Kariéra.

První roky 1999–2006.

Prvního úspěchu dosáhl, když mu bylo patnáct let. V 18 letech se probojoval do semifinále China Open v roce 2002 a o rok později do finále Scottish Open, kde prohrál s Davidem Grayem 9-7. V roce 2004 se dostal do čtvrtfinále Grand Prix. V roce 2005 na Irish Masters byl v last 32 a poprvé postoupil z kvalifikací na World Championship 2005 v Crucible mezi 32 nejlepších hráčů. Na Welsh Open 2006, 888.com World Championship 2006, Grand Prix 2006 a Northern Ireland Trophy 2006 byl mezi šestnácti nejlepšími hráči.  Byl také výborným hráčem v 8-ball poolu a dodnes ve snookeru patří k nejlepším v kombinacích. V roce 2006 se stal mistrem světa, když na ImproveYourPool.com World Eight-Ball Championship porazil ve finále Darren Appletona 11-7.

Sezóna 2006/2007.

Na Welsh Open 2007 se dostal mezi nejlepších šestnáct hráčů. Velkým úspěchem byla jeho účast na 888.com World Championship 2007, kde se dokázal probojovat z kvalifikací až do finále tohoto prestižního turnaje. Porazil 10-7 Stephena Lee, 13-8 Petera Ebdona, 13-12 Allistera Cartera a v semifinále pak 17-16 Shauna Murphyho, mistra světa z roku 2005.  I když ve finále prohrál s Johnem Higginsem 18-13, byl bezesporu nejlepším hráčem mistrovství světa. Mark Selby hrál celý turnaj nejen pro sebe, ale také pro svého otce, který mu byl velkým vzorem a oporou. Zisk mistrovského titulu zůstal pro něho velkou motivací do budoucnosti.  Za své vynikající úspěchy na světovém šampionátu v roce 2007 dostal Mark ocenění 888.com Silver Chip za výjimečný výkon. Mark se dostal poprvé mezi hráče top 16 a sezónu ukončil jako světová jedenáctka. Markovi tento úspěch dal velkou sebedůvěru do další sezóny.

Sezóna 2007/2008.

Do této sezóny nastoupil velmi úspěšně. Probojoval se do semifinále Shanghai Masters, kde měl za soupeře Dominica Dalea se kterým prohrál 3-6. A v semifinále UK Championship 2007 s Ronniem O'Sullivanem prohrál 8-9. Na Saga Insurance Masters 2008 porazil na cestě do finále Stephena Hendryho, Stephena Maguireho a Kena Dohertyho shodně 6-5 a vyhrál svůj první titul, když ve finále zvítězil nad Stephenem Lee 10-3.  Mark vyhrál svůj první bodovaný turnaj a svůj druhý titul na Welsh Open 2008, když porazil ve finále Ronnieho O'Sullivana 9-8. Na China Open 2008 se Mark dostal po výborném výkonu opět do semifinále, kde prohrál se Shaunem Murphym 3-6. Marka vyřadil na World Championship v prvním kole Mark King 8-10 a ukončil sezónu jako světová čtyřka.

Sezóna 2008/2009.

Tato sezóna Markovi přinesla několik úspěchů. Byl v semifinále na Shanghai Masters, ve kterém prohrál s Ricky Waldenem 4-6. Dostal se při svém debutu v Premier League Snooker do finále, kde prohrál s Ronniem O'Sullivanem 2-7. Na Championship League Snooker 2009 se mu podařil zatím jeho nejvyšší náběh 145. Mark se opět probojoval do finále Masters, když v prvním kole vyřadil Ricky Waldena 6-5, ve čtvrtfinále Marka Allena 6-5 a v semifinále Johna Higginse 6-2. Jako obhájce titulu měl proti sobě ve finále Ronnie O'Sullivana, který Marka nakonec porazil 10-8. V přestávce čtvrtfinálového zápasu proti Anthony Hamiltonovi na Welsh Open 2009 byla Markovi osobně předána před televizní kamerou obálka od jeho bývalého manažera George Barmbyho o možném konkurzním řízení. Mark tento zápas prohrál 3-5.  Na mistrovství světa se Mark ukázal v dobré formě. Postoupil do čtvrtfinále s Johnem Higginsem. Ve vyrovnaném zápase nakonec John Higgins zvítězil v závěrečném framu 13-12.

Sezóna 2009/2010.

Mark se svého prvního maximálního breaku 147 dočkal na Jiangsu Classic v červnu 2009 v Číně. Na UK Championship se Mark dostal do čtvrtfinále, ale prohrál s Ronniem O'Sullivanem 3-9. V lednu 2010 se Markovi podařil ve finálovém zápase proti Ronniemu O'Sullivanovi fantastický návrat do hry z 6-9 na 10-9 a získal svůj druhý titul Masters.  Dostal se do semifinále World Championship 2010. Vyhrál tři zápasy, když porazil Kena Dohertyho 10-4, Stephena Hendryho 13-5 a Ronnie O'Sullivana 13-11. V semifinále prohrál s Graeme Dottem 17-14, nicméně tento šampionát byl pro něho úspěšný.

Sezóna 2010/2011.

V sezóně Mark zaznamenal skvělý start. Vyhrál Players Tour Championship 2 v EIS v Sheffieldu. Ve finále zvítězil nad Barry Pinchesem 4-3, když ztrácel 1-3. Přidal do své sbírky druhý titul mistra světa, když ve finále SangSom 6-red World Championship 2010 v Bangkoku porazil Ricky Waldena 8-6. Na Players Tour Championship 3 v Sheffieldu v semifinále prohrál s Jackem Lisowským 3-4. Na Shanghai Masters ho v semifinále porazil Ali Carter 6-2. Mark neprošel druhým kolem UK Championship, protože prohrál se Stephenem Maguirem 9-7. Mark King vyřadil Marka v prvním kole Masters 6-4. Mark se probojoval do finále German Masters v Berlíně s Markem Williamsem. Williams zvítězil 9-7 a na China Open byl Mark ve finále s Juddem Trumpem, který vyhrál 10-8.  Na World Championship ve druhém zápase proti Stephenu Hendrymu nastřílel šest stovkových náběhů, což je rekord v zápasech odehraných na best of 25 frames. Během sezóny měl stovkových náběhů 54, čímž se stal držitelem dalšího rekordu nastřílených stovek (century breaků) v jedné sezóně. Mark porazil v prvním kole Jimmy Robertsona 10-1, v last 16 Stephena Hendryho 13-4 a s Dingem Junhui prohrál ve čtvrtfinále 13-10. Sezónu zakončil jako světová trojka.

Sezóna 2011/2012.

Na začátku sezóny vyhrál Mark v červenci pozvánkový turnaj Wuxi Classic v Číně, když ve finále zvítězil 9-7 nad Ali Carterem. V červenci se zúčastnil World Cup v Thajsku s Ali Carterem za tým Anglie a skončili ve čtvrtfinále. V Austrálii na Australian Goldfields Open postoupil do čtvrtfinále, kde prohrál s Kenem Dohertym 3-5. V srpnu Mark vyhrál čtvrtou událost Players Tour Championship - Paul Hunter Classic ve Fürthu, v Německu. Do finále se dostal přes Sama Harveye, Rory McLeoda, Craiga Steadmana a Andrewa Higginsona shodně 4-0, ve čtvrtfinále porazil Stephena Lea 4-1, v semifinále zvládl Ronnieho O'Sullivana 4-3 a ve finále si hladce poradil Markem Davisem 4-0. V září se stal novou světovou jedničkou, když vyhrál Shanghai Masters jako druhý bodovaný turnaj v jeho profesionální kariéře. Ve finále s Markem Williamsem ztrácel 9-7, ale podařilo se mu vyrovnat a zvítězit 10-9.  Mark se dostal v únoru do finále Welsh Open, ve kterém prohrál s Dingem Junhui 6-9 a začátkem března byl v semifinále Haikou World Open. Jeho soupeřem byl Mark Allen, který Marka porazil 6-5. Po tomto turnaji se stal vítězem pozvánkového HK Spring Trophy v Hongkongu, který vyhrál nad Andrew Higginsonem 6-1.  Koncem března se Mark vrátil opět do Číny na China Open. Musel však odstoupit z druhého kola tohoto turnaje pro bolesti krční páteře.  Přestože Mark byl v léčbě fyzioterapeuta a měl velmi omezenou možnost trénovat kvůli vyhřezlé ploténce, nastoupil do prvního kola World Championship, kde prohrál s Barry Hawkinsem 10-3. Velký podíl na prohře mělo jeho zranění, neboť nemohl pro bolest hrát některé strky. Mark pokračoval v léčení s cílem být fit do příští sezóny.  Mark Selby si udržel v této sezóně post světové jedničky. Překonal v ní svůj vlastní rekord v počtu stovkových náběhů v sezóně, kterých má nyní na svém kontě 55.

Sezóna 2012/2013.

Mark vstoupil hned na začátku nové sezóny do Wuxi Classic, i když prakticky netrénoval kvůli léčenému zranění. Ve Wuxi se dostal do čtvrtfinále, které prohrál se Stuartem Binghamem 4-5. Pak se zúčastnil Sangsom 6-red World Championship v Thajsku, kde prohrál ve čtvrtfinále s Juddem Trumpen 5-7. Na Australian Goldfields Open ho v prvním kole vyřadil Jamie Burnett 3-5. Na konci srpna se mu podařilo obhájit titul na Players Tour Championship - Paul Hunter Classic ve Fürthu, což bylo vzhledem k těmto okolnostem vynikajícím úspěchem. Ve finále zvítězil nad Joe Swailem 4-1. Mark pak dosáhl ještě finále Players Tour Championship v říjnu v Antverpách, kde pohrál ve finále s Markem Allenem 1-4. Začátkem listopadu ztrácí post světové jedničky během International Championship v Číně, když prohrál v last 16 s Ricky Waldenem 3-6, ale po pěti týdnech sesazuje krátce kralujícího Judda Trumpa, který International Championship vyhrál. Mark došel do čtvrtfinále PTC 4 v Gloucesteru s Anthony Hamiltonem, který Marka porazil 4-3.  Mark se stal opět světovou jedničkou v průběhu UK Championship a k tomu na konci tohoto druhého největšího bodovaného turnaje zvedl nad hlavu vítěznou trofej. Cesta do finále nebyla pro Marka vůbec snadná. Do UK Championship nastupoval jako ten, kdo nebyl favorizován pro nejvyšší kola. Mark si potřeboval po zranění zvýšit sebedůvěru a zároveň nebyl na něj dán takový tlak očekávání od okolí. Musel otáčet dva zápasy. První v last 16 s Ryanem Dayem z 0-3 na 6-4, a ve čtvrtfinále s Neilem Robertsonem prohrával 4-0 a postoupil 6-4. Mark prokázal opět v těchto dvou zápasech svou jedinečnost, se kterou je schopen vyhrávat zápasy, které se zdají být ztracené. V semifinále zvítězil nad Markem Davisem 9-4 a ve finále ho pak čekal výborný Shaun Murphy. V první session hráči ve výkonu drželi krok, ale druhá, večerní část, byla především v režii Marka, který dotáhl zápas do vítězného konce a zdolal Shauna Murphyho 10-6.  Po novém roce Mark zvedl trofej na EPTC 6 - Munich Open v Německu, když zvítězil nad Graeme Dottem 4-3. Jeho velký úspěch se dostavil na pozvánkovém turnaji Masters, který se hraje v lednu v Londýně. Ztrácel v prvním kole se Stuartem Binghamem 1-5, ale postoupil do druhého kola svým vítězstvím 6-5. Ve čtvrtfinále porazil Marka Williamse 6-1. V semifinále byl jeho soupeřem Graeme Dott a opět dotahoval z 1-4 a 4-5 na konečné vítězství 6-5. Mark vyhrál tento turnaj potřetí, když ve finále porazil obhájce titulu Neila Robertsona 10-6.  Na German Masters došel do čtvrtfinále, kde prohrál s Barry Hawkinsem 1-5, stejně tak jako ve čtvrtfinále na World Open v Haikou, kde ho vyřadil 3-5 Neil Robertson. V PTC Grand Final v Irsku prohrál v prvním kole s Jackem Lisowským 3-4. Mark se probojoval koncem března do finále China Open. V prvním kole přešel přes Marka Kinga 5-1. V tomto zápase měl možnost udělat 147, ale nepotopil poslední černou kouli z bodu. V druhém kole měl za soupeře Ricky Waldena, kterého zdolal 5-2. Ve čtvrtfinále porazil Marka Williamse 5-1 a v semifinále Shauna Murphyho 5-2. Ve finále měl za soupeře Neila Robertsona, který nad Markem zvítězil 10-6. Mark hrál poslední dva zápasy se žaludeční nevolností.  Účast na mistrovství světa pro Marka skončila v druhém kole, kde ho z bojů o titul vyřadil Barry Hawkins 13-10.  Na konci sezóny došlo k slovní přestřelce mezi šéfem World Snookeru Barry Hearnem a Markem Selbym kvůli jeho zmínce o vyhoření.  Mark na slavnostním večeru World Snooker Awards v hotelu Dorchester v Londýně dostal tři ocenění: World Snooker Player of the Year, Snooker Writers Player of the Year a Fans Player of the Year.

