnu 1983 zveřejnil ve stejném časopise zdokonalenou verzi s odstraněným problémem v úvodníku. Tato verze se považuje za jednu z nejlepších šachových úloh, jaká kdy byla sestavena. Opět se jedná o mat čtvrtým tahem.  V úvodníku 1. a7 se nejenže neodebírá žádná soupeřova figura, ale tento tah také logicky souvisí se zbytkem řešení. Následující varianty jsou do značné míry stejné jako v původní verzi.  Jaroš ještě v témže roce sestavil jinou, zcela odlišnou, Babsonovu úlohu, a poté další v roce 1986. Od té doby i jiní autoři sestavili několik dalších úloh.

Cyklická Babsonova úloha.

Roku 2003 vyšla v srpnovém vydání německého častopisu čtyřtahová úloha od Petera Hoffmanna. Hoffmann už předtím publikoval několik konvenčních Babsonů, ale tento se lišil. Byla to tzv. cyklická Babsonova úloha. Bílý v ní neodpovídal na černého proměny identickými proměnami, místo toho je autor provázal do kruhu: černého proměna v dámu vyvolá bílého proměnu ve střelce, černého proměna ve střelce vyvolá bílého proměnu ve věž, černého proměna ve věž vyvolá bílého proměnu v jezdce a černého proměna v jezdce vyvolá bílého proměnu v dámu.  Podobně jako u původní Drumareho Babsonovy úlohy Hoffmann použil proměněné figury a již v úvodním tahu odebíral soupeřovu figuru. Roku 2005 pak v zářijovém čísle časopisu zveřejnil zdokonalenou verzi (viz diagram vpravo).  Po úvodním tahu 1. Jxb6 následují možnosti:  1.... d1D 2. exf8S! Dd4+ 3. exd4 Kxf6 4.d5 mat  1.... d1V 2. exf8J+! Kd6 3. Se5+ Kc5 4. Dxc2 mat  1.... d1S 2. exf8V! Kd6 3.Dd2+ a dalším tahem mat  1.... d1J 2. exf8D! Jxc3+ 3. Kxa5 Je4 4. c8D mat  Tato verze, která již neobsahovala žádné proměněné figury, vyhověla běžným skladatelským konvencím mnohem lépe, takže nizozemský šachový publicista Tim Krabbé ji označil za prvního skutečného cyklického Babsona.

Babsonova úloha (anglicky: ), někdy též označovaná stručně jako Babson, je druhem šachového problému, v němž má bílý dát mat v daném počtu tahů bez ohledu na to, jakou černý zvolí obranu, přičemž:

Der Babson-Task ist eine Aufgabenstellung aus der Schachkomposition. Gefordert wird eine beiderseitige Allumwandlung in unmittelbar aufeinander folgenden Zügen jeweils durch denselben Bauern, wobei die Umwandlung in allen Varianten jeweils auf beiden Seiten in die gleiche Figur erfolgen muss.


Životopis.

Mládí a vzdělání.

Laurie se narodil v Oxfordu v Anglii. Jeho otec William „Ran“ Laurie byl lékař, který získal zlatou medaili za veslování dvojic bez kormidelníka na Letních olympijských hrách 1948 v Londýně. Jeho matka Patricia Laidlaw zemřela když bylo Lauriemu 30 let. Laurie byl vychován v duchu presbyteriánské církve. Vyrůstal v Oxfordu a navštěvoval prestižní přípravnou školu Dragon School. Později se přihlásil na Eton a pak na Selwyn College v Cambridge, kde vystudoval předměty archeologie a antropologie.  Stejně jako jeho otec, byl i Laurie velký sportovec. Vesloval na střední škole i na univerzitě. V roce 1977 se stal juniorským mistrem Anglie a reprezentoval anglický juniorský tým na světovém šampionátu, kde skončil na 4. místě. Později, v roce 1980 se v posádce Oxfordu zúčastnil slavného veslařského závodu osmiveslic Oxfordu a Cambridge. Laurie je členem Leander Clubu, jednoho z nejstarších veslařských klubů na světě. Jeden z člunů v Selwynu byl pojmenován „Laurie“ na jeho počest.  Kvůli onemocnění infekční mononukleózou byl nucen zanechat veslování a tak se zapojil do činnosti v univerzitním divadelním spolku Cambridge Footlights, kde začínalo mnoho úspěšných britských komiků. Zde potkal Emmu Thompsonovou, se kterou navázal milostný vztah – dodnes jsou dobrými přáteli. Emma ho také seznámila se Stephenem Fryem, s nímž Laurie později vytvořil úspěšné komické duo. Laurie, Fry a Emma Thompsonová v roce 1984 parodovali sami sebe jako reprezentanty britské vědomostní soutěže University Challenge z „Footlights College, Oxbridge“ v epizodě „Bambi“ britského sitcomu "Mladí v partě". V roce 1980–1981, což byl jeho poslední rok na univerzitě, se stal presidentem Footlights, přičemž Thompsonová se stala vicepresidentkou tohoto spolku. Spolu uvedli na festivalu v Edinburghu výroční hru, "The Cellar Tapes", kterou napsal hlavně Laurie a Fry, a kde hrála Emma Thompsonová, Tony Slattery, Paul Shearer a Penny Dwyer. Tato hra vyhrála první cenu Perrier Comedy Award.

Pozdější život.

V červnu 1989 si vzal za ženu Jo Green, vedoucí správy divadla. Společně se svou dcerou Rebeccou (nar.1993) a dvěma syny, Billem (1991) a Charliem (1988), žijí v severním Londýně. Rebecca dostala roli pětileté Vivian Bearingové ve filmu "Vtip" ("Wit"). Laurieho nejlepší přátelé jsou Stephen Fry, Emma Thompson a jeho herecký partner z "Dr. House" Robert Sean Leonard.  Na BBC Radio 2 v interview Steveho Wrighta v lednu 2006 řekl, že zatímco pracuje ve Spojených státech na Dr. Houseovi, bydlí aktuálně v bytě v západním Hollywoodu.  Byl vyznamenán Řádem Britského impéria v seznamu New Year Honours 2007 za svůj přínos dramatu. Ze stejného důvodu v roce 2018 obdržel od královny Alžběty II. vyznamenání (CBE). 27. září 2016 získal vlastní hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.  Laurie bojuje s těžkou klinickou depresí a pravidelně navštěvuje svého psychoterapeuta. V jednom rozhovoru se vyjádřil, že poprvé měl problém během řízení na Charity demolition derby v roce 1996, kdy jel kolem explodujících aut a necítil se ani vzrušený, ani vystrašený (řekl, že se ve skutečnosti cítil znuděný). „Nuda,“ poznamenal v rozhovoru v pořadu "Inside the Actors Studio", „není vhodná reakce na explodující automobily.“ Laurie přiznal v rozhovoru s Rolling Stones a jako host pořadu "The Tonight Show", že jednou vyzkoušel hydrokodon/APAP (Vicodin) jako součást jeho přípravy na roli Dr. Gregoryho House.  V roce 2006 byl Laurie považován magazínem Life za nejvšestranněji nadaného muže všech dob.  Laurie obdivuje spisovatele P. G. Wodehouse: 27. května 1999 v "The Daily Telegraph" prohlásil, že mu četba Wodehouseova románu zachránila život.

Umělecká kariéra.

Herectví.

Cena Perrier Comedy Award vedla k převedení hry "The Cellar Tapes" na londýnské jeviště a později k její televizní verzi, jež byla vysílána v roce 1982. Tento fakt také zapříčinil, že Laurie, Fry a Thompsonová byli spolu s Benem Eltonem, Robbiem Coltranem a Siobhan Redmond vybráni, aby napsali a hráli v nové komediální show pro Granada Television "Alfresco", která byla uvedena ve dvou sériích.  Během 80. a 90. let spolupracovali Laurie a Fry v několika projektech. Mezi nimi i v seriálu "Černá zmije" (v originále "Blackadder"), kterou napsal Ben Elton a Robert Curtis, a kde hrál Laurie různé role, nejčastěji však prince George a poručíka George; dále jejich komediální „sketch show“ A Bit of Fry & Laurie, kterou BBC vysílala v letech 1989–1995, a seriál "Jeeves and Wooster," což byla adaptace příběhu P.G.Wodehouse, ve které Laurie hrál Jeevesova zaměstnavatele, roztomilého blbce Bertieho Woostera. To byla role, kde Laurie projevil svůj talent také jako pianista a zpěvák. On a Fry společně pracovali také na různých dobročinných představeních, jako např. "Histeria! 1, 2 & 3", "Tajemství třetího policistova balonu" (v originále "The Secret Policeman's Third Ball") a varietní show "Fry and Laurie Host a Christmas Night with the Stars". Spolupracovali na filmu "Petrovi přátelé" (v orig. "Peter's Friends").  V roce 1992 se Laurie objevil v klipu k singlu „Walking On Broken Glass“ od Annie Lennox, v kostýmu z "Černá zmije III". Také se objevil jako vědec ve videu „Experiment IV“ od Kate Bush.  Pozdější filmy, kde se Laurie objevil, zahrnují "Rozum a cit" ("Sense and Sensibility", 1995) v hlavní roli s Emmou Thompsonovou; akční Disneyho film "101 Dalmatinů" ("101 Dalmatins"), kde si zahrál Jaspera, najatého zloděje pro krádež štěňat; Eltonovu adaptaci jeho románu „Inconcevaible“, "Možná, miláčku" ("Maybe, Baby", 2000); dále "Dívka z Ria" ("Girl from Rio"); remake "Let Fénixe" ("The Flight of the Phoenix", 2004); a tři filmy "Stuart Little".  V roce 1996 vyšel Laurieho první román "The Gun Seller", kde si autor dělal legraci z žánru thrilleru. Tento román se stal bestsellerem. Od té doby pracoval na scénáři pro jeho filmovou verzi a dále také na svém druhém románu, "The Paper Soldier".  V roce 1998 obdržel nabídku hostovat v seriálu "Přátelé", v epizodě „The One with Ross's Wedding, Part Two“. Díky velké popularitě "House" si krátkou scénou v této epizodě získal oblibu fanoušků obou seriálů, zvláště díky neobvykle drsnému použití jména „Pheebs“.  Od roku 2002 se Laurie objevuje v řadě britských televizních dramat, hostoval ve dvou epizodách první série špionážního seriálu "MI5" ("Spooks") na BBC One. V roce 2003 hrál a režíroval seriál "Fortysomething" (v jedné epizodě se objevil Stephen Fry). V roce 2001 namluvil postavu právníka v kresleném seriálu "Family Guy" v epizodě „One If by Clam, Two If by Sea“. Laurie byl také postavou pana Wolfa v animovaném seriálu "Preston Pig". Kromě toho byl účastníkem diskuze v "QI", kde Fry působí jako moderátor. V roce 2004 Laurie hostoval jako profesor v obžalobě vesmírné sondy zvané "Beagle", v "Show Lennyho Henryho" ("The Lenny Henry Show").  Ačkoli byl Hugh Laurie známý v Británii už od 80. let, do povědomí amerického publika se dostal až v roce 2004, kdy si poprvé zahrál jako ošetřující lékař Dr. Gregory House v populárním lékařském dramatu Dr. House stanice Fox. Kvůli této roli si Laurie musel osvojit americký akcent. Během té doby filmoval v Namibii "Let Fénixe" konkurzní nahrávku pro show natočil v hotelu v koupelně, jediném místě, kde měl dostatek světla. Jeho americký akcent byl tak přesvědčivý, že výkonný producent, Bryan Singer, který netušil, že Laurie je Angličan, na něj ukazoval právě jako na zajímavého amerického herce, kterého hledal.  V červenci 2005 byl Laurie nominován na Emmy za roli House. Ačkoli nevyhrál, obdržel Zlatý glóbus v letech 2006 a 2007 za jeho práci v seriálu (jedna z několika obdržených cen v následujících letech) a cenu Sdružení filmových herců v letech 2007 a 2009. Laurie byl také oceněn zvýšením platu, který prý činí $350,000 za epizodu. Laurie nebyl nominován na ceny Emmy pro rok 2006.  Hugh Laurie byl obsazen jako vydavatel "Daily Planet" Perry White ve filmu "Superman se vrací" ("Superman returns", 2006), ale musel tuto roli odmítnout kvůli své zaneprázdněnosti v "Houseovi" (mimochodem, seriál vyrábí Bad Hat Harry Productions, která je vlastníkem režiséra filmu "Superman se vrací", Briana Singera.)  V červenci 2006 se Laurie objevil v pořadu "Inside the Actors studio" kanálu Bravo!, kde také zazpíval a zahrál na klavír jednu ze svých vlastních písní, „Mystery“.  Laurie hostoval v pořadu "Saturday Night Life" stanice NBC převlečený za transvestitu ve skeči o muži (Kenan Thompson) se zlomenou nohou, který naříká na nečestnost svého doktora. Laurie hrál ženu onoho muže.  V srpnu 2007 se objevil v dokumentu stanice BBC Four, "Stephen Fry: 50 Not Out", natočeném na oslavu Fryových padesátých narozenin. V následujících dvou letech se například objevil v "Blackadder Rides Again", "Street Kings" a "Monstra vs. Vetřelci", podruhé uváděl Saturday Night Live, v epizodě „Peter byznysmenem“ seriálu "Griffinovi" parodoval vlastní postavu Gregoryho House a konečně v roce 2010 nadaboval postavu Rogera v epizodě "Simpsonových".  V únoru 2012 bylo oznámeno, že osmá série pořadu "Dr. House" bude poslední. Roku 2015 si zahrál zápornou roli ve filmu "Země zítřka". Jako zločinec vystupoval také v miniseriálu "Noční recepční", který byl poprvé odvysílán na BBC a za který vyhrál cenu Zlatý glóbus. V letech 2016 až 2017 se objevil jako hlavní role seriálu "Chance".

Hudba.

Laurie umí hrát na klavír, kytaru, bicí, harmoniku a saxofon a na klavír se učil již od šesti let. Svůj hudební talent projevil v mnoha pořadech, zejména v "A Bit of Fry and Laurie", "Jeeves and Wooster", "Dr. House" a také když hostoval v "Saturday Night Life" 28. října 2006. Působí i jako zpěvák a hráč na klávesy v losangeleské rockové skupině „Band From TV“.  26. července 2010 prohlásil, že bude vydávat bluesové album "Let Them Talk" pod Warner Bros. Records. Poprvé bylo vydáno 18. dubna 2011 ve Francii, v Německu o jedenáct dní později, ve Spojeném království 9. května a ve Spojených státech až 6. září téhož roku. Na albu spolupracoval například s umělci Tomem Jonesem, Irmou Thomasovou nebo Dr. Johnem.  1. května 2011 získal Laurie společně s jazzovým kvintetem na "Cheltenham Jazz Festivalu" velké uznání. O čtrnáct dní později se objevil v ITV pořadu "Perspectives", kde hovořil o své lásce k neworleánské hudbě a o hraní vlastního alba ve městě samotném.  Jeho druhé album "Didn't It Rain" vyšlo ve Spojeném království 6. května 2013. Ve stejném roce vystoupil se svou kapelou na Queen Mary, což bylo natočeno a později vydáno jako "Live on the Queen Mary" v podobě DVD nebo Blu-ray. Několikrát hrál i v Česku; poprvé 26. července 2013, podruhé 22. července 2014.

James Hugh Calum Laurie, CBE (* 11. června 1959 Oxford), známý jako Hugh Laurie, je britský herec, hudebník, spisovatel a sportovec. V letech 2004 až 2012 ztvárnil postavu dr. Gregoryho House, hlavního protagonistu televizního seriálu Dr. House, za což získal dva Zlaté glóby, dva Screen Actors Guild a sedm nominací na cenu Emmy. V roce 2011 se dostal do Guinnessovy knihy rekordů jako nejlépe placený herec v televizním dramatu (za jednu epizodu v seriálu Dr. House dostával 409 tisíc dolarů) a nejsledovanější mužská postava v televizi.

James Hugh Calum Laurie, CBE (* 11. Juni 1959 in Oxford, Oxfordshire) ist ein britischer Schauspieler, Filmproduzent, Drehbuchautor, Komiker, Schriftsteller sowie Pianist, Gitarrist und Sänger. Internationale Bekanntheit erlangte er besonders durch seine Darstellung des "Dr. Gregory House" in der Fernsehserie "Dr. House".


Obsazení.

Koná se v Thébách před královským palácem za doby mytické.

Děj.

Předcházející děj.

Thébský král Oidipus nevědomky zabil svého otce a oženil se se svou matkou, čímž naplnil věštbu. Když to zjistil, vzdal se vlády, sám se oslepil a odešel z Théb. Jediným, kdo ho neopustil a provázel ho, byla jeho dcera Antigoné (Oidipus měl se svou manželkou-matkou celkem čtyři děti: Dcery Antigoné a Isméné a syny Eteokla a Polyneika). Mezi bratry však vznikl boj o vládu v Thébách a Polyneikés proti městu poštval jiná města (toto tažení se nazývá "Sedm proti Thébám"). Théby se ubránily, přesto v boji padli oba bratři.

Děj hry.

Nový thébský král Kreón nechal Eteokla pohřbít jako obránce vlasti. Polyneikovo tělo zakázal coby tělo zrádce pohřbít. Tento zákaz Antigoné porušila a bratrovo tělo pohřbila. Za to ji Kreón nechal uvěznit ve skalní kobce. Antigonin snoubenec Haimón, Kreontův syn, naléhal na otce, aby tak nečinil, ale marně. I věštec Teiresiás se snažil králi vysvětlit zlá znamení upozorňující na jeho špatné rozhodnutí, ale král zůstal neoblomný. Když král vstoupil do kobky, našel tam oběšenou Antigonu, jejíž mrtvé tělo objímal Haimón.

Ukázka.

Syn pohlédl naň zrakem divokým,
pln pohrdání v tváři, neděl nic
a dvojsečný svůj meč naň vytasil.
Však otec prchl pryč, i chybil se.
Tu rozzuřil se proti sobě sám,
svá prsa nastavil, až do půli
si vrazil do nich meč; již v mrákotách,
však dosud při rozumu, k dívce své
se přivine svou paží zemdlenou
a chroptě chrlí na bělostnou tvář
své dívky krvavý déšť krůpějí.  Kreón propadl výčitkám svědomí a přišel s mrtvolou syna. Mezitím ale spáchala sebevraždu jeho manželka Eurydiké. Proklála si hruď před oltářem a svého manžela proklela.

Překlady do češtiny.

Roku 1827 přeložil a uveřejnil ukázky ze Sofoklových dramat Filoktetes, Antigona a Aias František Šír ("Výbor ze spisovatelů řeckých", 2. díl). Dále překládali Josef Hanačík (ukázky ve Výročních zprávách brněnského gymnasia, 1857 - 1859), Karel Veselík (Brno 1880), Josef Končinský (Výroční zprávy gymnasia v Hradci Králové 1880, 1882, v Třeboni 1886, 1887, v Německém Brodě 1891), Ladislav Brtnický a Václav Škaloud. Kompletní překlad Antigony uveřejnil František Šohaj v Praze roku 1851. V cyklu Tragoedie Sofokleovy Timotheje Hrubého vyšla kompletní Antigoné v Praze roku 1891. Dále ji přeložil Josef Král (1906), kterou po úpravě nově vydal Karel Hrdina (Praha, 1930). Roku 1927 vyšel překlad Antigony od Ferdinanda Stiebitze.

Antigona v Národním divadle v Praze.

Sofoklova Antigoné byla v Národním divadle uvedena pětkrát, vždy pod názvem "Antigona".

Další představení Antigony.

Dále byla v roce 1968 uvedena scénická kantáta Iši Krejčího a v roce 2006 opera Josefa Myslivečka "Antigona".

Antigoné (též Antigona) je tragédie starořeckého dramatika Sofokla, poslední díl "Thébské trilogie", spolu s tragédiemi Král Oidipus a Oidipus na Kolónu. Vypráví tragický příběh thébské princezny Antigony, dcery bývalého thébského krále Oidipa, která přes zákaz nového krále Kreonta pohřbila mrtvé tělo svého bratra Polyneika.