Sezóna 2013/2014.

Po Wuxi Classic, kde Mark opustil turnaj v prvním kvalifikačním kole, následovala první Asian Tour. Mark postoupil až do finále s Joem Perrym, který turnaj v Yixingu vyhrál 4-1. Mark poté odletěl do Austrálie na bodovaný Australian Goldfields Open. Dostal se do semifinále, kde prohrál s Neilem Robertsonem 6-3. Následovalo Markovo finále na European Tour v Rotterdamu, kde prohrál s Markem Williamsem 3-4 a na dalším European Tour ve Fürthu to bylo semifinále s Ronniem O'Sullivanem, kde O'Sullivan nad Markem zvítězil 4-2.  V září se Mark účastnil SangSom 6-red World Championship v Thajsku, kde se dostal do semifinále s Markem Davisem. Tento zápas prohrál 4-7. Následovalo čtvrtfinále na Shanghai Masters. Mark zde narazil na Barry Hawkinse, se kterým prohrál 4-5. Zmínit je třeba ještě čtvrtfinále na International Championship v Chengu, které prohrál s Marcem Fu 5-6.  Dostavil se ale úspěch na European Tour 7 v Antverpách, kde Mark postoupil do finále, ve kterém Ronnieho O'Sullivana porazil 4-3. Na pozvánkovém turnaji Champion of Champions v Coventry prošel přes Shauna Murphyho 4-2 a Stephena Maguireho 6-3 až do semifinále se Stuartem Binghamem, které Mark prohrál 4-6.  V semifinále UK Championship s Ricky Waldenem se mu podařil jeho druhý maximální break (147) a zároveň to byl historicky stý nejvyšší náběh v profesionálních turnajích, za což obdržel 55.000 liber. Ve finále pak prohrál s Neilem Robertsonem 7-10.  Masters zaznamenalo další Markovo finále, když porazil v prvním kole Marka Davise 6-5, ve čtvrtfinále Johna Higginse 6-5 a v semifinále Shauna Murphyho 6-1. Ve finále byl úspěšnější O'Sullivan, který zvítězil nad Markem 10-4.  Mark dosáhl ještě finále na Haikou World Open, kde prohrál se Shaunem Murphym 10-6 a semifinále na China Open, kde podlehl Mike Dunnovi 3-5.  Všechno se ale otočilo na mistrovství světa. Mark vyřadil v prvním kole Michaela Whitea 10-9, ve druhém kole Ali Cartera 13-9, ve čtvrtfinále Alana McManuse 13-5 a Neila Robertsona v semifinále 17-15. Ve finále stál proti němu Ronnie O'Sullivan, který vedl 3-0, 8-10 a nakonec Markem prohrál 14-18.  Mark si výhrou mistrovského titulu splnil nejen sen, ale zároveň také slib, který dal v šestnácti letech svému otci v Loros (hospic v Leicesteru).  Mark řekl mimo jiné po zápase: "Chtěl bych poděkovat všem za jejich podporu, nejen v uplynulých dvou týdnech, ale také v letech, když se nedařilo. To mě drželo a jsem naprosto nadšený, že vezmu s sebou trofej zpět do Leicesteru."  Mark svým vítězstvím získal šek na 300.000 liber, nejvyšší cenu, jaká kdy byla mistru světa vyplacena, a vrátil se na post světové jedničky. Mark Selby je devátým hráčem, který dosáhl na tzv. Triple Crown, která zahrnuje vítězství na UK Championship, Masters a World Championship. Přidal své jméno k Stevu Davisovi, Stephenu Hendrymu, Johnu Higginsovi, Ronnie O’Sullivanovi, Marku Williamsovi, Terry Griffithsovi, Alexi Higginsovi a Neilu Robertsonovi.  Na slavnostním večeru World Snooker Awards v hotelu Dorchester v Londýně, došlo k tradičnímu udílení cen. Mark obdržel dvě ceny: Performance of the Year a Magic Moment of the Year. Byl také uveden do 147 Club - zde jsou hráči, kteří udělají maximální break v průběhu sezóny.  Tato sezóna byla Markovou zatím nejúspěšnější.

Sezóna 2014/2015.

Sezóna začala v Číně a Mark se dostal do druhého kola Wuxi Classic, kde prohrál s Liangem Wenbem 3-5. První European Tour v Rize - Riga Open znamenala pro Marka titul, když ve finále zvítězil nad Markem Allenem 4-3. Následovalo European Tour 2 - Paul Hunter Classic ve Fürthu. Mark porazil Alexandera Ursenbachera 4-0, Dominica Dalea 4-0, Shauna Murphyho 4-3, v last 16 Lianga Wenba 4-3 a až ve čtvrtfinále ho vyřadil Ricky Walden 4-3. Shanghai Masters zakončil Mark v semifinále s Markem Allenem těsně 5-6, než vyřadil Kena Dohertyho 5-2, Michaela Holta 5-3 a Fergala O’Briena 5-0. Překvapivě prohrál v kvalifikacích pro International Championhip v Chengu s mladým Oliverem Linesem 4-6. Následovala dvě Markova čtvrtfinále - na European Tour v hlavním městě Bulharska, Sofii, kde se nedostal dál přes Shauna Murphyho 2-4 a na Champion of Champions v Coventry ho vyřadil Judd Trump 6-1. Na UK Championship skončil Mark v druhém kole porážkou od Davida Morise 6-4.  Mark prohrál na Masters se Shaunem Murphym v prvním kole 5-6. Začátkem února se zúčastnil Chinese Pool World Championship. Probojoval se do finále, které prohrál s Darren Appletonem 19-21. Bylo to však German Masters, kde Mark zvedl další trofej, když se mu podařilo vyhrát finále 9-7 a oplatit tím Shaunovi Murphymu porážku z předchozího turnaje. Na cestě za vítězstvím v turnaji v Berlíně nechal za sebou Anthony McGilla 5-4, Petera Ebdona 5-1, Judda Trumpa 5-4 a v semifinále Stephena Maguireho 6-4. Na Welsh Open zůstal mezi last 16, kde překvapivě prohrál 3-4 s mladým Lucou Brecelem z Belgie. Koncem sezóny Mark ještě dosáhl vítězství na China Open, kde porazil ve finále Gary Wilsona 10-2.  Na World Championship v Sheffieldu, kde obhajoval titul, měl v prvním kole Kurta Maflina. Norský hráč se s Markem střetl už v semifinále China Open a jeho účast na mistrovství světa, kam postoupil z kvalifikací, byla jeho debutem. Maflin držel se světovou jedničkou krok, ale nakonec prohrál 9-10. Marka vyřadil z boje o titul v druhém kole Anthony McGill, který zvítězil 13-9.  Mark zakončil sezónu jako světová jednička a byl společně s Johnem Parrottem uveden na slavnostním večeru World Snooker Awards v Londýně do Hall of Fame.Sezóna 2015/2016

Sezóna 2015/2016.

Světová jednička Mark Selby a úřadující mistr světa Stuart Bingham se zúčastnili pozvánkového turnaje World Cup ve Wuxi za tým Anglie, který skončil ve skupině D jako třetí a tak nepostoupil do čtvrtfinále vyřazovacího pavouka. Na Australian Goldfields Open vyřadil Marka ve druhém kole Jamie Jones 5-1. Na European Tour 1 - Riga Open skončil v last 32, když prohrál s Kenem Dohertym 1-4 a na European Tour 2 - Paul Hunter Classic ho vyřadil ve druhém kole Scott Donaldson 2-4. Na Six-red World Championship se dostal do čtvrtfinále s Liangem Wenbem, který zvítězil 7-4. Byl odvolán těsně před prvním zápasem na Shanghai Masters z důvodu úmrtí tchána.

Život mimo snooker.

Mark je velkým fanouškem Leicester City Football Club a také leicesterské rockové skupiny Kasabian, kde ho s baskytaristou Chrisem Edwardsem pojí dlouholeté přátelství.Má rád karaoke, ve volném čase běhá, hraje stolní tenis a šipky. V roce 2007 porazil na exhibici Erica Bristowa. Od roku 2010 je patronem hospice Loros. Po druhém vítězství na Masters se mu dostalo v Leicesteru ocenění. Byl připsán na počest tohoto úspěchu na křišťálovou vázu při slavnostním ceremoniálu na radnici a jeho jméno bylo přidáno dne 24. dubna 2010 na chodník slávy za účasti leicesterského primátora. Zařadil se tak k celebritám v jeho rodném městě, na které je velmi vázaný.  V roce 2006 se na World Eight-Ball Championship sblížil s Vikki Layton, bývalou irskou hráčkou poolu. V srpnu 2010 oznámil jejich zasnoubení a svatba se konala 24. května 2011 v mexickém Cancúnu. Páru se 11. listopadu 2014 narodila dcera Sofia Maria. Mark má z předchozího manželství dceru, narozenou v roce 2004.

Úspěchy.

výhry v bodovaném turnaji: výhry v malém bodovaném turnaji: výhry v nebodovaném turnaji:

Mark Selby (* 19. červen 1983, Leicester, Anglie) je od roku 1999 profesionální hráč snookeru, ale dříve hrál také 8-ball pool. Vyhrál titul mistra světa ve snookeru v roce 2014, v 6-red v roce 2010 a v 8-ball poolu v roce 2006.

Mark Selby (* 19. Juni 1983 in Leicester) ist ein Snooker- und Poolbillardspieler aus England und seit 2017 dreifacher Weltmeister im Snooker.


Literární předloha a vznik opery.