Antigone [], auch Antigonae oder Antigonä () ist eine Tragödie des antiken griechischen Dichters Sophokles. Kreon, Tyrann von Theben, verbietet die Bestattung des Polyneikes, da dieser gegen die eigene Stadt Krieg geführt hat. Antigone, Polyneikes' Schwester, übertritt das Verbot; zur Strafe lässt Kreon sie lebendig einmauern. Dies löst eine Kette von Suiziden aus: Antigone bringt sich um, darauf tötet sich auch ihr Verlobter Haimon, Kreons Sohn, und schließlich nimmt sich Eurydike das Leben, Kreons Ehefrau und Haimons Mutter. In Athen wahrscheinlich im Jahr 442 v. Chr. uraufgeführt, ist die Tragödie das zuerst aufgeführte Stück von Sophokles' „Thebanischer Trilogie“, zu der außerdem "König Ödipus" und "Ödipus auf Kolonos" gehören.


Rozšíření.

Žije pouze ve dvou místech vlhkých horských lesů v Tanzanii v nadmořské výšce 1300 až 2450 m ve dvou uzavřených populacích. Jedna, ta větší o počtu asi 1000 ks, na vyhaslém vulkánu Mount Rungwe v pohoří Udzungwa Mountains a druhá o počtu 75 až 200 jedinců v národním parku Udzungwa Mountains National Park; od sebe jsou vzdáleny asi 350 km. Jednotlivé izolované populace nejsou geneticky shodné. Zatímco mitochondriální DNA větší z populací obsahuje fragmenty DNA paviánů rodu "Papio" (např. pavián pláštíkový "P. hamadryas"), u příslušníků druhé (menší) populace se žádné takové známky někdejšího možného „křížení“ s paviány nenašly.

Popis.

Je to necelý metr velká opice s dlouhou světlehnědou srstí, na obličeji má černou masku a konce předních končetin má také černé. Podbřišek má světlý, stejně jako zadní část ocasu. Nad čelem má chocholku dlouhých chlupů. Má poměrně krátký čenich. Vyznačuje se malou pohlavní dvojtvárností. Obývá vrcholky pralesních stromů a na zem sestupuje zcela výjimečně, je zcela vázána na pralesní způsob života. Je zajímavé, že tato opice byla vědecky popsána jen podle fotografie, její mrtvý exemplář byl získán až později.

Ohrožení.

Paviánec kipunji je podle červeného seznamu IUCN prohlášen za kriticky ohrožený druh. Je otázkou, zda tento ještě neprozkoumaný primát vzhledem k malému počtu jedinců vůbec přežije postupující odlesňování, zakládání nových domorodých políček a neustávající pytláctví.

Jméno.

V době objevu byl primát považován za blízce příbuzného mangabejům, proto byl řazen do rodu "Lophocebus" a získal druhové jméno "kipunji" (jméno, kterým opici označují domorodci v Tanzanii), v překladech počeštěné do podoby mangabej horský nebo mangabej kipunji. V roce 2006 však genetická analýza prvního odchyceného jedince ukázala, že primát je spíše blíže příbuzný paviánům. Získal tedy nové vědecké jméno "Rungwecebus kipunji", sestávající ze jména hory, kde byl poprvé pozorován (Mount Rungwe), a latinského označení pro druh opic (cebos). V této situaci přestalo vyhovovat i dosavadní české jméno. Vědecko‐populární magazín Českého rozhlasu Meteor proto v červnu 2010 vyzval k nalezení nového českého názvu primáta. Odborná porota vybrala návrh třináctileté Kateřiny Tláskalové, která jménem paviánec kipunji zohlednila nejen biologickou příbuznost nového opičího rodu, ale i domorodé jméno.

Paviánec kipunji ("Rungwecebus kipunji", dříve jako "Lophocebus kipunji") je úzkonosý primát z čeledi kočkodanovití. Objeven byl v roce 2003 a stal se prvním druhem vyššího primáta popsaného v Africe v posledních 21 letech. Následné analýzy o rok později ukázaly, že jde současně i o nový rod primáta, popsaný po 79 letech. Vědci se domnívají, že jak rychle byl objeven, tak rychle zmizí, protože na světě žije velmi malé množství jedinců tohoto druhu.

Der Kipunji-Affe ("Rungwecebus kipunji"), auch einfach Kipunji oder Hochlandmangabe bezeichnet, ist eine Primatenart aus der Gruppe der Meerkatzenverwandten (Cercopithecidae). Er wurde erst 2005 wissenschaftlich erstbeschrieben und bewohnt nur zwei kleine Gebiete im südlichen Tansania.


Vlastnosti lipidových raftů.

Jedním z klíčových rozdílů mezi lipidovými rafty a plazmatickou membránou, z které jsou rafty odvozeny, je jejich lipidové složení. Lipidové rafty obvykle obsahují 3 až 5násobné množství cholesterolu než okolní dvojvrstva. Jsou také obohaceny o sfingolipidy, jako je například sfingomyelin, kterého je zde typicky o 50 % více než v plazmatické membráně. Aby byl vykompenzován zvýšený obsah sfingolipidů, mají lipidové rafty snížený obsah fosfatidylcholinu, což vede k přítomnosti podobného množství lipidů obsahujících cholin v raftech a v okolní plazmatické membráně. Se sfingolipidy přednostně interaguje cholesterol, a to díky jejich struktuře a nasycenosti uhlovodíkových řetězců. Ačkoli ne všechny fosfolipidy v raftech jsou zcela nasycené, hydrofobní řetězce lipidů obsažených v raftech jsou více nasycené a pevněji uspořádané než lipidy v okolní dvojvrstvě. Cholesterol v raftech funguje jako dynamické "lepidlo", a drží je tak pohromadě. V lipidových raftech se cholesterol převážně nachází díky rigidnímu charakteru jeho sterolové skupiny, která zapadá mezi rovné nasycené acylové řetězce lipidů. Důležitou vlastností membránových lipidů je jejich amfipatický charakter. Amfipatické lipidy mají polární hydrofilní skupinu a nepolární hydrofobní oblast. Obrázek vpravo ukazuje tvar sfingomyelinu (převrácený kužel) a cholesterolu (kužel) a jejich hydrofobní a hydrofilní oblasti. Cholesterol má schopnost vmezeřit se mezi lipidy v raftu, a slouží tak jako molekulární vložka a vyplňuje prázdná místa mezi asociovanými sfingolipidy.  Rietveld a Simons dali lipidové rafty v modelových membránách do spojitosti s nemísitelností uspořádané (Lo fáze) a neuspořádané (Ld nebo Lα fáze) tekuté fáze. Příčina této nemísitelnosti je nejistá, ale má se za to, že nemísitelnost minimalizuje volnou energii mezi oběma fázemi.  Lipidové rafty mohou být při nízkých teplotách (např. 4 °C) z okolní plazmatické membrány extrahovány pomocí neiontových detergentů, jako jsou například Triton X-100 a Brij-98. Je-li takový detergent přidán k buňkám, fluidní plazmatická membrána se rozpustí, zatímco lipidové rafty zůstanou nerozpuštěny a mohou být extrahovány.  Lipidové rafty jsou často kvůli jejich složení a rezistenci vůči detergentům také nazývány GEMs (glycolipid-enriched microdomains) nebo DRM (detergent resistant membranes). Nicméně platnost metodiky pracující s rezistencí raftů vůči detergentům byla zpochybněna, a to kvůli nejasnostem ohledně lipidů a proteinů a pozorování, že jsou schopné vyvolávat vznik pevných struktur tam, kde předtím nebyly.

Historie.

Až do roku 1982 bylo v souladu se Singer-Nicolsonovým modelem tekuté mozaiky, publikovaným v roce 1972, široce přijímáno, že fosfolipidy a membránové proteiny jsou v buněčných membránách náhodně rozmístěny. V 70.letech ale Stier & Sackmann a Klausner & Karnovsky s použitím biofyzikálních přístupů postulovali membránové mikrodomény. Tyto mikrodomény byly přisouzeny fyzikálním vlastnostem a organizaci lipidových směsí (Stier & Sackmann a Israelachvili et al.). V roce 1974 vedl objev efektů teploty na chování membrány k návrhu "lipidových shluků" v membráně a v roce 1975 data naznačila, že by tyto shluky mohly být kvazikrystalické oblasti obklopené volněji rozptýlenými krystalickými lipidovými molekulami. V roce 1978 vedly rentgenové difrakční studie k dalšímu vývoji tohoto modelu a mikrodomény byly definovány jako "lipidy ve více uspořádaném stavu". V roce 1982 Karnovsky a spolupracovníci formálně stvrdili koncept lipidových domén v membránách. Karnovského výzkum ukázal heterogenitu v délce života 1,6-difenyl-1,3,5-hexatrienu, což indikovalo, že v lipidovém prostředí membrány se nachází několik fází. Jeden typ mikrodomén je tvořen cholesterolem a sfingolipidy. Biltonen, Thompson a jejich spolupracovníci ukázali, že se vytváří díky segregaci těchto lipidů do oddělené fáze. Poté bylo ukázáno, že tyto membrány existují i v buněčných membránách. Později se Kai Simons z Německa a Gerrit van Meer z Nizozemska znovu zaměřili na tyto membránové mikrodomény obohacené o lipidy, cholesterol, glykolipidy a sfingolipidy přítomné v buněčných membránách a následně je pojmenovali jako lipidové rafty. Původní koncept raftů byl využit pro vysvětlení transportu cholesterolu z trans Golgi váčků na plazmatickou membránu, což bylo dále rozvinuto Simonsem a Ikonenovou. V roce 2006 byly na symposiu (Keystone Symposium of Lipid Rafts and Cell Function) lipidové rafty definovány jako "malé (10–200 nm), heterogenní, velmi dynamické, na steroly a sfingolipidy bohaté domény, kompartmentalizující buněčné procesy. Malé rafty mohou být někdy stabilizovány a tvoří větší platformy pomocí protein-proteinových interakcí." V posledních letech se výzkum lipidových raftů snaží odpovědět na klíčové otázky, které vyvolávají kontroverzi v této oblasti a týkají se například velikosti a délky života raftů.

Typy lipidových raftů.

Byly navrženy dva typy lipidových raftů: planární lipidové rafty (také nazývané jako nekaveolární nebo glykolipidové) a kaveoly. Planární rafty jsou definovány tím, že jsou kontinuální s rovinou plazmatické membrány (bez invaginace) a chybí u nich rozpoznávací morfologické znaky. Na druhé straně kaveoly tvoří invaginace plazmatické membrány, tvarem připomínající baňku, obsahují kaveolinové proteiny a jsou to nejsnadněji pozorované struktury v lipidových raftech. Kaveoliny jsou široce exprimovány v cévách v mozku, v endotelových buňkách, astrocytech, oligodendrocytech, Schwannových buňkách, dorsálních kořenových gangliích a neuronech hippocampu. Planární rafty obsahují flotillinové proteiny a nacházejí se v neuronech a leukocytech, kde nejsou přítomny kaveoly. Oba typy raftů mají podobné lipidové složení (jsou obohacené na cholesterol a sfingolipidy). Flotilliny a kaveoliny mají schopnost přivádět do lipidových raftů signální molekuly, a hrají tak důležitou roli například v signální transdukci neurotransmiterů. Tyto mikrodomény prostorově organizují signální molekuly, a tím usnadňují jejich interakce, které jsou nezbytné pro signální transdukci. Mohou ale také signální molekuly oddělovat, brání tedy jejich interakci a inhibují signalizaci.

Lipidové rafty a signální transdukce.

Signální transdukce na buněčné úrovni znamená proces, při kterém buňka převádí jeden druh signálu nebo stimulu na jiný. Přenos signálu nebo stimulu může být jednoduchý, asociovaný s molekulou receptoru. Komplexnější signální transdukce zahrnuje spřažení interakce ligand-receptor s mnoha dalšími intracelulárními ději. Tyto děje zahrnují fosforylace tyrosinovými kinázami a/nebo serin/threoninovými kinázami. Specifita a přesnost přenosu signálu jsou pro buňky nezbytné k tomu, aby mohly efektivně reagovat na změny v prostředí. Toho je částečně dosaženo diferenciální lokalizací proteinů, které se účastní signálních drah. V plazmatické membráně může být této kompartmentalizace dosaženo pomocí lipidových raftů. Jedním ze způsobů, jak můžeme uvažovat o lipidových raftech, je, že po aktivaci receptoru ligandem dochází ke shlukování malých raftů do větších signalizačních platforem. Jestliže se aktivace receptoru odehrává v lipidovém raftu, je signalizační komplex chráněn před neraftovými molekulami, jako mohou být například membránové fosfatázy. Asociace proteinů s rafty tedy přivádí proteiny do nového mikro-prostředí, kde může být jejich fosforylační stav modifikován zde přítomnými kinázami, což může spouštět následnou signalizaci. Lipidové rafty hrají roli v mnoha signálních procesech, jako je signalizace receptoru pro imunoglobulin E, antigenně specifického receptoru T a B lymfocytů, receptoru pro EGF, insulin a tak dále.

Signalizace receptoru pro imunoglobulin E.

U signalizace receptoru pro imunoglobulin E byla poprvé přesvědčivě demonstrována úloha lipidových raftů v signální transdukci. Důkazy pro tento fakt zahrnovaly: sníženou rozpustnost Fc-epsilon receptorů (FcεR) v Tritonu X-100 po prokřížení receptorů, tvorbu shluků vizualizovatelných fluorescenční mikroskopií (detekce gangliosidů a GPI-kotvených proteinů) a inhibici signalizace IgE po depleci cholesterolu pomocí methyl-beta-cyklodextrinu. Signalizace z receptoru pro IgE probíhá takto: IgE se váže na Fc-epsilon receptory (FcεR), které jsou svými Fc segmenty kotveny v plazmatické membráně žírných buněk a bazofilů. FcεR je tetramer, který se skládá z jednoho α, jednoho β a dvou γ řetězců. Jedna molekula FcεR váže jednu molekulu IgE. α řetězec váže IgE, zatímco zbývající obsahují ITAM motivy (immune receptor tyrosine-based activation motifs). Naváže-li se potom oligomerní antigen na IgE molekuly navázané na svých receptorech, dochází k prokřížení jednoho nebo více těchto receptorů. Toto prokřížení vede k interakci s acylovanou nereceptorovou kinázou Lyn z rodiny Src, která fosforyluje receptorové ITAMy. Na tyto fosforylované ITAMy se pak váže kináza z rodiny Syk a iniciuje signální kaskádu. Syk může poté aktivovat další proteiny, například adaptorové z rodiny SLP-76, které přichází do raftu a amplifikují signál.

T buněčná signalizace.

T buněčný antigenně specifický receptor (TCR) je molekula nacházející se na povrchu T lymfocytů (T buněk). Skládá se z αβ-heterodimerů, CD3 (γδε) komplexu a ξ-homodimeru. Extracelulární části α- a β-podjednotek obsahují vazebná místa pro antigenní peptid prezentovaný na MHC molekulách na povrchu antigen prezentujících buněk. CD3 a ξ-podjednotky obsahují ve své intracelulární části ITAM motivy. MHC molekuly přivádí během signalizace dvě nebo více receptorů TCR k sobě. Toto prokřížení pak vede, podobně jako u IgE signalizace, k fosforylaci ITAMů kinázami z rodiny Src. Na fosforylované ITAMy se pak váže kináza ZAP-70 (podobně jako u signalizace IgE z rodiny Syk, ale jiný zástupce), což vede k její aktivaci, aktivaci adaptorové molekuly LAT a následné amplifikaci signálu. Dalším rozdílem mezi signalizací IgE a TCR je, že aktivace Lck po stimulaci TCR může vést k výraznějšímu klastrování raftů, a tedy k větší amplifikaci signálu. Jednou z možností negativní regulace signalizace TCR je vazba cytosolické kinázy Csk na protein asociovaný s rafty CBP. Csk pak může prostřednictvím inhibiční fosforylace inhibovat kinázy z rodiny Src.

B buněčná signalizace.

B buněčný antigenně specifický receptor (BCR) je tvořen membránově vázanou molekulou imunoglobulinu (mIg) a heterodimerem Igα/Igβ. Igα a Igβ obsahují ITAM motivy. Proces signalizace BCR je podobný jako u IgE a TCR. Lipidové rafty hrají ale také úlohu v mnoha dalších událostech podílejících se na aktivaci buněk B. Kromě signalizace BCR sem patří modulování signalizace koreceptory, signalizace CD40, endocytóza antigenu vázaného na BCR a jeho transport do pozdních endosomů, transport komplexů peptid-MHCII na povrch buňky a účast na prezentaci antigenu T buňce.

Lipidové rafty a endocytóza.

Lipidové rafty se také uplatňují v ději zvaném raft-dependentní endocytóza, a to kaveolární nebo nekaveolární (obojí nezávislé na klatrinu).  Pro vznik kaveolárních endocytických váčků je důležitá schopnost proteinu kaveolinu vytvářet oligomery (14–16 molekul) pomocí jeho oligomerizační domény. To vede v plazmatické membráně ke vzniku mikrodomén bohatých na kaveolin. Zvýšení obsahu cholesterolu a vložení „scaffolding“ domény kaveolinu do membrány zde pak vede k expanzi kaveolární invaginace a vzniku endocytického váčku. Váček je od plazmatické membrány odštěpen pomocí proteinu dynamin II, který je lokalizován na krčku vznikajícího váčku. Tento druh endocytózy se uplatňuje například při transcytóze albuminu v endoteliálních buňkách nebo internalizaci insulinového receptoru v primárních adipocytech.  Nekaveolární raft-dependentní endocytóza může být závislá nebo nezávislá na dynaminu. Na dynaminu závislou a klatrinu nezávislou endocytózou jsou například v lymfocytech konstitutivně internalizovány receptory pro interleukin-2, lokalizované v lipidových raftech. Naopak na dynaminu nezávislá endocytóza se podílí například na pinocytóze nebo na internalizaci CT-B v myších embryonálních fibroblastech.

Lipidové rafty a apoptóza.

Lipidové rafty také vytvářejí signalizační platformy pro spouštění jak proapoptotických, tak protiapoptotických drah. Lipidové rafty mohou ovlivňovat důležité apoptotické signalizační události, jako je aktivace apoptotických receptorů, aktivace nebo deaktivace proteinových kináz a změna intracelulární koncentrace vápníku. Toho využívá řada protinádorových léčiv, která jsou schopná narušit integritu lipidových raftů, a tím spustit apoptózu u nádorových buněk.

Lipidové rafty a buněčná adheze.

Lipidové rafty se také uplatňují v buněčné adhezi a migraci, což jsou děje nezbytné například pro invazi nádorových buněk. Bylo ukázáno, že změna koncentrace cholesterolu mění regulovanou membránovou lokalizaci molekuly CD44, která je nezbytná pro zvýšení adhezivity a migrace nádorových buněk. Organizace lipidových raftů také ovlivňuje funkci integrinů, které jsou důležité pro mezibuněčný kontakt a kontakt s extracelulární matrix. Lipidové rafty jsou také potřeba pro vznik invadopodií, například u buněk rakoviny prsu. Invadopodia jsou výběžky invazivních nádorových buněk, které zajišťují degradaci extracelulární matrix, a usnadňují tak buňkám migraci.

Vizualizace lipidových raftů.