Literární předlohou k libretu byl román Billy Budd od Hermana Melvilla (* 1. srpna 1819 v New Yorku; † 28. září 1891 tamtéž) K literární tvorbě jej přivedly životní zkušenosti námořníka na obchodních, velrybářských a válečných lodích. Svými dobrodružnými romány si získal čtenářskou oblibu. Měl však také zájem o filozofii, který jej přivedl k úvahám o problematice lidské osobnosti a o její identitě. Svůj poslední román Billy Budd, Sailor (Billy Budd, námořník) začal psát v listopadu 1888, na poslední stránku rukopisu napsal datum 19.4.1891. Román o Billym Buddovi vydal v roce 1924 Raymont M. Weaver, profesor anglické literatury na Kolumbijské univerzitě a autor první Melvillovy biografie.  Podle Brittena se Billy Budd vynořil ke konci roku 1948. Skladatel v tématu zničené nevinnosti vycítil obrovský potenciál morální i hudební a vyzval Erica Groziera, se kterým již dříve spolupracoval, a Edwarda Morgana Forstera ke spolupráci na opeře. Dokončení první pracovní verze libreta, na které se Britten aktivně podílel, trvala šest měsíců. Libretisté přistupovali k Melvillovu textu s velkým respektem a z originálu převzali řadu konkrétních detailů. Některé věty a dialogy citují doslova. Věnovali také velkou pozornost stylizaci námořnických popěvků, signálů a námořním reáliím vůbec. Prošli si válečnou loď Victory, aby viděli na vlastní oči v jakých podmínkách námořníci žili. Vše sloužilo k podrobnému poznání života námořníků, aby dokázali co nejvěrněji vystihnout atmosféru Melvillovy předlohy.  Hlavním dějištěm je moře a válečná loď, pojímaná jako model světa, kde se odehrává odvěký zápas dobra a zla. Hlavní reprezentanty dobra a zla, Billyho a Claggarta, pojali libretisté ve shodě s Melvillem. U kapitána Vereho se snažili zdůraznit jeho váhání mezi záchranou Billyho a smyslem pro povinnost, které jej však nakonec přivedlo až k selhání, takže podpořil vítězství zla.  Opera vznikla v letech 1950/1951 na objednávku komise Umělecké rady pro Královskou operu Covent Garden v Londýně. Premiéru tam měla 1. prosince 1951. Dirigoval sám skladatel, inscenace byla od Basila Colemana a roli kapitána Vereho zpíval Peter Pears. Po skončení měla sedmnáct opon. Uskutečnilo se šest představení před zcela zaplněným hledištěm. Dále se hrála v Cardiffu, Manchesteru, Glasgově a Birminghamu.  V březnu 1952 měla premiéru v Německu, ve Wiesbadenu.  V Paříži měla premiéru v květnu 1952 v Teátre des Champs Elysées.  Ruská premiéra se konala v roce 2013 v Михайловском театре v Санкт-Петербурге.  V USA byla premiéra v roce 1952 v Indiana University Opera Company.  Česká premiéra se uskutečnila 18.1.2018 v Národním divadle v Praze.

Česká premiéra.

Česká premiéra se uskutečnila 18.1.2018 v Národním divadle v Praze v rámci šesti exkluzivních představení v sezoně 2017/18. Opera se uvedla v původní čtyřaktové verzi. Režie se ujal šéf činohry Národního divadla Daniel Špinar, choreografii vytvořil český mim a choreograf Radim Vizváry ve spolupráci s tanečníky Losers Cirque Company. Scénu navrhla výtvarkyně Lucia Škandlíková. Pod taktovkou britského dirigenta Christophera Warda účinkoval sbor a orchestr Státní Opery Praha. Režisér Špinar se zde zaměřil především na milostný trojúhelník hlavních postav Billy Budd-Captain Vere-John Claggart.  O přípravě opery vznikl dokument pro ČT art Backstage: Billy Budd.

Hudba.

Opera má hudební formy vytvořené ze skladeb a rozsáhlých meziher. Důležitou roli zde má moře. Odráží vnější křivku opery a současně slouží jako prostředek k vyjádření vnitřního emocionálního stavu tragického hrdiny, který se v rozhodujících situacích nedá vysvětlit jen jeho koktáním. Soustředění celého děje na anglickou válečnou loď přináší dramaturgickou zvláštnost, protože se skladatel vzdává všech ženských hlasů. Atmosféru moře a lodi hudebně charakterizuje zařazení námořních písní, vojenských signálů a námořních výrazů. Konflikt dobra a zla je v celé opeře vyjádřen í tonální neukotveností, bitonalitou,a to od prvního taktu prologu, kdy se ve ztišených smyčcích postupně odvíjí melodická linie v B-dur (violy a cella) a G-dur (housle), až do vyhraněného střetu B-dur a b-Moll. Bitonalita, která uvádí jak prolog, tak epilog, navozuje zamlženou, neurčitou atmosféru Vereho vzpomínek na minulost a hudební metaforu dvojznačnosti celého příběhu. Briten nepřiděluje postavám konkrétní leitmotivy, pro jejich charakteristiku používá zvukové symboly a zvukové asociace. Billyho koktání slyšíme ve staccatu ozvučných dřívek a dřevěných dechových nástrojů. Zbičovaného Nováčka uvozuje altsaxofonové sólo, které se vrací znovu, když jej Claggart donucuje, aby Billyho navedl ke vzpouře. Billyho úder, kterým zabije Claggarta, je podtržen hlubokými tóny v H-dur a tento zvuk prochází celou partiturou a až v závěru, ve Vereho epilogu, se vytrácí. Claggartovu zvrácenost představují hluboké žestě v F-dur, kapiána Vereho pak zobrazuje nokturnové C-dur. Poměr obou tonin (f-Moll a C-dur) zůstává v jejich partech zachován jako symbol konfliktu charakterů. Kontrast postav Billyho a Claggarta vyjádřují jasné tóny ve vyšších polohách pro Billyho a temně znějící žestě pro Claggarta. Vrcholný moment skladatelovy instrumentační imaginace nastává před vynesením rozsudku, když zní celotaktové pomalé akordy v F-dur, v různých nástrojových kombinacích (procházejí sekcemi smyčců, dřevěných dechů, lesních rohů a ostatních žesťů). Dlouze znějící akordy ve chvíli, kdy Vere předává Billyho k výkonu rozsudku jsou symbolem dlouhých mořských vln - a zatracení.

Děj opery.

Příběh se odehrává na palubě britské královské lodi Indomitable (Nepřemožitelná) během anglicko-francouzské námořní války 1797. Délka představení: přibližně tři hodiny.

První dějství.

Prolog.

Starý kapitán Vere, dřívější velitel válečné lodi Indomitable, vzpomíná na svůj život na moři a na svého bývalého podřízeného Billyho Budda.

1. obraz.

̈Na palubě lodi Indomitable vykonává posádka pod dozorem důstojníků denní práce. Jeden z námořníků, Nováček, si svou nešikovností vyslouží nevoli loďmistra Bosuna a ten přikazuje, aby byl potrestán dvaceti ranami bičem. Z obchodní lodi Rigth o Man (Lidská práva) jsou na loď Indomitable násilně naverbováni tři muži, které vyslýchá zbrojmistr (master-at-arms) John Claggart. Zatímco první muž, řezník John Higgins, zvaný Red Whiskers (Rudovous), bouřlivě protestuje, přijetí druhého, tkalce Arthura Jonese, proběhne v klidu. Třetí mladík, Billy Budd, je svou novou situací nadšen. Pohledný, dobrosrdečný Billy má jeden nedostatek - ve chvíli emočního vypětí koktá. Je zařazen jako námořník do předního strážního koše, což nadšeně vítá. Pak dává sbohem své bývalé lodi (Farewell, Rights o Man = Sbohem Lidská práva). Tím ovšem vyvolá podezření u důstojníků, kteří si jeho zvolání nespojí se jménem lodi, mají stálý strach ze vzpoury a nový námořník pro ně představuje nebezpečí. První poručík Redburn dává příkaz Claggartovi, aby nechal Billyho sledovat. Claggart tímto úkolem pověří námořníka Squaka (Pisklouna) a nařizuje mu, aby chlapce záměrně provokoval. Starý námořník Dansker varuje Billyho před Claggartem.  Námořníci nastupují na palubu ke kapitánskému raportu. Vítají kapitána, kterého nazývají Starry (Hvězdný) Vere. Kapitán sděluje námořníkům, že se jejich loď přiblížila ke břehům Francie, a všem přikazuje, aby se připravili na boj s nepřítelem.Námořníci vyjadřují své odhodlání zničit Francouze, nejnadšeněji Billy Budd. K němu se přidají i ostatní námořníci a provolávají kapitánovi slávu.

Druhé dějství.

1. obraz.

Kapitán Vere je ve své kajutě obklopen knihami. Posílá pro prvního poručíka Redburna a pro navigátora Flinta, které zve k sobě na sklenici vína. Společně pak probírají nadcházející boj s nepřítelem. Všichni odsuzují způsoby Francouzů, jejich mravy a jazyk. Poukazují na nebezpečí rozšíření myšlenek francouzské revoluce a připomínají si v této souvislosti vzpoury ve Spitheadu a na Nore. Flint s Redburnem zmiňují Billyho Budda, který volal "lidská práva" a na něhož je třeba si dát pozor. Ale Vere nesouhlasí, Billy je zkrátka jen mladý. Poručík Ratcliffe přijde se zprávou, že jsou na dohled francouzských břehů. Důstojníci odcházejí a Vere pokračuje ve čtení.

2, obraz.

Je večer, na palubě posádka notuje námořnické popěvky. Jen Dansker se odmítá k nim přidat; jediné, co si přeje, je tabák. Billy pro něj odběhne, u svého vaku přistihne Pisklouna a oba se pustí do rvačky. Přeruší je Claggart, který si uvědomí, že Piskloun zpackal jeho příkaz, a dá ho vsadit do vězení. Námořníci se uloží ke spánku, Claggart zůstane na palubě sám. Jeho myšlenly patři Billymu, jehož přítomnost na lodi v něm vyvolala trýznivé myšlenky. Nakonec přísahá, že ho zničí. Pod hrozbou dalšího bičování donutí Nováčka, aby Billyho vyprovokoval k účasti na domnělé vzpouře. Nováček předstírá, že se mnozí námořníci chtějí vzbouřit proti důstojníkům a penězi se snaží Billyho přesvědčit, aby jim velel. Billy se rozzuří a Nováček uteče. Objeví se Dansker. Billy mu řekne, co mu Nováček nabízel a Dansker ho znovu varuje před Claggartem. Marně. Billy si je jistý, že ho Claggart má upřímně rád.

Třetí dějství.

1. obraz.

O několik dní později. Námořníci netrpělivě očekávají boj s Francouzi, ale počasí není příznivé, padá hustá mlha. Claggart oslovuje kapitána Vereho a naznačuje, že od jednoho námořníka hrozí všem nebezpečí. Jeho řeč přeruší hlídka, která hlásí přítomnost francouzské lodi na pravoboku. Loď Indomitable nepřítele pronásleduje, dělostřelci a ostatní se připravují k boji, je odpálena první salva z děl, ale francouzské lodi se podaří zmizet v mlze. Vere dává pokyn k zastavení pronásledování nepřítele. Claggart opět oslovuje kapitána a řekne mu, že Billy podněcuje námořníky ke vzpouře. Vere tomu odmítá uvěřit a posílá pro Billyho, aby jej konfrontoval s Claggartem.

2. obraz.

Vere je přesvědčený, že Claggart vznesl falešné obvinění a že Billy je nevinný. Přichází Billy a nadšeně projevuje Veremu oddanost. Claggart opakuje své obvinění a Vere vyzývá Billyho, aby na to reagoval. Hluboce rozrušený Billy není schopen slova a posléze udeří Claggarta tak silně, že ho usmrtí. Vere pošle pro důstojníky. Koná se soud, Vere vystupuje jako svědek a popisuje onu událost. Billy přísahá svou věrnost králi a odmítá obvinění ze zrady. Neumí však vysvětlit důvod Claggartovy křivé výpovědi a prosí Vereho, aby ho zachránil. Důstojníci vědí, že Claggarta pro jeho krutost všichni nenáviděli a uvědomují si, že Billy byl ke svému činu vyprovokován. Žádají Vereho o radu, ten však odmítá a tak důstojníci na základě zákona o vzpouře v době války odsuzují Billyho ke smrti.

Čtvrté dějství.

1. obraz.

Blíží se ráno. Billy přemýšlí o nadcházející smrti. Dansker mu přináší zprávy od posádky, která chce Billyho zachránit. Billy pomoc odmítá a žádá Danskera, aby námořníky od vzpoury odvrátil. On sám je smířen se svým osudem.

2. obraz.

Je ráno. První poručík Redburn čte Válečný zákon, podle něhož každý námořník, který udeří či zabije nadřízeného důstojníka, bude odsouzen ke smrti. Billy žehná Hvězdnému Veremu a všichni námořníci jeho požehnání opakují.

Epilog.

Starý Vere vzpomíná na chvíle, kdy Billyho mrtvé tělo shodili do moře. Přiznává se, že chlapce mohl zachránit. Pak si uvědomí, že mu Billy před smrtí požehnal a tím mu poskytl útěchu i odpuštění.

Billy Budd je opera o čtyřech dějstvích od Benjamina Brittena. Libreto napsali Edward Morgan Forster a Eric Crozier. Předlohou k libretu byl román Billy Budd od Hermana Melvilla. Opera byla skladatelem revidována v roce 1960 do dvouaktové verze s prologem a epilogem.