Jeden z hlavních důvodů ke kontroverzi okolo lipidových raftů pramení z námitek ohledně studia raftů v živých buňkách, které se nenachází v termodynamické rovnováze. Lipidové rafty jsou malé mikrodomény o velikosti pohybující se mezi 10 a 200 nm, tedy pod rozlišovací schopností světelného mikroskopu, a je tak obtížné vizualizovat je přímo. V současné době jsou studovány syntetické membrány, jejichž používání má ale několik nevýhod. Za prvé, ve srovnání s biomembránami mají syntetické membrány nižší koncentraci proteinů. Také je obtížné modelovat interakce membrány s cytoskeletem, které jsou u biomembrán přítomny. Mezi další úskalí patří nepřítomnost přirozené asymetrie a nemožnost studovat membrány v nerovnovážných podmínkách. Navzdory těmto nedostatkům je fluorescenční mikroskopie pro studium lipidových raftů často používaná. Například jsou využívány fluorofory konjugované s B-podjednotkou choleratoxinu (CT-B), která se váže na složku raftů, gangliosid GM1. Používají se také lipofilní membránové barvy, které se buď dělí mezi lipidové rafty a okolní membránu, nebo mění své fluorescenční vlastnosti podle fáze membrány. Příkladem takové barvy je Laurdan. Rafty mohou být také značeny za pomoci exprese fluorescenčních fúzních proteinů, například Lck-GFP.  Jednou z nejpoužívanějších metod pro studium lipidových raftů je manipulace s cholesterolem. Možnostmi jsou sekvestrace (pomocí filipinu, nystatinu nebo amfotericinu), deplece a odstranění (pomocí methyl-beta-cyklodextrinu) nebo inhibice syntézy cholesterolu (pomocí inhibitorů HMG-CoA reduktázy). Tyto přístupy například umožňují pozorovat účinky snížení hladiny cholesterolu na signalizaci neurotransmiteru.  Sharma a kolegové použili vysokorozlišovací mikroskopii v kombinaci s matematickým modelováním a ukázali, že se raftové proteiny shlukují do nanoklastrů s poloměrem 5–20 nm. Dále pak pomocí FRET (fluorescence resonance energy transfer) mikroskopie ukázali, že frakce (20–40 %) GPI-kotvených proteinů se shlukuje do klastrů o poloměru 4–5 nm a že každý tento klastr se skládá z několika mála různých GPI-kotvených proteinů. Aby se zamezilo problémům s malou velikostí a dynamickou strukturou, používají se také chlazené citlivé CCD kamery, sledující pouze jednu částici, a TIRF (total internal reflection fluorescence) mikroskopie. To umožňuje zjistit míru difúze částic a ohraničení jejich pohybu.  Jsou také používány další optické techniky: pomocí FCS / FCC spektroskopie (fluorescence correlation a cross-correlation spectroscopy) můžeme získat informace o mobilitě fluoroforu v membráně, FRET mikroskopie může detekovat úzkou blízkost fluoroforů a pomocí optické pinzety můžeme studovat viskozitu membrány.  Dalšími metodami jsou AFM (atomic force microscopy) mikroskopie, SICM (scanning ion conductance microscopy) mikroskopie, duální polarizační interferometrie, nukleární magnetická rezonance (NMR), i když fluorescenční mikroskopie zůstává dominantní technikou. V budoucnu by mohly být problémy plynoucí z difrakčního limitu překonány superrozlišovací mikroskopií, jako je STED (stimulated emission depletion) mikroskopie, nebo dalšími druhy mikroskopie.  Metody používané pro analýzu lipidových raftů dále zahrnují ELISA, western blotting a FACS.

Kontroverze okolo lipidových raftů.

Navzdory velkému množství experimentů, využívajících několik metod, není zatím role lipidových raftů v buněčné signalizaci, transportu a struktuře jasná, a dokonce i samotná existence raftů je stále kontroverzním tématem.  Mezi argumenty proti existenci lipidových raftů patří:  Protiargumentem proti poslednímu bodu je, že Lo fáze lipidových raftů je těsněji uspořádaná díky intermolekulárním vodíkovým můstkům mezi sfingolipidy a cholesterolem.  Další spor se týká efektivity rozrušování lipidových raftů během experimentů. Pike a Miller poukazují na potenciální problém při využití deplece cholesterolu pro určení funkce raftu. Říkají, že většina vědců používá pro depleci cholesterolu metodu, která narušuje i strukturu lipidu známého jako PI(4,5)P2. PI(4,5)P2 hraje důležitou roli v regulaci buněčného cytoskeletu, a jeho odstranění může tedy vést ke stejným výsledkům jako deplece cholesterolu, například k laterální difúzi proteinů v membráně. Kwik s kolegy tedy uzavřeli, že ztráta určité buněčné funkce po depleci cholesterolu nemusí být nutně způsobena rozrušením lipidových raftů, protože mohou být ovlivněny i procesy na raftech nezávislé. Také se myslí, že lipidové rafty jsou nějakým způsobem spojeny s proteiny. Edidin ale oponuje, že proteiny přitahují raftové lipidy přes své acylové řetězce.

V cytoplazmatické membráně buněk se nacházejí glykolipoproteinové mikrodomény, tvořené kombinací glykosfingolipidů a proteinových receptorů, které se nazývají lipidové rafty. Tyto specializované membránové mikrodomény kompartmentalizují buněčné procesy tím, že slouží jako organizační centra pro uspořádávání signálních molekul, ovlivňují membránovou fluiditu a transport membránových proteinů a regulují neurotransmisi. Lipidové rafty jsou více uspořádané než okolní membránová dvojvrstva, ale volně v ní plavou.

Lipid Rafts (zu deutsch ‚Lipidflöße‘) nennt man spezielle Bereiche in Zellmembranen. Sie zeichnen sich durch einen relativ hohen Gehalt an Sphingomyelinen, Glycosphingolipiden und Cholesterin aus.


Časový sled.

Prvními hokejisty, kteří dokázali uspět na všech třech frontách, byli v roce 1994 Švédové Tomas Jonsson, Mats Näslund a Håkan Loob, když společně po zisku titulu mistra světa v roce 1991 oslavili i olympijské vítězství v Lillehameru. Stanley Cup před tím v 80. letech každý z nich dobyl v jiném klubu.  V roce 1996 švédské trio doplnil Peter Forsberg. Společně s ním třetí trofej v podobě Stanley Cupu v dresu Colorada získali i první Rusové Valerij Kamenskij a Alexej Gusarov. Ani ti nezůstali dlouho osamoceni, protože je v roce 1997 po zisku Stanley Cupu v Detroitu doplnili Vjačeslav Fetisov a Igor Larionov. Jejich dosavadní primát je v tom, že společně s Peterem Forsbergem, získali zatím jako jediní každou trofej alespoň dvakrát. Převahu Rusů pak v roce 2000 potvrdili Alexandr Mogilnyj a Vladimir Malachov, kteří svoji sbírku zkompletovali ziskem Stanley Cupu s New Jersey.  Zatímco mnoha ruským hráčům z pochopitelných důvodů dlouho chyběl Stanley Cup, kanadští hráči museli čekat na úspěch na olympijských hrách. V roce 2002 v Salt Lake city se dočkali obránce Rob Blake a útočníci Joe Sakic a Brendan Shanahan. Po mistrovství světa 2004 v Praze je doplnil obránce Scott Niedermayer.  Prvními českými členy této úzké skupiny hráčů se po mistrovství světa ve Vídni 2005 stali útočník Jaromír Jágr a obránce Jiří Šlégr.  V roce 2006 vyhráli olympijský hokejový turnaj Švédové, mezi nimiž získali třetí potřebnou trofej do sbírky obránce Nicklas Lidström a útočník Fredrik Modin. Na prvního člena v brankářské výstroji ale klub čeká i nadále.  V roce 2010 se do této vybrané skupiny přidal další Kanaďan, Eric Staal, který po vítězství na MS 2007 a zisku Stanley cupu z roku 2006 přidal i olympijské zlato z Vancouveru. Prvním trenérem v Triple gold Clubu se triumfem na ZOH ve Vancouveru stal Mike Babcock, který předtím vyhrál s kanadským výběrem také MS 2004 a v roce 2008 Stanley cup s Detroit Red Wings.  V 22 letech a 42 dnech se stal členem i Kanaďan Jonathan Toews - mistr světa z roku 2007 dokázal v roce 2010 s Kanadou vybojovat zlatou medaili ve Vancouveru i dovést jako kapitán Chicago Blackhawks ke Stanley Cupu.  V roce 2015 na MS v Praze vstoupil mezi elitu Sidney Crosby. Jako první získal všechny tři jako kapitán všech tří mužstev.

Zlatá trojkoruna - historický přehled.

Triple Gold Cup dle států.

Státy seřazeny dle data prvního člena.

Další trofeje.

Pouze následující hráči z výše uvedených dokázali vyhrát navíc i Kanadský pohár, Světový pohár nebo Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji. Kanadský pohár byl nahrazen Světovým pohárem, který se také hraje nepravidelně. Seřazeno dle roku ziskání Kanadského/Světového poháru, MSJ, popř. dle abecedy.

Triple Gold Club, česky také Trojkoruna, je označení pro prestižní skupinu hráčů, kteří dokázali vyhrát všechny tři významné kolektivní trofeje v ledním hokeji, které lze získat v pravidelně se opakujících soutěžích, jimiž jsou mistrovství světa, zimní olympijské hry a Stanley Cup, označované také jako zlatá trojkoruna.

Der Triple Gold Club (kurz "TGC", ) ist eine von der Internationalen Eishockey-Föderation IIHF gegründete Ruhmeshalle, der Eishockeyspieler und -trainer angehören, die im Verlauf ihrer Karriere die laut der IIHF "„drei wichtigsten Titel der Sportart“" – Weltmeisterschaft, Olympische Spiele und Stanley Cup der National Hockey League – in beliebiger Reihenfolge erringen konnten. Die Aufnahme in den Klub ist daher so exklusiv, da ein olympisches Eishockeyturnier nur alle vier Jahre stattfindet, und die Weltmeisterschaft für in Nordamerika tätige Spieler und Trainer parallel zu den Playoff-Spielen um den Stanley-Cup-Gewinn abgehalten wird. Zudem war es bis in die 1990er Jahre hinein unüblich, dass Europäer – auch bedingt durch den Eisernen Vorhang – in der NHL aktiv waren, und in der NHL tätige Spieler bis 1977 aufgrund der professionellen Ausübung des Sport nicht an Weltmeisterschaften und Olympischen Spielen teilnehmen durften.


Stálá kolekce.