Billy Budd ist eine Oper in zwei Akten von Benjamin Britten. Das Libretto stammt von Edward Morgan Forster und Eric Crozier. Als Vorlage diente die Erzählung "Billy Budd" von Herman Melville.


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny. V roce 1945 dokončil studia na Teachers College v Jeruzalémě a v letech 1948 až 1950 sloužil u Izraelských obranných sil. V roce 1950 absolvoval právo a ekonomii a o dva roky později se kvalifikoval jako právník, mezi roky 1952 až 1962 pracoval jako praktikant u "Jizhar Harari & Associates" a v letech 1960 až 1963 působil jako asistent distriktního státního zástupce v Tel Avivu. Následně v letech 1963 až 1972 pracoval jako obchodní poradce.  V roce 1972 byl jmenován soudcem městského soudu v Tel Avivu a opět let později soudcem telavivského distriktního soudu. V roce 1983 získal doktorát z práva na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. V roce 1987 nakrátko působil jako zastupující soudce Nejvyššího soudu. V letech 1989 až 1996 pak stanul v čele Telavivského distriktního soudu.  Po odchodu z oblasti soudnictví působil jako arbitr a zastával řadu veřejných funkcí. Stanul též v čele několika vyšetřovacích komisí. Mezi jím prošetřovaná témata patřily poplatky za studium na vysokých školách, dohoda o penzích, hodnost Jicchaka Mordechaje, status Rona Arada, dárcovství krve etiopských Židů, autorita vojenského cenzora a druhá libanonská válka.  Poslední zmíněnou ustanovila vláda k prošetření izraelského neúspěchu při druhé libanonské válce. Výsledná zpráva komise označila za viníky izraelského neúspěchu premiéra Ehuda Olmerta, ministra obrany Amira Perece a náčelníka Generálního štábu Dana Chaluce (poslední zmíněný pod tlakem veřejnosti rezignoval).  V roce 1950 se oženil a s manželkou Jocheved měl tři děti. Společně žili dlouhá léta v Ramat ha-Šaron. V roce 2003 Winograd ovdověl a poté se přestěhoval do Herzliji.

Elijahu Winograd (: אליהו וינוגרד, "Elijahu Vinograd"; prosinec 1926 – 13. ledna 2018) byl zastupující soudce izraelského Nejvyššího soudu a předseda Telavivského distriktního soudu. V oblasti soudnictví pracoval na různých pozicích v letech 1972 až 1996. Po svém odchodu z justice působil jako arbitr a stanul v čele řady vyšetřovacích komisí, z nichž lze zmínit například Winogradovu komisi, jejímž cílem bylo prošetřit izraelské selhání při druhé libanonské válce v roce 2006.

Eliahu Winograd (; * Dezember 1926 in Tel Aviv, Palästina; † 13. Januar 2018) war ein israelischer Jurist, Richter des israelischen Obersten Gerichts sowie Vizepräsident des Bezirksgerichts Tel Aviv. Er war Vorsitzender mehrerer Untersuchungskommissionen, ab dem 17. September 2006 bis Januar 2008 leitete er die nach ihm benannte Winograd-Kommission.


Předchozí případy v Anglii.

V době, kdy Jindřich VIII. zahájil rušení klášterů, mělo zabavování klášterního majetku již dlouhou historii. Po ovládnutí Anglie Normany se staly některé kláštery v Anglii pobočkami mnišských řádů ve Francii. V období dlouhých válek mezi Anglií a Francií anglická vláda nesla nelibě, že mnohé finanční prostředky putují do cizí nepřátelské země a že zahraniční preláti mají pravomoc nad částmi anglického území. První zabavování klášterního majetku se objevilo v době vlády Eduarda I. a dalšího vrcholu dosáhlo v době Eduarda III. Převorství, která měla dostatečnou komunitu mnichů, musela panovníkovi odvádět velké finanční prostředky a ty, které zahrnovaly jen zemědělské statky, byly zabaveny a jejich výnosy směřovaly do královské pokladny. Konec zahraničních klášterů nastal v době Jindřicha V., který vydal zákon, jímž je rozpustil a jejich majetek nechal zabavit. Některé kláštery byly spravovány královskými úředníky, další byly prodány a jiné přeměněny na vzdělávací instituce.  Převod klášterů na vzdělávací ústavy inspirovaly i biskupy a tyto transformace se stávaly obvyklejšími. Byly rušeny některé malé a chudé benediktinské a augustiniánské kláštery, které neměly bohaté mecenáše. Velká opatství a bohaté řády tím nebyly dotčeny. Prostředky z rušených klášterů proudily především do nově vzniklých kolejí Oxfordské a Cambridgeské univerzity. Například roku 1484 biskup winchesterský zrušil Selbornské převorství ve prospěch Magdaleniny koleje v Oxfordu nebo roku 1522 kardinál Wolsey rozpustil převorství St Frideswide, aby položil základy pro Christ Church v Oxfordu. Nicméně mnichové a jeptišky, kteří tvořili společenství rušených klášterů, byli převedeni do nově vzniklých ústavů nebo do jiných klášterů jejich řádu.

Obdobná situace na kontinentu.

Zatímco v Anglii měl tento proces pozvolný charakter, na kontinentu rušení klášterů v mnoha případech probíhalo velmi bouřlivě. Roku 1521 vydal Martin Luther spis "De votis monasticis", ve kterém uvedl, že klášterní život nemá biblický základ, je bezcílný a nemorální. Také uvedl, že klášterní slib je bezvýznamný a nikdo se jím nemá cítit zavázaný. Zvláštní sněm augustiniánského řádu, jehož byl Luther členem, se sešel nedlouho po vydání tohoto spisu a akceptoval Lutherovy teze.  Zpráva o tomto jednání se rychle rozšířila mezi protestantsky zaměřenými (a hrabivými) panovníky v Evropě. Švédský král Gustav I. roku 1527 vydal nařízení, podle kterého měl právo zabavit klášterní polnosti, které považoval za nezbytné pro zvýšení královských příjmů. Jediným krokem tak získal obrovský majetek. V Dánsku zabavil roku 1528 král Frederik I. majetek patnácti nejbohatších klášterů. Jeho nástupce zakázal mnišství a nařídil, aby kláštery převedly své majetky a tituly na krále, který je pak věnoval svým příznivcům.  Vláda švýcarského města Curych roku 1523 přinutila mnichy, aby opustili své zvyky týkající se sňatků, a následující rok zrušila všechny kláštery na svém území. Roku 1529 tento postup realizovalo město Basilej a roku 1530 i Ženeva.

Rušení anglických klášterů.

Poté, co Jindřich VIII. neuspěl u papeže se zrušením svého manželství s první manželkou Kateřinou, nechal se v únoru 1531 prohlásit nejvyšším představitelem Anglikánské církve. Roku 1534 pověřil Thomase Cromwella, aby "navštívil" všechny kláštery (včetně opatství a převorství) zdánlivě proto, aby se přesvědčil, že všem mnichům je zřejmá svrchovanost krále, ale ve skutečnosti byla hlavním cílem inventarizace jejich majetku. Poté, co opadlo prvotní překvapení, byla tato činnost svěřena komisi, ve které byli například Layton, Pollard a Moyle.  Na podzim roku 1535 začali členové komise posílat Cromwellovi zprávy o návštěvách v klášterech včetně informací o údajných odhaleních sexuálních a finančních přestupků. Parlament na jaře roku 1536 vydal zákon, založený z větší části na závěrech komise, povolující králi zrušit kláštery s ročním příjmem menším než 200 liber, což představovalo asi 304 instituce. Kláštery mohly požádat o pokračování své činnosti a asi 70 jich poté, co zaplatily pokutu, pokračovalo v činnosti. Majetek zrušených klášterů propadl králi a Cromwell vytvořil vládní agenturu pro správu klášterního majetku ("Court of Augmentations"), která ho spravovala. Mnichům byla nabídnuta možnost odchodu z církevního života nebo pokračování v jiných klášterech svých řádů. Většina si zvolila pokračování mnišského života a byly dokonce pro ně založeny některé nové kláštery.  Tato akce nepřinesla prostředky v rozsahu, jaký Jindřich očekával, na druhé straně dokonce vedla roku 1536 k projevům nespokojenosti v "Pouti odpuštění", jichž pak Jindřich využil k obvinění klášterní komunity ze zrady, protože členové některých kongregací se přiklonili na stranu vzbouřenců. Vládní právníci poté zpracovali dokument, na jehož základě byl představený kláštera (opat, abatyše, převor nebo převorka) "vlastníkem" klášterního majetku, a pokud tento představitel kláštera byl obviněn ze zrady, propadl veškerý majetek panovníkovi.  Jedním z opatství, které podporovalo vzbouřence, bylo Furness. Jeho opat, obávající se obvinění ze zrady, nabídl dobrovolně odevzdat klášterní majetek králi, což Cromwell velmi rychle přijal. Od té doby všechna rušení klášterů, která nebyla odvozena z obvinění ze zrady, byla prováděna jako "dobrovolné" darování klášterního majetku. Prvním takovým případem bylo převorství v Lewes, jehož mnichům byla nabídnuta doživotní penze. Opaté a převorové se dostali pod tlak členů své komunity, aby nabídli dobrovolně majetek kláštera za poskytnutí doživotní penze, jinak se obávali obvinění ze zrady a konfiskace majetku. Roku 1538 tato tendence nabyla vrchu a Cromwell jmenoval místní komisaře, kteří měli dohlížet na korektní prodej cenností a budov a zabezpečení bývalých mnichů hotovostí a oblečením. Finanční prostředky a půda byly převedeny do majetku vládní agentury, která poté zajišťovala výplatu penzí. V dubnu 1539 vydal parlament zákon o dobrovolném odevzdání majetku, ale v té době byla velká část klášterů v Anglii, Irsku a Walesu již zrušena. Některé kláštery odolaly, ale na podzim byli opatové z Colchesteru, Glastonbury a Readingu obviněni ze zrady a popraveni.  Místním komisařům bylo nařízeno, aby tam, kde byl klášter využíván jako farnost, tato činnost byla zachována. Přibližně stovka klášterů tak byla zachována alespoň částečně. Nejcennější částí staveb bylo olovo na střechách a jejich okapech a tak, jako nejjednodušší cesta získání tohoto materiálu, byly budovy zapáleny. Kameny ze zdí a břidlice ze střech byla prodána. Hrobky svatých byly zničeny a jejich ostatky zničeny nebo rozptýleny. Této zkáze neunikla dokonce ani hrobka Alfréda Velikého.  Královský dvůr tak získal z výnosů klášterního majetku pravidelný roční příjem ve výši asi 150000 liber ročně. Cromwell trval na tom, aby tyto prostředky sloužily jako pravidelný příjem pro pokrytí vládních výdajů. Poté, co upadl v nemilost a roku 1540 potřeboval Jindřich rychle získat finance pro válečné tažení ve Francii a Skotsku, byl klášterní majetek rozprodán a Jindřich tak získal do roku 1547 1400000 liber. Vládní agentuře byly ponechány polnosti a církevní poplatky dostatečné pro zajištěni plateb penzí.  Rozpuštění klášterů mělo však jen malý vliv na farnosti a jejich činnost.

Důsledky.

Opatství v Anglii, Irsku a Skotsku patřila mezi největší vlastníky půdy a jedny z největších institucí království. Nicméně na počátku 16. století začali sponzoři upřednostňovat farní kostely, kolegiátní kostely, univerzitní koleje a gymnázia, jež začaly být centry vzdělanosti a uměleckých aktivit. Nicméně v oblastech vzdálených od Londýna kláštery byly dále centry učených bádání a hlavním zdrojem podpory pro staré a nemocné. Zrušení přibližně 800 klášterů tak znamenalo významný sociální otřes.  Jednou z největších kulturních ztrát bylo zničení klášterních knihoven. Například knihovna převorství ve Worcesteru obsahovala asi šest set svazků, z nichž bylo zachráněno pouze šest. Některé knihy byly zničeny proto, aby byla využita jejich vazba pro další použití, některé byly prodány. Král Jindřich pověřil antikváře Johna Lelanda, aby zachránil zvláště cenné rukopisy a některé knihy zachránili i soukromí sběratelé. Nicméně většina knih byla ztracena nebo zničena.  Mnoho klášterních nemocnic bylo zavřeno. Kláštery také poskytovaly bezplatně stravu a almužny pro chudé a opuštěné a jejich zrušení přispělo k vytvoření "tlup žebráků", které zamořovaly zemi v pozdním období vlády Tudorovců. Tato skutečnost vedla k nárůstu sociální nestability a vydání sociálních zákonů Eduardem VI. a Alžbětou I. Naopak klášterní gymnázia a univerzitní koleje se dočkaly velkého rozmachu a v alžbětinském období byly zakládány nové chudobince a nemocnice financované místní šlechtou.  I když bylo slibováno, že majetek získaný z klášterů bude použit na rozvoj církevního života, na charitu a rozvoj školských zařízení, bylo na tyto účely použito jen asi 15% prostředků. Bylo obnoveno osm klášterních katedrál a šest nových biskupství včetně katedrál, kapitul a gymnázií k nim připojených, a univerzitní koleje v Oxfordu a Cambridge. Asi třetina příjmů z klášterního majetku byla vynakládána na penze předchozích mnichů a jeptišek.

Rušení anglických klášterů byl formální proces v letech 1536 až 1541 kdy Jindřich VIII. rozpustil klášterní společenství v Anglii, Walesu a Irsku a zabavil jejich majetek. Toto právo mu bylo svěřeno zákonem o svrchovanosti ("Act of Supremacy") přijatým parlamentem roku 1534, který ho ustanovil nejvyšším představitelem Anglikánské církve, a zákony o rozpuštění klášterů ("First suppression Act" 1536 a "Second Suppression Act" 1539).

Die Auflösung der englischen Klöster (), von den englischen Katholiken auch als "Unterdrückung der Klöster" () bezeichnet, war der formale Akt während der Englischen Reformation, mit dem Heinrich VIII. 1536 bis 1541 die Besitztümer klösterlicher Einrichtungen in England, Wales und Irland konfiszierte.


Historie asfaltu a asfaltování.

Asfalt se používal už před tisíci lety, např. v okolí Mrtvého moře. Šlo o přírodní asfalt, který se na některých místech těží dodnes. Asfalt těžený v oblasti Mrtvého moře dostal název "bitumen". V češtině používaný název "asfalt" pochází z řečtiny podle místa těžby v tehdejším Řecku. Povolání asfaltéra tedy muselo existovat i v dávné době, ale náplň byla pravděpodobně odlišná. Asfalt se používal jako malta a těsnicí tmel, jako izolace střech nebo i celých budov proti vodě a vyráběly se z něj dokonce nádoby používané k uskladnění potravin, což je ovšem sporné kvůli možnosti zdravotních komplikací. Staří egypťané používali asfalt při mumifikaci zemřelých osob.  Okolo roku 1700 se začal používat místo přírodního asfaltu kamenouhelný dehet (nazývaný také "tér"), a to především k hydroizolačním účelům. Dehet je ovšem dnes považován za zdravotně nebezpečný. Teprve později byl dehet nahrazen ropným oxidovanými asfaltem. Ve Francii, Německu a také v Rakousku se nejprve používal především litý asfalt. Ve Vídni bylo první asfaltování provedeno v roce 1872. Již v roce 1895 byl litý asfalt ve Vídni všeobecně dovoleným druhem stavby pro chodníky.

Další údaje a zajímavosti.

Nejpoužívanějšími pracovními prostředky jsou pomůcky stavebního charakteru, vařiče asfaltu, přepravníky apod. Hlavním používaným materiálem je asfalt. Asfaltér se musí orientovat v normách a stavební dokumentaci pro pokládání asfaltových povrchů. Povolání je obvykle vykonáváno ve venkovním prostředí, tedy v prostředí proměnlivých klimatických podmínek. Působí zde nepříznivé vlivy vysokých teplot (vařící se asfalt). Je nutná pracovní obuv s podešví odolnou proti kontaktnímu teplu a proti působení olejů.  Činnost asfaltéra patří do perspektivní oblasti stavebnictví mezi stavební dělníky, kde bude do roku 2013 třeba obsadit 8 % dnešní zaměstnanosti, tedy bude potřeba přijmout 16200 nových pracovníků. Hrubá měsíční mzda na pozici asfaltér v podnikatelské sféře v roce 2010 se pohybovala okolo 26 tis. Kč. O činnosti asfaltéra pojednává také píseň Asfaltér.

Asfaltér je kvalifikovaný pracovník, který provádí zejména pokládání asfaltových povrchů např. na silnice, chodníky, parkoviště popř. další plochy a provádí s tím související činnosti. Činnost asfaltéra patří do oblasti stavebnictví.

Asphaltbauer (auch "Asphaltierer" oder veraltet "Schwarzstraßenbauer") ist ein anerkannter Ausbildungsberuf und umfasst das Herstellen von Straßendecken für z. B. Autobahnen, Fernstraßen, Stadtstraßen, Fahrradwege, Fußwege oder Böden für Hallen und Räume. Darüber hinaus führen sie Abdichtungsarbeiten gegen Feuchtigkeit an Bauwerken aller Art durch.


Život a kariéra.

Thomas se narodil v rakouském Gmundenu.

Tom Neuwirth (2006–2007).

V roce 2006 se zúčastnil třetí řady pěvecké reality-show "Starmania" na ORF. Obsadil druhé místo za Nadine Beiler. O rok později založil čtyřčlenný boyband Jetzt Anders!, který se však zanedlouho rozpadl.

Conchita Wurst (2011–).

V roce 2011 Tom po dokončení školy ve Štýrském Hradci vytvořil postavu Conchity Wurst, charakteristické svým femininním vzezřením kontrastujícím s hustými vousy. Skrze ní chce "poukázat na netoleranci k odlišnostem". Pseudonym „Wurst“ si Neuwirth dle svých slov vzal z německého úsloví „Das ist mir Wurst“ („Je mi to buřt.“), tedy otevřenost odlišnosti. V této roli se zúčastnil talentové soutěže "Die große Chance", v níž získal šesté místo.  O rok později Conchita obsadila druhé místo v národním kole Rakouska do Eurovision Song Contest, porazilo ji duo Trackshittaz. Následně se Conchita objevila v reality-show "The Hardest Jobs of Austria" a "Wild Girls".  V roce 2014 rakouská veřejnoprávní televize nominovala Conchitu jako reprezentantku na Eurovizi, což vzbudilo rozporuplné reakce nejen v Rakousku, ale také v konzervativním Rusku a Bělorusku, kde jsou homosexualita a transsexualita vnímány značně negativně. Petice se ale objevily i v Rakousku.  Dne 10. května 2014 Conchita s písní „Rise Like a Phoenix“ se ziskem 290 bodů zvítězila na mezinárodním finále Eurovize v Kodani. Obdržela nejen nejvyšší bodová ohodnocení z třinácti zemí, ale i body z jižní a východní Evropy, čímž se předem ohlášený bojkot porot konzervativních států nepotvrdil.  V únoru 2017 v rozhovoru pro německý deník "Die Welt" Neuwirth uvedl, že s rolí Conchity Wurst skončí, neboť s ní již dosáhl všeho, čeho dosáhnout chtěl. Oznámil záměr vytvořit novou roli. Pro rok 2017 však ještě avizoval vydání posledního alba Conchity.  V roce 2018 na svém Instagramu přiznal, že už hodně let je HIV pozitivní.

Thomas „Tom“ Neuwirth (* 6. listopadu 1988, Gmunden, Rakousko) je rakouský zpěvák a drag queen, vystupující jako vousatá zpěvačka Conchita Wurst. Ta v květnu 2014 zvítězila na Eurovision Song Contest 2014 v Kodani, když se soutěžní písní Rise Like a Phoenix získala 290 bodů. Zpívala i v Organizaci spojených národů či Evropském parlamentu, vystoupila na předávání amerických Zlatých glóbů a v srpnu 2015 zahájila pražský Prague Pride.

Thomas „Tom“ Neuwirth (* 6. November 1988 in Gmunden, Oberösterreich) ist ein österreichischer Sänger und Travestiekünstler. 2014 wurde Neuwirth in der Kunstfigur Conchita Wurst Siegerin des 59. Eurovision Song Contests in Kopenhagen und tritt seit März 2019 als zwei getrennte Kunstfiguren Conchita und WURST auf.


Historie a výroba.

Podle legendy si toto víno oblíbil římský císař Dioklecián, když roku 303 abdikoval a odešel na odpočinek do paláce ve Splitu.  V současné době nejsou výrobní postupy ani charakteristika vína standardizované (to by se ale mělo v nejbližších letech měnit), takže společným jmenovatelem zůstává jen použití dalmatských odrůd a dosušování bobulí na slunci. Ze zhruba 150 nejrozšířenějších odrůd je k výrobě prošku doporučováno asi 10. Z bílých to jsou grk, maraština, pošip vugava a prč. Z červených pak babić, glavinuša, lasina a plavac mali.

Charakter a kvalita vína.

Barva prošku bývá nejčastěji medová, bronzová nebo tmavě žlutá.  Z tuzemských produktů by teoreticky bylo možné srovnání se slámovými víny, která jsou také vyráběna z dosušovaných bobulí, ale dílčí rozdíly ve výrobě i pěstování vedou k odlišnému charakteru výsledného produktu. Obsah kyselin u našich slámových vín bývá výrazně vyšší (chladnější podnebí, pomalé sušení ve stínu), stejně jako obsah zbytkového cukru. Ten je naopak u prošku z větší části přeměněn na alkohol (kolem 15 % oproti obvyklým 6–10 % našich vín slámových). Zbytkový cukr u prošku bývá velmi variabilní, ale u exportovaných vín se pohybuje mezi 30–50 gramy na litr (zhruba 5× méně než u vín slámových). Rozdíl v charakteru může souviset i se značným rozptylem kvality, který je daný nestandardizovanou produkcí a v Chorvatsku velmi rozšířenou domáckou výrobou.  Prošek je vhodné podávat chlazený na 8–10 °C (nezávisle na barvě vína), někdy se doporučuje i dekantace. Vhodný je jako digestiv, případně jen tak, servírovaný s plátkem citronu nebo pomeranče.

Prošek je tradiční sladké chorvatské víno dezertního typu, které je vyráběné ze seschlých bobulí vinné révy několika místních odrůd. Název pochází z italského slova "prosecco", což znamená předsušený.

Unter dem Namen Prošek (sprich "Proschek") sind verschiedene dalmatinische Dessertweine zusammengefasst, die jedoch in Bezug auf die Vinifizierung und die Zusammensetzung der Rebsorten sehr unterschiedlich sind. Gemeinsam ist nur die äußerst späte Lese der oft schon rosinierten Trauben, ihre fallweise anschließende Trocknung und die sehr langsame, möglichst kühle Gärung. Entsprechend verschieden sind auch Farbe, Bukett und insgesamt die Qualität der Weine.


Životopis.

Do roku 1938.

Karel Vokáč se narodil ve Zbiroze na Rokycansku. Po složení maturitní zkoušky se dal v roce 1922 na pedagogickou dráhu. Na svých učitelských štacích neopustil Rokycansko. Nejprve učil v obci Těně, pak v městech Mýto a Mirošov. Od roku 1928 zakotvil ve Strašicích u Rokycan, kde nejen učil, ale také režíroval místní strašické ochotnické divadlo.  Politickým přesvědčením byl Karel Vokáč sociální demokrat, povoláním pak učitel, ale osobnostním založením byl básník. Za svého života vydal 12 knížek, básnických sbírek a próz. V Rokycanech se podílel (i se svou ženou) na vydávání měsíčníku "Mladé Rokycansko". Byl vedoucím redaktorem edice poezie Stín. Pravidelně přispíval do plzeňské "Nové doby" a řady literárních časopisů.  Prvními posluchači pohádek, které také psal, byli jeho žáci strašické školy, kterým je předčítal. Pohádky pak vyšly knižně ještě za války (1944) pod názvem "Uhlířské pohádky" v době, kdy už byl vězněn v nacistickém vězení. Když za ním byla jeho rodina na návštěvě, ještě mu knížku mohli přes mříže ukázat. Do ruky si ji ale už vzít nesměl. (Druhé vydání Uhlířských pohádek následovalo v roce 1945..)  Také se přátelil s významnými umělci. Mezi ně patřili:

V odboji.