Muzejní kolekce představují některé z hlavních umělců první poloviny 20. století a mnoho hlavních směrů moderního umění v tomto období. Jedná se především o fauvismus, německý expresionismus, kubismus, futurismus, ruský konstruktivismus, De Stijlovo hnutí, surrealismus, francouzské umění od impresionismu a postimpresionismus po pařížskou školu, včetně děl od Chajima Soutina a klíčových děl Pabla Picassa z jeho modrého a neoklasického období, až po jeho pozdění období, a surrealistická díla Joana Miró.  V kolekci se nachází i díla několika moderních mistrů včetně Vincenta van Gogha, Clauda Moneta, Camille Pissara, Augusta Renoira, Paula Cézanna, Alfreda Sisleyho, Henri Edmonda Crosse, Pierra Bonnarda, Henri Matisse, Amedea Modiglianiho a Marca Chagalla.  Kolekce obsahuje několik mistrovských děl, včetně malby Friedericky Marie Beer z roku 1916 od rakouského malíře Gustava Klimta a Improvizaci V od ruského mistra Vasilije Kandinskijho.  Kolekce Peggy Guggenheim, darovaná v roce 1950, zahrnuje 36 děl abstraktních a surrealistických umělců, včetně Jacksona Pollocka, Williama Baziotese a Richarda Pousette-Darta, a surrealistická díla od Yves Tanguyiho, Roberto Matty a André Massona.  Sochy se nacházejí u vstupu do muzea a na vnitřní zahradě soch. Mezi umělce, jejichž sochy se nacházejí ve venkovní instalaci patří Arman, Zadok Ben David, Alexander Calder, Anthony Caro, Lynn Chadwick, Sandro Chia, Jicchak Danciger, Ja'akov Dorchin, Benni Efrat, Belu-Simion Fainaru, Dov Feigin, Pinchas Cohen Gan, Dan Graham, Emanuel Hacofe, Barbara Hepworth, Menaše Kadišman, Ofer Lellouche, Maja Kohen Levy, Jacques Lipchitz, Ju Ming, Motti Mizrachi, Henry Moore, Avraham Ofek, Chana Orloff, Buky Schwartz a Ossip Zadkine.

Současná výstava.

Kromě stálé kolekce muzeum hostí dočasné výstavy jednotlivých umělců a skupin, vždy týkající se jednoho tématu. V roce 2006 Telavivské muzeum umění hostilo například expozici Michala Rovnera s názvem „Pole“ s velkoplošnými filmovými díly a instalacemi, jež byly vystaveny v Benátkách a Paříži. Kromě toho hostilo i expozici s názvem „Stažení“ s fotografiemi i videi, které se týkaly stažení z Pásma Gazy a izraelské bariéry kolem Gazy. Tato výstava, která si vyžádala představit široké spektrum názorů, zahrnovala práci více než dvaceti umělců.

Archiv izraelské architektury.

Nový Archiv izraelské architektury bude otevřen v roce 2013

Telavivské muzeum umění bylo založeno v roce 1932 v domě prvního telavivského starosty Me'ira Dizengoffa v Tel Avivu. Ve stejné budově pak byla v roce 1948 podepsána izraelská deklarace nezávislosti a v současnosti se označuje jako Hala nezávislosti. Na své současné místo, v ulici krále Saula, bylo muzeum přestěhováno v roce 1971.

Das Tel Aviv Museum of Art () wurde am 2. April 1932 im Haus des ersten Bürgermeisters von Tel Aviv, Meir Dizengoff, eröffnet. Das Museum trug damals den Namen seiner verstorbenen Frau, Tsina Dizengoff. 1971 zog es an seinen heutigen Standort im "Rechov Scha'ul haMelech".


Popis.

Organizace pomáhá členským organizacím sdílením informací a poznatků, zprostředkováváním výměny zvířat a organizováním vzdělávacích programů. Vizí organizace je „Být nejdynamičtější, nejinovativnější a nejefektivnější organizace zoologických zahrad a akvárií v Evropě a na Blízkém východě.“ Asociace je členem Světové asociace zoologických zahrad a akvárií (WAZA). EAZA je také poradním orgánem Evropské unie, Evropského parlamentu a Rady Evropy.

Sídlo a členové.

Organizace sídlí v Amsterdamu v Nizozemsku. Ke květnu 2018 měla EAZA tyto členy:  Plné členství může být po splnění patřičných podmínek uděleno Zoologické zahradě nebo akváriu, které se nachází v Evropě nebo na Blízkém východě.  Dočasné členství může být uděleno zoologickým zahradám nebo akváriím, které zatím nesplňují kritéria členství a budou do dvou let znovu posouzeny, jestli se mohou stát členy. Speciální typ dočasného členství může být také udělen zoo nebo akváriu, které je ve výstavbě a po dokončení bude splňovat kritéria přijetí.  Kandidáti na členství jsou organizace, které o členství usilují a pracují na splnění kritérií pro přijetí.  Firemní členství je udělováno firmám, které dodávají zboží a poskytují služby do zoo a akvárií.  Přidružené členství může být uděleno organizacím nebo skupinám, může být také uděleno zoo nebo akváriu, které splňuje kritéria pro přijetí, ale nenachází se v Evropě nebo na Blízkém východě.  Čestné členství může být uděleno na základě rozhodnutí rady EAZA.  Členské organizace se vyskytují ve 47 převážně Evropských státech. Jmenovitě se jedná o tyto státy: Belgie, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Česko, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Makedonie, Německo, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Řecko, Rumunsko, Rusko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království, Srbsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Ukrajina; Arménie, Gruzie, Chile, Izrael, Kazachstán, Kuvajt, Nový Zéland, Singapur, Spojené arabské emiráty, Tchaj-wan, Turecko, Spojené státy americké; Francouzská Guyana a Martinik.

Kampaně.

Asociace pravidělně vyhlašuje kampaně, které mají za cíl osvětu v určité oblasti.

Vědecké orgány EAZA.

Mezi veděcké orgány pracující poz záštitou EAZA patří Skupiny poradců (Taxon Advisory Groups – TAG), Evropské záchovné programy a Evropské plemenné knihy.

Evropské záchovné programy (European Endangered Species Programmes – EEP).

Komise těchto programů řídí chov daného druhu v členských zoologických zahradách. V současné době (2020) je jejich činnost zaštiťována organizací EAZA. Evropské záchovné programy ale vznikly dříve, než tato organizace a to v roce 1985.

Evropské plemenné knihy (European StudBooks – ESB).

Jsou vydávány pro některé ohrožené druhy živočichů. V těchto odborných publikacích jsou shromažďována data o počtech jedinců daného druhu v Evropských zoologických zahradách. Tyto informace pak slouží k lepší koordinaci jejich chovu.

Seznamy členských organizací.

členské organizace EAZA v Česku.

V České republice se nachází jedna členská organizace (Unie Českých a Slovenských zoologických zahrad – UCSZOO) a 14 členských zoologických zahrad (13 řádných členů a 1 dočasný člen). Jmenovitě to jsou (v závorkách uvedeny roky přijetí):

členské organizace EAZA na Slovensku.

Na Slovensku jsou tři členské zoologické zahrady Zoo Bojnice, Zoo Bratislava a Zoo Košice.

Zajímavosti.

Každý rok navštíví členské instituce EAZA více než 140 milionů lidí.  Čtyřikrát ročně vydává EAZA časopis Zooquaria.

Evropská asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA, z anglického European Association of Zoos and Aquaria) je mezinárodní organizace združující především evropské zoologické zahrady a akvária. Byla založena roku 1992.

Die European Association of Zoos and Aquaria (EAZA) ist ein tiergärtnerischer Verband, dem etwa 300 Zoos, Aquarien und Zooverbände aus Europa und dem Nahen Osten angehören. Der Verein mit Sitz in Amsterdam ist Mitglied der World Association of Zoos and Aquariums (WAZA).


Historie.

Dubajský záliv rozděluje původní centrum Dubaje na dvě hlavní části – Deiru a Bur Dubai. Právě v okolí Dubajského zálivu se v 19. století usadil kmen Bani Yas, který ve městě založil dynastii Al Maktúm. Přestože nebyl schopen pojmout velké množství dopravy, sloužil záliv na začátku 20. století jako malý přístav pro obchodní lodě až z poměrně daleké Indie a východní Afriky. Když ve 30. letech 20. století začal tvořit většinu ekonomiky města vývoz perel (nejprve lovených v zálivu, později perel z chovů), záliv se stal důležitým (a zároveň jediným) dubajským přístavem. V té době velmi důležitý rybolov byl také soustředěn podél zálivu, protože jeho teplá a mělká voda nabízela mnoho různých druhů mořských živočichů. Na pobřeží se stavěly lodě, uzpůsobené pro rybaření. Vzrůstající komerční význam zálivu dal impuls k jeho rozšíření (uzpůsobení pro plavidla s větším ponorem a usnadnění nakládání a vykládání nákladu). Plán byl vypracován v roce 1955, a zahrnoval prohloubení mělčin, stavbu vlnolamů a vybudování nákladního přístaviště na pláži. V roce 1961 byl záliv poprvé prohlouben, což umožnilo plavidlům s ponorem do 2,1 m proplout i za odlivu. V 60. a 70. letech byl kanál prohlubován znovu, aby v něm mohla kotvit plavidla o celkovém objemu nákladu přibližně 500 tun. Rozšíření zálivu vedlo k jeho intenzivnějšímu dopravnímu i obchodnímu využívání, a dalo Dubaji výhodu nad Šardžou, tehdejším dominantním obchodním centrem v regionu. Přestože význam zálivu výrazně klesl se vznikem přístavu Džebel Ali, menší přístavy (např. přístav Saeed) v zálivu stále fungují, a jsou využívány obchodníky z regionu a z Indického subkontinentu.  Na straně zálivu blíže k Deiře se nachází z významných staveb například mrakodrapy Deira Twin Towers, Dubai Creek Tower, budova Národní banky či budova Obchodní a průmyslové komory. Na protějším břehu se nachází Dubai Creek Park, jeden z největších parků v Dubaji.  V zálivu se stále používá doprava na abrách – tradičních dřevěných lodích. Kromě toho jsou východní a západní břehy spojeny čtyřmi mosty a silničním tunelem.

Dubajský záliv (خور دبي, "Al-Chor") je mořský záliv v Dubaji ve Spojených arabských emirátech. V minulosti dosahoval k mokřadu Ras Al Khor, v současnosti, jako součást nového dubajského kanálu, sahá až do Perského zálivu. Některé zdroje uvádějí, že záliv kdysi zasahoval daleko do vnitrozemí (až na území dnešního emirátu Al-Ain), a staří Řekové ho označovali jako řeku Zara.

Der Khor Dubai (; ) ist ein natürlicher Meeresarm des Persischen Golfes, der die Stadt Dubai in die Stadtteile Bur Dubai (westlich der Bucht) und Deira teilt. Er ist 14 Kilometer lang und hat eine Breite von 115 Metern an der Mündung bis zu 1400 Metern an seinem Ende.


Pozadí vzniku.