Karel Vokáč se za protektorátu zapojil do aktivit několika ilegálních protifašistických odbojových skupin. Mimo jiné ukrýval v ilegalitě se skrývajícího Františka Bělohlávka. František Bělohlávek byl slévač z plzeňské Škodovky, který pomáhal distribuovat ilegální tisk do Plzně. Tento tisk zajišťovala ilegální skupina působící ve Zbiroze, jejímiž aktivními členy byl městský úředník Josef Lhotka spolu s Aloisem Holubem a Arnoštem Šmídem. Po prvním zásahu gestapa (v dubnu 1943) museli přejít Arnošt Šmíd s Františkem Bělohlávkem do ilegality a potřebovali úkryt. Tou dobou putovali po Rokycanském okrese od jednoho úkrytu ke druhému.

Zatčení a odsouzení.

Na jaře roku 1944 oznámil básník Jaroslav Seifert přátelům, že byl gestapem zatčen (1. března 1944) jeho přítel – básník Karel Vokáč – učitel ze Strašic u Rokycan. Vokáčovu zatčení předcházelo (17. února 1944) zadržení ředitele školy ve Zbiroze Antonína Rotta, který byl Vokáčův blízký odbojový spolupracovník.  Oba dva byli 10. května 1944 odsouzeni za přechovávání osob nepřátelských říši k trestu smrti.

Věznění.

Karel Vokáč byl uvězněn v pankrácké věznici v cele číslo 34 v oddělení IIa. Na celu byl umístěn 10. května 1944 a stačil se tu setkat se svým známým - básníkem Jindřichem Vichrou. (Vichra zde byl už nějaký čas vězněn.) Společný pobyt obou básníků na cele odsouzených k smrti netrval dlouho. Vichra byl o dva dny později – dne 12. května 1944 popraven.

Dopis J. Seifertovi.

Dne 24. května 1944 odeslal ilegálně Karel Vokáč (prostřednictvím vězně – chodbaře Karla Rameše) dopis adresovaný Jaroslavu Seifertovi s následujícím textem:

HLAS DOMOVA.

V době svého věznění napsal Karel Vokáč několik básní. Některé byly věnovány spoluvězňům, jiné se zachovaly v opisech díky Karlu Ramešovi. Zde je první z nich (napsaná 30. dubna 1944 a věnovaná spoluvězni Ludvíku Maršovi):

Konec všem nadějím.

Dne 12. července 1944 byli Karel Vokáč spolu s Antonínem Rottem popraveni.

Základní škola.

Od roku 1990 nese základní škola ve Strašicích čestný název ZŠ Karla Vokáče Strašice.

Karel Vokáč (28. října 1903 Zbiroh – 12. července 1944 Praha v 16.14 v popravčí místnosti sekyrárny Pankrác) byl český básník, učitel, účastník protinacistického odboje odsouzený k trestu smrti a popravený v pankrácké věznici.

Karel Vokáč (* 28. Oktober 1903 in Zbiroh; † 12. Juli 1944 in Prag) war ein tschechischer Dichter und Schriftsteller.


Historie.

První písemná zmínka o městě Bystré pochází z roku 1200. V Kronice české od Václava Hájka z Libočan, kterou nelze brát jako věrohodný pramen, je v roce 1021 zmiňována tehdejší osada ležící asi kilometr na západ od dnešního města v místě zvaného U kostelíčka. Název pochází od názvu potoka, na kterém osada ležela – Bystrý.  Po vypálení původní osady byla na Trstenické stezce postavena nová trhová ves Bystré (zmiňována roku 1349) ve tvaru podkovy. Prvními majiteli obce Bystré byly páni z Mokošína. Od roku 1213 ves patřila ke svojanovskému panství. Za vlády Karla IV. byla povýšena na město. V pozdějších dobách získalo město řadu privilegií – např. vybírání mýta, právo týdenního trhu a jiné. V 16. století se novým majitelem města stal Jan Bezdružický z Kolovrat, jenž nechal přestavět místní tvrz. Roku 1604 umírá a je pohřben v hrobce v místním kostele. Následujícími majiteli byli páni z Martinic, kteří zahájili v Hamrech (dnes část Bystrého) těžbu železné rudy. Za třicetileté války bylo město zpustošeno; v roce 1624 tudy táhl Albrecht z Valdštejna. V roce 1686 koupil bysterské panství Leopold z Valderode, ovšem roku 1707 jej ve veřejné dražbě kupuje Jakub Hanibal, hrabě z Hohenemsu, který nechal ve městě postavit radnici. Za jeho syna František Rudolfa byl položen základní kámen ke kostelu a založeny nedaleké lázně Balda. Roku 1869 rod Hohenemsů vymírá a bysterské panství tak připadlo císaři, resp. státu, který ho vlastnil až do vzniku Československa v roce 1918.

Znak a prapor.

Znak.

Znak města zobrazuje lovce, který na pokraji lesa zabil kopím medvěda. Pověst vypráví, že v době, kdy bylo Bystré spojeno se Svojanovem, byly daně z Bystrého a připojených obcí odváděny do Svojanova. Tam je odnášel výběrčí – snad jeden z konšelů. V hlubokých lesích mezi Hartmanicemi a Svojanovem jej přepadl medvěd, kterého muž oštěpem zabil. Tento znak je i na pečeti města.

Prapor.

Prapor města má temně červené pozadí na němž jsou dva vlnité pruhy – zlatý a černý, které symbolizují, že město bylo založeno nad dvěma potoky – Zlatým a Bysterským. Prapor byl vysvěcen v roce 1998.

Zajímavosti.

Režisér Vojtěch Jasný si Bystré a jeho okolí vybral pro svůj film "Všichni dobří rodáci", který byl natočen roku 1968, a pro jeho volné pokračování "Návrat ztraceného ráje", které bylo natočeno roku 1999.

Partnerská města.

V roce 1999 podepsali zástupci výše uvedených obcí "Chartu vesnic". Projekt partnerství je zaměřen na hlavní myšlenku "Charty", že Evropu netvoří pouze města, že je tvořena i vesnicemi. V roce 2012 bylo město Bystré hostitelskou obcí festivalu "Kultura evropského venkova Bystré 2012".

Město Bystré se nachází v okrese Svitavy v Pardubickém kraji, zhruba 12 km jihovýchodně od Poličky. Žije zde obyvatel. Historické jádro města je od roku 1990 městskou památkovou zónou.

Bystré (deutsch "Bistrau") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt elf Kilometer südöstlich von Polička im Bergland der Oberen Swratka und gehört zum Okres Svitavy.


Betonové prefabrikáty.

Snad nejznámějšími betonovými prefabrikáty jsou stavební díly označované jakožto panely, od jejichž názvu pak pochází sousloví "panelové sídliště" a označení "panelák". Kromě panelů se ale může jednat o celou škálu různých jiných betonových stavebních dílů, např.

Keramické prefabrikáty.

Veškeré sanitární příslušenství (umyvadla, WC mísy, bidety, vany pro sprchové kouty) je vyráběno z kaolinu podobně jako porcelán. Jednotlivé kusy jsou sériově vyráběny předem a osazovány na stavbě na vymezená místa po dokončení omítek, obkladů a podlah. Jinou skupinou keramických prefabrikátů jsou cihly, keramické tvárnice, střešní tašky, stropní tvarovky, překlady, hurdisky, patky. Mají barvu červenou, neboť se vyrábí z pálené hlíny. Cihly jsou tradičním zdícím prvkem a vedle dřeva nejstarším prefabrikovaným stavebním materiálem, který se používal už ve starověku.

Ocelové prefabrikáty.

Ocelové prefabrikáty se vyrábí z hutních materiálů - plechy, dráty, tyče, trubky a složitější profily tvaru I, U apod., které se vyrábí v konkrétních tloušťkách i tvarových variantách (tyče kulaté nebo hranaté, stejně tak trubky mohou mít profil kruhový, čtvercový nebo obdélný). Složitější profily jsou navrhovány na základě statických výpočtů tak, aby měly při minimálním množství použitého materiálu maximální nosnost a odolnost proti deformaci v určitém směru. Například profil I má podobnou tuhost jako obdélná trubka stejného rozměru, přitom má však výhodu, že se na její přírubu mohou z obou stran uložit další nosné prvky jako například tzv. hurdisky.  Prefabrikáty, složené z těchto ocelových prvků, pak mohou vytvářet ploty, rolety, schodiště, zábradlí, nebo i složitější části staveb jako jsou střešní vikýře, komíny, vzduchotechnické výdechy, výtahové šachty, nebo dokonce moduly, ze kterých je celá stavba složena.

Prefabrikované ocelové moduly.

Prefabrikované stavební moduly jsou konstrukční prvky, jejichž vzájemným spojováním lze vytvořit celou stavbu. Vedle modulů obecných obsahují i moduly speciální jako např. modul schodišťový nebo sanitární, které jsou vyráběny speciálně pro danou funkci. Výplně stěn, podlah a stropů je u jednotlivých modulů možné libovolně přidávat nebo ubírat v závislosti na tom, zda potřebujeme dané prostory oddělit nebo propojit.

Prefabrikace označuje hromadnou výrobu stavebních dílů. tzv. prefabrikátů (tedy předvýrobu). Jedná se o činnost, která je prováděna ve specializovaných výrobnách (stavebních továrnách). Jednotlivé prefabrikáty bývají vyrobeny nejčastěji z betonu nebo jiné směsi, mohou být ale vyrobeny i z jiných materiálů jako je např. ocel, dřevo, keramika, plast apod. Jednotlivé prefabrikáty jsou pak na staveniště přiváženy z výroby a vlastní výstavba hrubé stavby probíhá formou montáže jednotlivých dílů.

Die Vorfertigung (oder "Präfabrikation") ist in der Produktionswirtschaft derjenige Teil der Produktion, der sich mit der Fertigung von den für die Produktion erforderlichen Bauteilen befasst.


Vývoj.

Po ukončení 2. světové války začaly Česká zbrojovka a Zbrojovka Brno pracovat na návrhu zbraně vycházející z německé útočné pušky StG 44 Sturmgewehr a její munice 7,92 × 33mm Kurz. Protože měl ale v té době větší prioritu vývoj nového samopalu (Sa 23/25), o projekt nebyl ze strany vojenské správy zájem.  Po zavedení náboje 7,62 × 25 mm Tokarev vojenská správa trvala na úpravě stávajících samopalů Sa 23/25 na munici 7,62 × 25 mm Tokarev. Výsledkem byl samopal Sa 24/26, přijatý 11. 6.1951 do výzbroje československé armády. V roce 1953 byly vypracovány takticko-technické požadavky na „univerzální ruční zbraň pěchoty“. Byla požadována účinná střelba na 400 m a dobrá přesnost střelby. Hmotnost měla být max. 3,5 kg a zbraň měla být konstruována na náboj 7,62 × 45 mm vz. 52.  Byly vypracovány tyto projekty:  Poté, co byl do výzbroje československé armády zaveden sovětský náboj 7,62 × 39 mm vz. 43 a v roce 1954 byl výzkum přesunut do Konstrukty Brno, byly vypracovány nové takticko-technické požadavky a vývoj zbraně byl roku 1956 znovu zahájen pod krycím názvem „Koště“. Hlavním řešitelem tohoto úkolu byl ustanoven Jiří Čermák. V roce 1958 byla tato zbraň zavedena do československé armády jako 7,62 mm SAMOPAL vz. 58. Ve stejném roce získala zbraň čestný diplom na výstavě Expo 58.

Bojové vlastnosti.

Útočná puška 7,62 mm Sa vz. 58 je zbraň jednotlivce určená k ničení živé síly nepřítele střelbou, pažbou nebo bodákem zejména v boji zblízka. Dále jej lze použít ke střelbě na útočící letouny a vrtulníky. Přepínačem lze přepnout na střelbu jednotlivými ranami, nebo dávkami. Polohy přepínače jsou označeny „1“ (jednotlivé rány, přepínač k sobě), „0“ (zajištěno, přepínač dolů) a „30“ (dávka, přepínač vpřed). Počet ran v dávce závisí na době stisknutí spouště. Prakticky lze střílet nejkratšími dávkami po dvou ranách – vyžaduje to zkušenost střelce.  Vzdálenost účinné střelby:

Popis funkce a jednotlivých součástí.

Hlavní části zbraně.

Samopal vz. 58 se skládá z následujících hlavních částí:

Hlaveň.

Hlaveň zbraně je zasazena do pouzdra závěru a v něm zajištěna čepem. Vývrt hlavně se čtyřmi drážkami je tvrdě chromován vrstvou 0,01 mm. Ústí hlavně je opatřeno závitem s chránítkem ústí. Při střelbě cvičnými náboji se chránítko ústí sejme a našroubuje místo něj cvičný nástavec, který pomáhá zvýšit tlak plynů v hlavni na velikost potřebnou pro opakované natažení závěru. Závit může rovněž sloužit k montáži tlumiče plamene nebo jiných zařízení. Na přední části hlavně zespoda je umístěn záchyt snímatelného bodáku. Zadní část hlavně přechází v nábojovou komoru. Na hlavni je nalisován nosič mušky. V první třetině hlavně je uchycen plynový násadec s šikmým otvorem pro odběr prachových plynů z hlavně, na jehož levé straně je oko pro přední poutko. V plynovém násadci se pohybuje píst, na kterém je navlečena zpruha pístu. Píst není pevně spojen s nosičem závorníku, ale je samostatnou součástí.

Mířidla.

Samopal je vybaven jednoduchými otevřenými mířidly stavitelnými od 100 do 800 m (po 100 metrových krocích; stupnice 1–8) a „univerzální“ dálkou označenou „U“ pro střelbu v noci do 300 m. Muška je válcovitého tvaru a je našroubována do čepu mušky. Hledí je upevněno v základně hledí. Základna hledí tvoří jeden celek s pouzdrem závěru.

Pouzdro závěru.

Pouzdro závěru je vyfrézováno z odlitku (což je sice přesnější, ale rovněž finančně i časově náročnější než lisování plechu u AK-47). Spojuje ostatní části závěru v jeden celek a slouží k vedení závěru. V obdélníkovém vybrání jsou po obou stranách umístěny vodicí lišty, po kterých se pohybuje nosič závorníku a závorník. Do vybrání v přední části zapadají uzamykací ozuby uzávěru. Snadné zasunutí náboje do nábojové komory umožňuje náběh. Část pouzdra závěru nazvaná můstek rozděluje vnitřní prostor pouzdra na dvě části. Přední – s průchozím okénkem pro zasunutí zásobníku a zadní – s vybráním pro umístění spušťadla. Ve vrchní části můstku je zasunut vyhazovač sloužící k vyhození prázdné nábojnice po výstřelu. Po pravé straně vyhazovače je záchytka závěru, která po vystřelení posledního náboje zadrží závěr v zadní poloze (tzv. střelecká pohotovost). Po levé straně vyhazovače zespodu je na čepu upevněna záchytka zásobníku.

Závěr.

Závěr vysouvá náboje ze zásobníku a zasouvá je do nábojové komory, uzamyká nábojovou komoru při výstřelu, rozněcuje zápalku náboje, vytahuje a vyhazuje vystřelenou nábojnici. K vrácení závěru do krajní přední polohy slouží vratné ústrojí. Závěr se skládá z těchto základních součástí:

Činnost zbraně při střelbě.

Konstrukce závěru a systém jeho uzamčení je originální. Zbraň střílí z přední (uzamčené) polohy závěru. Funkce vnitřního mechanizmu Sa vz. 58 je založena na principu tlaku prachových plynů, odvedených po výstřelu z vnitřku hlavně šikmým plynovým kanálkem do plynového válce, umístěného nad hlavní. Ve válci plyny působí na píst, jehož pístnice se svým zadním koncem opírá o nosič závorníku a tak na něj impuls prachových plynů přenáší. Nosič závorníku se začne pohybovat vzad, po jeho posunutí o 12 mm vyjde závora, zvedaná závorníkem, vzhůru mimo vybrání pouzdra závěru a závěr je tím odemknut. Potřebná dráha vytvoří prodlevu, během níž opustí střela hlaveň a tlak prachových plynů poklesne na hodnotu bezpečnou pro odemčení závěru (tato dráha se nazývá podkluz). Odemčený závěr se pohybuje dozadu, přitom je vytažena z nábojové komory a vyhozena prázdná nábojnice. Nábojnici vytahuje vytahovač umístěný na závorníku a pevný vyhazovač v pouzdru zbraně (za zásobníkovou šachtou) ji vyhazuje doprava nahoru. Do přední polohy je píst s pístnicí vrácen samostatnou pružinou pístu. Celý závěr je do přední polohy vracen předsuvnou pružinou, umístěnou nad bicí pružinou. Přitom závorník podá z nábojiště nový náboj a zasouvá jej do nábojové komory. Závorník uzavře hlaveň a nosič závorníku pokračující v dopředném pohybu stlačuje závoru do vybrání v pouzdře závěru. Tím je hlaveň uzavřena a uzamčena.

Spoušť.

Spoušť potřebuje pro výstřel delší dráhu než většina podobných zbraní, je ovšem poměrně lehká.

Pojistka/selektor způsobu střelby.

Samopal je vybaven třípolohovým selektorem/pojistkou na pravé straně těla zbraně nad spouští. Při poloze křidélka pojistky dolů („0“) je zbraň zajištěna. Pojistka snižuje přenášecí páku mezi spouští a záchytem úderníku, takže úderník může být napnutý a bezpečně zajištěný. Při poloze dopředu zbraň střílí dávkou („30“) a v poloze dozadu jednotlivými („1“) ranami (pomůcka pro zapamatování: „třicet nepříteli, do země nic a jednu pro sebe“).

Činnost mechanizmu při střelbě jednotlivými ranami.

Natažený úderník má dva záchyty (pravý a levý). Při střelbě jednotlivými ranami je při stisknutí spouště stlačen levý záchyt. Pravý stále zadržuje úderník, dokud není hlaveň uzavřena a uzamčena. Až tehdy nosič závorníku stlačí vypouštěcí páku, která stlačí pravý záchyt. Uvolněný úderník urychlovaný zpruhou úderníku přímoběžným pohybem udeří na zápalník. Iniciace nábojů je mechanická, úderem zápalníku na zápalku náboje. Při zpětném pohybu přestane nosič závorníku stlačovat vypouštěcí páku a zároveň stlačí přerušovač. Úderník se pohybuje vzad společně se závěrem a zůstává zachycen oběma záchyty. Poté se opět stisknutím spouště může celý cyklus opakovat.

Činnost mechanizmu při střelbě dávkou.

Při střelbě dávkou je páčkou pojistky snížením mimo dosah nosiče závorníku vyřazen přerušovač. Úderník je také zachycen oběma záchyty. Po stisknutí spouště je snížen levý záchyt, přičemž pravý stále zadržuje úderník. Nosič závorníku po uzavření a uzamčení hlavně stlačí automatickou spoušť, čímž se uvolní pravý záchyt a úderník je uvolněn. Automatická spoušť rovněž zabraňuje odpalu náboje při nedovřeném závěru. Po iniciaci zápalky náboje nosič závorníku pohybující se dozadu uvolní vypouštěcí páku. Protože je vyřazen přerušovač, je levý záchyt stále stisknutou spouští držen mimo úderník. Ten je zachycen pouze pravým záchytem. Záchyt je opět snížen stlačením vypouštěcí páky po uzavření a uzamčení hlavně. Cyklus se opakuje, dokud je stisknuta spoušť nebo nejsou vystříleny všechny náboje. Pokud je uvolněna spoušť, zachytí se úderník i levým záchytem.

Pažba.

Pažba (nebo ramenní opěra) umožňuje správné opření samopalu o rameno střelce. Na levé straně pažby je umístěno zadní poutko. Je vyrobena z dřevité lisované hmoty, upevněna šroubem k tělu zbraně. První série Sa vz.58 měly díly z bukového dřeva, později došlo k používání dřevité lisované hmoty. Povolením jediného šroubu je možno snadným způsobem vyměnit standardní pažbu za ramenní sklopnou opěrku (používá ale jiný kratší typ šroubu). Nadpažbí je možno vyměnit po vysunutí čepu, podpažbí vyklepáním čepu (není určeno pro běžnou demontáž) a pistolovou pažbičku po povolení šroubu.

Zásobník nábojů.

Zbraň je vybavena střeleckou pohotovostí. Po vystřelení posledního náboje zůstane závěr zachycen vzadu. V této poloze je možné vyměnit zásobník nebo pomocí nábojového pásku rychle doplnit náboje v zásobníku. Nábojový pásek s deseti náboji se zasune do drážek v nosiči závorníku a tlakem palce se sloupec nábojů přesune do zásobníku (většina zahraničních zbraní stejné kategorie používá pro podobné nabíjení poměrně složité přípravky). Zásobník je vyroben z hliníkové slitiny a není zaměnitelný se zásobníkem k AK-47.

Ostatní.

Vnější povrchová ochrana samopalu je provedena tepelně odolným a otěruvzdorným lakem. Pro zvýšení odolnosti je pod ochranným nátěrem povrch parkerizován a extrémně namáhané díly závěru jsou tvrdě chromovány.

Používané střelivo.

Ke střelbě ze samopalu vz. 58 se používá 7,62 mm nábojů vz. 43 těchto druhů  Výcvikové náboje jsou tyto:

Příslušenství.

Ke každému samopalu vz. 58 patří příslušenství:

Souprava měrek a nářadí k sa vz.58.

Níže uvádím složení této vzácné soupravy, která se používá ke kontrolám předepsaných rozměrů dílů pro správnou funkci zbraně a výsledky kontroly slouží k zařazení do kvalitativní kategorie daného kusu zbraně. Používají armádní zbrojíři.

Srovnání Sa vz. 58 a AK 47.

Na první pohled se zdá, že je Sa vz. 58 jen další kopií slavného Kalašnikova AK-47. To je ovšem omyl. Konstruktéři samozřejmě vycházeli z tehdy existujících zbraní StG 44 a AK-47, ale nejdůležitější část zbraně, tj. její vnitřní mechanizmus, je kompletně odlišný a použitý systém uzamčení závěru nebyl doposud u zbraně této kategorie použit.  Obecně má Sa vz. 58 vyšší kadenci ran (800 za minutu) než AK-47 (600 za minutu). Díky tomu je Kalašnikov zvladatelnější, ovšem méně předvídatelný než Sa vz. 58, který má větší zdvih hlavně. Díky většímu otvoru pro vyhazování nábojnic je u Sa vz. 58 menší šance zachycení nábojnice v komoře. Celá sestava závěru také na rozdíl od Kalašnikova zůstane po posledním výstřelu vzadu, což pomáhá vojákům určit stav střeliva. Obě zbraně jsou ovšem přes všechny systémové odlišnosti mimořádně spolehlivé.  Československá armáda provedla srovnávací testy mezi Sa vz. 58 a AK-47, které měly novou zbraň s osvědčeným Kalašnikovem porovnat. Bylo vybráno několik samopalů od obou typů, ty byly rozebrány a z těchto dílů byly složeny dvě „nové“ zbraně. Poté bylo z každé zbraně vystříleno 20 000 kusů střeliva. Za střelcem stáli asistenti, kteří průběžně dobíjeli zásobníky. Střelec po vystřílení zásobníku proto jen dal ruku dozadu, dostal nový, nabil a pokračoval. Po každém třetím zásobníku ponořil celý samopal na chvíli do sudu s vodou, aby jej ochladil.  Po skončení testu byly obě zbraně rozebrány a zjišťovala se míra jejich poškození. Obě zbraně (Sa vz. 58 i AK 47) obstály na výbornou. Za celou dobu testu se u obou vyskytla jedna závada. U Sa vz. 58 to byla prasklá vratná pružina závěru.