Plavidlo bylo postaveno v letech 1935–1937 v britské loděnici James Samuel White & Co. Ltd. v Cowes. Na vodu bylo spuštěno 1. října 1936. Do služby bylo zařazeno 25. listopadu 1937.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj po dokončení lodě tvořilo sedm 120mm kanónů ve třech dvoudělových a jedné jednodělové věži. Protiletadlovou výzbroj tvořily čtyři 40mm kanóny Bofors a osm 13,2mm kulometů Hotchkiss. Loď dále nesla dva trojhlavňové 550mm torpédomety. Pohonný systém tvoří dvě parní turbíny Parsons a čtyři tříbubnové kotle Admiralty vytápěné mazutem. Lodní šrouby jsou dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 39 uzlů.  V roce 1941 došlo k zásadní úpravě výzbroje plavidla. Všechny 120mm kanóny nahradilo osm dvouúčelovýcch 102mm děl MK XVI umístěných ve dvoudělových věžích. "Błyskawica" byla navíc vybavena čtyřmi vrhači a dvěma skluzavkami pro svrhávání hlubinných pum. Později během války byly kulomety nahrazeny čtyřmi 20mm kanóny Oerlikon. Původní torpédomety navíc nahradil čtyřnásobný 533mm torpédomet britského typu.

Operační služba.

V předvečer německé invaze do Polska (přesněji 30. srpna 1939) polské námořnictvo uskutečnilo operaci Peking, v jejímž rámci přesunulo torpédoborce "Błyskawica", "Grom" a "Burza" do Velké Británie. Plavidla tak unikla jistému zničení a mohla se zapojit do dalšího průběhu druhé světové války. Už 7. září 1939 loď zachytila a napadla německou ponorku. V roce 1940 se "Błyskawica" podílela na obraně Norska proti německé invazi. Během tohoto nasazení se posádce podařilo sestřelit dvě německá letadla. Po návratu se loď podílela na evakuaci spojeneckých vojáků z pláží a přístavu v Dunkerque. Později sloužila zejména k doprovodu konvojů – za celou válku jich chránila celkem 83. V roce 1944 se účastnila vítězných námořních střetnutí u Ouessantu (německý torpédoborec "ZH1" byl v bitvě potopen a "Z32" najel na břeh) a La Rochelle. Poslední bojovou akcí, na které se "Błyskawica" za druhé světové války podílela, byla operace Deadlight – potopení německých ponorek, které se vzdaly vítězným Spojencům.  "Błyskawica" válku přečkala a v roce 1947 se vrátila do Polska. Následovala dvouletá rekonstrukce a přezbrojení na sovětské standardy. Britská dvouúčelové 4 ́ děla MK XVI byla upravena pro použití sovětské 100mm munice výměnou hlavní, 40 mm Bofors nahradilo deset 37mm kanónů, torpédová výzbroj byla vyměněna za jeden trojhlavňový 533mm torpédomet. Protiponorkovou výzbroj tvořily dva vrhače a dvě skluzavky hlubinných pum. Počátkem 60. let byla "Błyskawica" vlajkovou lodí polského námořnictva. V roce 1967 na ní došlo k havárii kotlů, která vedla k vyřazení lodě z první linie o dva roky později. Po svém vyřazení byla "Błyskawica" přeměněna na plovoucí muzeum a od roku 1976 je přístupná ve Gdyni.

ORP Błyskawica je polský torpédoborec patřící ke třídě "Grom". Pro polské námořnictvo byl postaven v letech 1935–1937 ve Velké Británii. Obě postavené jednotky třídy "Grom" představovaly špičku ve své kategorii. Ve své době se jednalo o silně vyzbrojené a rychlé torpédoborce.

Die ORP "Błyskawica" war ein Zerstörer der polnischen Marine im Zweiten Weltkrieg und danach. Das Kriegsschiff wurde noch vor Kriegsbeginn im Rahmen der Operation Peking nach Großbritannien evakuiert und nahm im Dienste der polnischen Exilregierung an mehreren Operationen der Alliierten teil.


Děj.

Hlavním hrdinou je závodník-nováček Blesk McQueen. Ten je jedním ze 3 závodníků, který má šanci na titul Zlatý píst. Cestou na poslední rozhodující závod má nehodu a dostane se do zapadlé vesničky Kardanová Lhota. Protože zdemoluje místní silnici, musí zde zůstat po dobu než jí opraví. Časem se spřátelí se všemi obyvateli a zamiluje se do místní krásky Sally. Noví známí mu ukážou, že život nemusí být jen o vítězství. Pak ale Bleska vypátrají novináři a on se zúčastní posledního rozhodujícího závodu. V tom sice nezvítězí, ale prokáže dobrý skutek, když veterána Kinga dotlačí do cíle jeho posledního závodu. Nabídku na angažmá ve vysněném týmu ale nakonec odmítá. V závěru filmu pak oživuje slávu slavné silnice Route 66, na které Kardanová Lhota leží. Nováček, který bojuje o titul ve své první sezoně. Zpočátku je přesvědčen o své rychlosti a neporazitelnosti. Během svého pobytu ale zjistí, že není až tak dobrým závodníkem a zamiluje se do Sally. S pomocí Dr. Hudsona a ostatních se ale nakonec vydá na poslední závod dobře připraven. V tom sice nezvítězí, ale udělá dobrý skutek, když do cíle dotlačí závodnickou legendu Kinga, který těžce havaroval. Za to je mu nabídnuto místo v týmu Dinoco, které ale odmítá.

Postavy.

Burák.

Burák slouží jako odtahovka v Kardanové Lhotě. Sám sebe prohlašuje za mistra světa v jízdě na zpátečku. Když Blesk přijede do Kardanové Lhoty, Burák se stane jeho nejlepším přítelem. Bleska pak musí každou chvíli tahat z maléru a z kaktusů. Navíc ho také učí, jak se bavit. Na konci filmu se mu splní sen, když se díky Bleskovi proletí helikoptérou Dinoca.  Sally utekla z Los Angeles kvůli nešťastné lásce. Usadila se v Kardanové Lhotě a otevřela zde pension Cozy Cone Motel. To ona zařídí, aby Blesk nemohl opustit město, dokud neopraví cestu. Postupem času se do něj zamiluje a přeje si, aby zůstal. Jejím tajným snem je otevřít motel na kopci s výhledem na celé údolí.

Dr. Hud Hudson alias Hudson Hornet.

V Kardanové Lhotě působí jako soudce. Když poprvé uvidí Bleska, chce ho z města vyhnat. Nakonec se v něm ale poznává. Je to starý závodník, který má v garáži 3 tituly. Když ale pozná, že McQueen nepatří mezi namyšlené závodníky, začne se snažit, aby se z Bleska stal šampion.

King.

King je králem Zlatého pístu a ve své poslední sezoně má šanci získat další titul. Pak se chce odebrat do důchodu se svou ženou (Linda Petty/Veronika Freimanová). Ve svém posledním závodě ale havaruje vinou Chicka Hickse. Blesk ho ale dotlačí do cíle, aby mohl odejít se ctí.

Chick Hicks.

Závodník, který dnem i nocí trénuje na okruhu. Přesto nikdy nezvítězil a nemá žádného hlavního sponzora. Ve chvíli, kdy šampion King ohlásí odchod do důchodu, ucítí životní příležitost dostat se do týmu Dinoco. V závodě nakonec zvítězí, ale protože se celou dobu choval nesportovně, dostane pouze Zlatý píst a všichni se k němu obrátí zády. Místo v týmu Dinoco mu rovněž nabídnuto není.

Luigi.

Ital, který vlastní místní obchod s pneumatikami Casa de la Tyres s místní raritou Šikmou věží z pneumatik. Je to vlastenec každým coulem a pravověrný Tifosi. Veškeré stěny v jeho obchodech jsou polepeny plakáty Ferrari. Na konci filmu se mu splní sen, když k němu do obchodu zavítá Michael Schumacher Ferrari F430 Spider.  Stejně jako jeho šéf je vášnivým fanouškem italských vozů a umí se vyparádit jako opravdový Tifosi. Na konci filmu se stane Bleskovým novým mechanikem a provede tu nejrychlejší výměnu pneumatik na světě.

Šerif.

Strážce pořádku v Kardanové Lhotě. To on Bleska chytí a pak hlídá, aby opravil silnici.

Ramone.

Ramone je majitelem místní lakovny, a tak se den co den objevuje v novém zbarvení. Je také vyznavačem Lowriders, tedy jízdy s nastavitelným hydraulickým podvozkem. Když má náhodou večer volno, projíždí se se svou přítelkyní Flo.

Flo.

Flo v Kardanové Lhotě provozuje čerpací stanici V8. Právě u její čerpací stanice se celé městečko každý den schází. Jejím přítelem je majitel lakovny Ramone.

Filmore.

Bydlí v komposteru vedle Seržantova bunkru, je to zásadový hippie. Produkuje zde organické palivo a nabízí ho na ochutnání. O klasické ropě tvrdí, že je výplodem spiknutí ropných gigantů.

Serža.

Válečný veterán Kardanové Lhoty. Provozuje neprosperující obchod s vojenskými předměty z druhé ruky. Své dlouhé dny tráví hašteřením s Filmorem.  Tahač McQueenova návěsu v barvách leštěnky Rust-eze. Je McQueenovým kamarádem a vždycky mu rád pomůže, i když má dělat mechanika. Když se mu Blesk ztratí, dává si to za vinu.

Auta je animovaný film studia Pixar z roku 2006. Odehrává se v prostředí automobilových závodů a významné americké silnice Route 66. Pohádka má ve svém ději ukrytý výchovný podtext. Ve filmu nejsou žádní lidé nebo zvířata, jen stroje. Například hmyz je znázorněn VW Broukem.

Cars ist ein Animationsfilm von Pixar aus dem Jahre 2006. Es ist der erste Film, an dem Regisseur John Lasseter seit "Toy Story 2" (1999) wieder als Regisseur und nicht nur als Produzent mitgearbeitet hat. Offizieller Kinostart in Deutschland war der 7. September 2006.


Vzhled.

Papoušek žlutotemenný patří mezi menší zástupce rodu "Poicephalus"; obvykle dorůstá délky 21-22 cm. Hlava, záda, vrchní část křídel a ocas jsou hnědošedé, břicho je modrozelené, kostřec modrý. Ramena a skvrny na hlavě jsou žluté. Dospělí ptáci mají tmavošedý zobák a tmavě oranžovou duhovku oka. Mladí ptáci postrádají žlutou skvrnu na hlavě a duhovka jejich oka je tmavě hnědá. Samice vypadá jako samec; někteří chovatelé dokážou rozlišit pohlaví podle tvaru hlavy a zobáku, ale skutečně spolehlivé určení pohlaví je možné jen analýzou DNA z krve nebo endoskopií.

Výskyt.

Domovinou papouška žlutotemenného je střední a východní subsaharská Afrika. Tento papoušek obývá lesy, savany, porosty podél řek i zemědělské oblasti. Přestože se obvykle pohybuje v párech nebo malých skupinkách, v místech s hojností potravy se může shlukovat do velkých hejn. Živí se ovocem, semeny, bobulemi a zemědělskými plodinami. Hnízdí v dutinách stromů, často vyhledává i staré hnízdní dutiny datlů. Snáší 2-4 vajíčka na vrstvu ztrouchnivělého dřeva.

Poddruhy.

Forshaw (1989) rozlišuje šest poddruhů papouška žlutotemenného, lišících se od sebe oblastí výskytu, rozsahem žlutých skvrn na hlavě a zabarvením hrudi a břicha.

Krmení v zajetí.

Papouška žlutotemenného krmíme směsí zrnin pro větší papoušky (bílá a žíhaná slunečnice, kardi, pšenice, kukuřice, semenec, proso, pohanka), kterou pravidelně doplňujeme čerstvým ovocem a zeleninou. Vhodným zdrojem živin je i naklíčené zrní (mungo, hrách, slunečnice, kukuřice, kardi). Stravu lze zpestřit i granulemi, piškoty, vařenou nesolenou rýží nebo těstovinami, trochou sýra atd. Jako zdroj vápníku slouží sépiová kost; k okusu je dobré podávat čerstvé větvičky ovocných stromů.

Papoušek žlutotemenný jako domácí společník.

Přestože papoušek žlutotemenný není tak rozšířený jako jeho známější příbuzný papoušek senegalský, výborně se hodí pro chov v domácích podmínkách. Tento druh je poměrně nenáročný na chovné zařízení; vhodná je klec alespoň 60 cm dlouhá, vybavená dostatkem hraček na zabavení. Je samozřejmé, že čím prostornější klec, tím lépe se papoušek bude cítit.  Papoušek žlutotemenný se vyznačuje milou, přítulnou a zvědavou povahou. Neprochází bouřlivou pubertou jako papoušek senegalský ani neprojevuje tak silnou tendenci se fixovat na jediného člena rodiny, což je výhodou. Zároveň bývá klidnějšího a mírnějšího založení než jeho další příbuzný, papoušek konžský. Další předností je poměrně tichý hlasový projev.  Zástupci tohoto druhu se brzy naučí opakovat zvuky z domácnosti, přestože vlohy k imitování řeči nejsou tak vyvinuté jako například u papouška konžského nebo žaka. K ochočení je vhodné mládě odchované u nás, ať už ručně nebo pod rodiči. Dospělí ptáci z ochytu zůstávají plaší a pro chov doma se nehodí.  Papoušek žlutotemenný není dosud ohroženým druhem ani ve své domovině, a nevztahuje se na něj proto registrační povinnost dle zák. 16/1997 Sb. (CITES).

Papoušek žlutotemenný ("Poicephalus meyeri"), známý též pod starším názvem papoušek Meyerův, patří mezi africké dlouhokřídlé papoušky rodu Poicephalus. V České republice jej úspěšně odchovává několik chovatelů a díky milé a komické povaze je stále častěji chován i jako domácí společník.

Der Goldbugpapagei ("Poicephalus meyeri") ist eine Vogelart aus der Familie der Eigentlichen Papageien (Psittacidae). Er gehört zur Gattung der Langflügelpapageien (Poicephalus) und wird manchmal auch Meyerspapagei genannt.


Historie.

Vladimir Putin pověřil Všeruskou státní televizní a rozhlasovou společnost, aby vytvořila regionální, všeobecně dostupné televizní kanály v každém městě, republice a kraji. V současné době společnost vlastní a provozuje 5 celostátních televizních stanic, dvě mezinárodní televizní společnosti, 5 rozhlasových stanic a přes 80 regionálních televizních a rozhlasových společností. Také provozuje ruskou informační agenturu RIA Novosti.  Je největší ruskou mediální společností. V současné době zahrnuje 3 celostátní televizní kanály "Rossija 1", "Rossiya K" a "Rossija 2"; první veřejnoprávní televizní stanici pro děti a mládež "Bibigon"; 89 regionálních televizních a rozhlasových kanálů vysílajících ve všech regionech Ruské federace; první zpravodajský kanál v režimu 24/7 "Rossija 24", televizní kanál pracující v zahraničí od roku 2002 "RTR-Planet"; ruskojazyčnou verzi sportovního televizního kanálu "Euronews"; 5 rozhlasových stanic "Radio Rossiji", "Majak", "Kultura", "Vesti FM", "Junost" a "Rossija" (veřejný internetový on-line kanál).  Na počátku roku 1993 získala VGTRK status veřejnoprávní vysílací společnosti. Ten stejný rok se stala plnoprávným členem Evropské vysílací unie.  Veřejnoprávní televizní kanál Rossija-1, rusky "Россия-1" začal vysílat v květnu 1991. Dnes je předním kanálem, který pokrývá vysíláním většinu země. Publikum kanálu se z 98,5 procenta skládá z obyvatel Ruska a více než 50 milionů diváků ze zemí SNS a Pobaltí. RTR-Planeta, rusky "РТР-планета" je mezinárodní verzí kanálu "Rossija 1", který je možné sledoval v USA, Evropě, na Středním východě, v severní Africe a Číně.  Televizní kanál Rossija je rozvíjející se společnost, jež přenáší informační programy, seriály, politickou žurnalistiku, talk show, herních show, komedie, celovečerní filmy a dokumentů, sportovní a politické události spolu se zábavou. V posledních několika letech se "Rossija" stává aktivním hráčem ve filmové produkci. "Rossija" je dnes vyvíjející se společnost, která se zaměřuje na oblast dokumentárních a celovečerních filmů vysílání.  Krom získávání vysílacích práv byla "Rossija" první mezi ruskými televizními kanály, jež zahájila vlastní produkci televizních filmů ve velkém měřítku. Charakteristickým rysem seriálů, vysílaných na televizním kanále "Rossija", je zaměření na klasiku. Vysílání adaptací klasických děl ruských spisovatelů zaujalo široké publikum a stanovilo nové standardy filmové produkce. Filmy představují asi 35% celkového vysílacího času televizního kanálu "Rossija". Kanál získává filmová vysílací práva v korporaci s 50 hlavními produkčními a distribučními společnostmi.  Zpravodajský pořad Vesti je předním informačním programem v Rusku. Během předchozí televizní sezóny přijala výrobní cyklus 24/7 s dvouhodinovými intervaly, což umožňuje vysílat zprávy, které jsou v přímém přenosu ve všech ruských časových pásmech. "Rossija" má licenční práva na vysílání Mistrovství světa, Zimních a letních olympijských her, ruského fotbalového mistrovství a dalších velkých ruských a mezinárodních sportovních akcí.

Televize.

Rossija-1, rusky Россия-1 je zaměřen na zábavu, a zpravodajství. Dříve byl znám jako "Russia", "RTR-1" a "RTR".  Rossija-2, rusky Россия-2 je sportovní a zábavný kanál. Dříve byl znám jako "Sport".  Rossija-24, rusky Россия-24 se zaměřuje na zpravodajství. Dříve byl znám jako "Vesti".  Rossija-K, rusky Россия-К je kulturní kanál. Dříve byl znám jako "Culture" a "RTR-2".  Karusel', rusky Карусель je kanálem pro dospívající děti (společně s "Prvním kanálem").  Rossija HD, rusky Россия HD vysílá nejlepší programy společnosti v HD rozlišení.  RTR-Planeta, rusky РТР-планета je kanál, který vysílá mezinárodně.  Moja planeta, rusky Моя планета je zaměřen na dukumentární pořady. Stejné zaměření má i Nauka 2.0, rusky Наука 2.0 a Strana, rusky Страна.  Sarafan, rusky Сарафaн je zábavní kanál.  Fight Club je sportovní kanál, který se zaměřuje na box.  Sport, rusky Спорт je ruský sportovní kanál.  Sport-1, rusky Спорт-2 je první placený sportovní kanál.  Moskva 24, rusky Москва 24 je moskevský zpravodajský kanál. Dříve byl znám jako "Stolica".  Ruskojazyčná verze kanálu Euronews, nazvaná "Euronews-Russia", rusky "Euronews-Россия" nebo "Евроновости".  Historie, rusky История je kanál vysílající ruské a světové dějiny.  A dalších 90 programů. Každá část Ruské federace má svůj vlastní kanál.

Rozhlas.

Rádio Kultura je rádio o kultuře.  Rádio Maják je kanál všeobecně o zábavě, současných otázkách a hudbě.  Rádio Rossiji je diskusní rádia obsahující regionální pořady.  Rádio Junost vysílá hlavně evropskou a americkou pop music.  Vesti FM je zpravodajské rádio.

Všeruská státní televizní a rozhlasová společnost (rusky "Всероссийская государственная телевизионная и радиовещательная компания", Vserossijskaja gosudarstvennaja televizionnaja i radioveščatělnaja kompanija, zkráceně VGTRK rusky "ВГТРК") je ruský státní unitární podnik, který provozuje velké množství televizních a rozhlasových kanálů. Byla založena v roce 1990. V roce 2010 vysílala vlastní pořady v 53 jazycích Ruska.

Die WGTRK ( – auf Deutsch: "Allrussische staatliche Fernseh- und Radiogesellschaft") ist eine staatliche Medienholding-Gesellschaft in Russland. Als Nachfolger des sowjetischen Gosteleradio ist sie im Bereich von Fernsehen und Rundfunk und als neuem Tätigkeitsfeld auch bei Internetmedien vertreten. Mit Hilfe dieser Gesellschaft kontrolliert die Regierung einen Großteil des Fernsehens und Rundfunks.