Náhrada samopalu vz. 58 pro Armádu ČR.

Od osmdesátých let se hovořilo o modernizaci výzbroje armády, ke které ovšem dlouhou dobu nedošlo. Kandidátem na výměnu za pušku vz. 58 v devadesátých letech byl komplet CZ 2000 (LADA). Až 1. února 2010 byl oznámen vítěz výběrového řízení na přezbrojení části AČR novými útočnými puškami. Soutěž vyhrála Česká zbrojovka Uherský Brod se svojí novou zbraní CZ 805. AČR v prvním kole nákupu těchto zbraní pořídila 7 937 pušek. Ke kompletnímu přezbrojení by mělo dojít do roku 2020 po druhé etapě nákupu 9 700 kusů nového modelu této zbraně.

Samopal vzor 58 (také nazývaný Sa vz. 58) je československá útočná puška určená k ničení živé síly a lehce obrněných cílů. Pracuje na principu odebírání plynů z hlavně a může střílet jednotlivými ranami nebo dávkou. Používá puškový náboj středního výkonu 7,62 × 39 mm vz. 43, zásobník je konstruován na třicet nábojů. Je ve výzbroji Armády České republiky, Slovenské armády a policejního sboru. Terminologicky nesprávně se vzoru 58 říká samopal, přičemž podle současné terminologie jde o útočnou pušku.

Das Samopal vzor 58 (kurz Sa vz. 58, zu deutsch "Maschinenpistole Modell 58") war das Standardgewehr der tschechoslowakischen Streitkräfte während der längsten Zeit des Kalten Krieges. In der Literatur wird die Waffe auch als "vz. 58" oder auch "ČZ 58" bezeichnet.


Život.

Rodina a dětství.

Žofie Šarlota, později zvaná "Lotta", se narodila 2. února 1879 v Oldenburgu. Byla jednou přeživší dcerou Fridricha Augusta II. Oldenburského a jeho první manželky Alžběty Anny Pruské. Tomuto páru se později narodila i druhá dcera, Markéta, která ale ve věku jednoho roku zemřela. Žofiin otec se později oženil s Alžbětou Alexandrinou Meklenbursko-Zvěřínskou, která mu porodila i syna Mikuláše. Žofie Šarlota získala své jméno po Žofii Šarlotě Hannoverské, která byla manželkou Fridricha I. Pruského.  Žofie Šarlota trávila mnoho času se svým otcem, především při jachtingu na společných výletech. Většinu svého dětství strávila v zahraničí a často v Londýně navštěvovala svoji tetu z matčiny strany: Luisu Markétu Pruskou. Též často pobývala v Itálii se svojí babičkou Marií Annou Anhaltsko-Desavskou. Byla dobře vzdělávána a údajně byla též dobrá hudebnice a nadaná malířka.  Žofiina matka zemřela roku 1895. Žofie Šarlota byla její jedinou dědičkou a jednalo se o skutečně velké bohatství. Její otec se znovu oženil a po letech manželství měla Žofie i čtyři nevlastní sourozence: dědice Mikuláše, Alexandrinu, která ale zemřela jako novorozeně, Ingeborg Alix a nejmladší Altburg, která zemřela v roce 2001. Celá rodina i s Žofií Šarlotou žila v nově vystavěném "Elisabeth-Anna-Palais", paláci, který byl vystavěn na památku její matky. Roku 1900 se pak její otec stal vévodou oldenburským. Přestože Fridrichu Augustovi se dařilo, Žofie Šarlota nebyla v novém domově s macechou šťastná a první nabídka k sňatku jí přišla jako vysvobození.

Mládí.

Žofie Šarlota pravděpodobně po své matce zdědila chatrné zdraví a proto často odjížděla na lázeňské léčebné pobyty. Roku 1904 byl německý novinář odsouzen na měsíc ve vězení za to, že v novinách uveřejnil vztah Žofie Šarloty a pobočníka jejího otce. Ve své zprávě také novinář popisoval pochybnou morálku, která v lázních panuje.  V červnu 1905 se Žofie Šarlota poprvé setkala s Eitelem Fridrichem. Stalo se tak na svatbě korunního německého prince Viléma a Cecílie Meklenbursko-Zvěřínské. Ještě ten měsíc se oba znovu setkali v Kielu a více se seznámili. Na Eitela v té době tlačila především matka Augusta Viktorie Šlesvicko-Holštýnská, která si pro svého druhorozeného syna přála manželku z rodu oldenburských. Už proto, že sama Žofie Šarlota byla přes matku spřízněna s hohenzollerny a navíc byla oblíbenkyní císaře. Ještě před svatbou korunního prince Viléma a Cecílie dokonce panovaly zvěsti a brzkém sňatku staršího Viléma a Žofie Šarloty. Nicméně, Vilém si za manželku zvolil Cecílii.  V září roku 1905 odcestoval Eitel na několik týdnů do Lensahnu (obec v dnešním Šlesvicku-Holštýnsku). Tam se zasnoubil se Žofií Šarlotou. Důvodem sňatku ale nebyla láska nebo náklonnost obou; v případě Eitela šlo jen o nátlak ze strany jeho matky, zatímco Žofie Šarlota chtěla jen odejít od rodiny, kde byla nešťastná. Sám Eitel byl znám brutálním chováním, neohrabaností a divokou povahou.

Svatba a život v manželství.

Dne 27. února roku 1906 se konala svatba Žofie Šarloty a Eitela Fridricha. Obřad se odehrával v Berlíně. Na svatbě páru se navíc odehrála i oslava stříbrné svatby císaře s císařovnou, což popularitu celé události ještě zvětšilo. Svatba měla okolo tisíce a půl hostů, většinou z německé vládnoucí rodiny. Žofie Šarlota měla na svatbě šaty dlouhé přes tři a půl metru vyrobené z perleťového hedvábí. Svatba měla tři části a probíhala tři dny. První den byly podepsány manželské smlouvy podle stanov hohenzollernů, další den byly proneseny sliby a třetí den proběhl náboženský obřad.  Manželství Žofie Šarloty a Eitela Fridricha neblo vůbec šťastné. I přes milé přivítání v Berlíně, Žofie Šarlota tam neměla žádné přátele a byla osamocená. Její manžel jí byl navíc často nevěrný. Během první světové války se navíc, až na výjimky, nevídali. Pro Žofii to byly smutné časy a většinou jen osamotě pobývala v rezidenci Bellevue v Berlíně.

Skandál a rozvod.

Roku 1922 Eitel Fridrich obvinil čtveřici německých novinářů za to, že jeho ženu Žofii Šarlotu obvinili z cizoložství. Celá událost začala tím, že byla Žofie Šarlta předvolána jako svědek při rozvodu manželství a přiznala, že má poměr s navrhovatelem. Navíc se sama, po otázce soudce, přiznala, že vztah trval i po její svatbě s Eitelem. Záhy dodala, že její manžel si byl jejich vztahu vědom. Později ale vše odmítla. V novinách byl posléze celý případ silně cenzurován.  20. října 1926 bylo manželství rozvedeno. Samotné řízení ale začalo již v březnu 1919. Pár neměl žádné děti a předpokládá se, že se spolu chtěli rozvést již dříve, jenže do toho vstoupila válka a Eitel jako vojenský velitel musel nastoupit. Po rozvodovém řízení bylo do spisu uvedeno, že příčinou nesvárů byla hlavně Eitelova povaha.

Pozdější život.

Po rozvodu měla Žofie Šarlota ještě několik milostných vztahů, již roku 1927 se ale znovu vdala. Tentokrát za bývalého postdamského policistu "Haralda van Hedemanna". I přesto, že Harald byl naprosto neurozený, svatba byla velkolepá a hostem byl i, tehdy již bývalý velkovévoda, Fridrich August II. (Žofiin otec). Svatba se konala na zámku Rastede nedaleko Žofiina rodného Oldenburgu.  Žofie Šarlota Oldenburská zemřela 29. března 1964 ve městě Westerstede, kde prožila poslední léta života. zemřela ve věku 85 let.

Žofie Šarlota Oldenburská (2. února 1879, Oldenburg – 29. března 1964, Westerstede) byla pruská princezna, manželka Eitela Fridricha Pruského, syna Viléma II. V historii je známá především kvůli manželství s Eitelem, které bylo velmi nešťastné a nakonec bylo rozvedeno. Byla považována za jednu z nejbohatších žen své doby.

Sophie Charlotte von Oldenburg (* 2. Februar 1879 in Oldenburg (Oldb); † 29. März 1964 in Westerstede) war die älteste Tochter des Großherzogs Friedrich August II. von Oldenburg und dessen erster Ehefrau Elisabeth Anna von Preußen. Nach ihrer Heirat mit Prinz Eitel Friedrich von Preußen war Sophie Charlotte nach der damals üblichen Sprechweise auch bekannt als Prinzessin Eitel Friedrich.


Technické údaje.

Dráha je dlouhá 156 metrů. Převýšení činí 51 metrů (205–256 metrů nad mořem). Lanovka křižuje pěší spojnici mezi památníkem v bývalé usedlosti Bertramka a severním vyústěním tunelu Mrázovka. Pěší serpentinu v parku jednou podchází a dvakrát nadchází. V dolní části vede tunelem, ve střední části po mostní konstrukci, v horní části po zemi. Maximální dopravní rychlost je 2,5 m/s (9 km/h), doba jízdy 90 sekund.  Technickým provedením je čímsi mezi sedlovou a pozemní lanovou dráhou. Po ocelovém nosníku jezdí jedna kabina, s kapacitou 12 osob. Je ovládána samoobslužně cestujícími, podobně jako běžné výtahy. Je poháněna okružním lanem, na němž je uchycena. Sklon trati se v jejím průběhu výrazně mění, kabina se proto během jízdy elektromechanicky naklání tak, aby zůstávala ve vodorovné poloze. V dolní části je dráha strmá, v horní části téměř vodorovná. Zařízení zkonstruoval rakouský výrobce lanovek a vleků Doppelmayr.

Zánik a náhrada lanovky.

Původní lanovka svůj provoz ukončila 1. ledna 2018. Od dubna 2018 je nahrazena šikmým výtahem, jezdícím ve stejné trase.  Lanovka za dobu své existence vykonala přes 4 miliony jízd a přepravila téměř 15 milionů cestujících, převážně hotelových hostů, ale i zaměstnanců.  Nový šikmý výtah od švýcarské firmy Inauen-Schätti stál 1,75 milionu eur, tedy přes 30 milionů korun. Nová kabina je modernější, větší a rychlejší, odlišného vzhledu, a má jiný pohon s vícero lany – čtyřmi lany o menším průměru, než měla původní lana. Přepravní kapacita kabiny je však stejná, 12 osob. Maximální rychlost zůstala rovněž stejná, tedy 2,5 metru za sekundu.

Omezení provozu pro veřejnost.

Od konce září 2019 přistoupil hotel z důvodu velkého zájmu k omezení provozu výtahu pro veřejnost. Výtah je veřejnosti přístupný pouze ze spodní budovy hotelu v časech 10:30 - 11:30, 15:00 - 18:00 a 22:00 - 24:00.

Pozemní lanová dráha hotelu NH Praha (do října 2012 hotelu Mövenpick) v Praze na Smíchově, občas označovaná i jako šikmý výtah, spojuje přes veřejnou část parku Mrázovka dvě hotelové budovy, z nichž dolní se nachází u křižovatky Duškovy a Mozartovy ulice a horní u areálu Sokolu na vrchu Mrázovka. V dolní části hotelu se nachází většina jeho ubytovacích kapacit, v horní budově především restaurace s vyhlídkou. Lanovka je bezplatně přístupná nejen hostům ubytovaným v hotelu, ale i veřejnosti, která ji může použít například k návštěvě restaurace v horní budově. Jako nejvhodnější řešení se ukázala nová lanová dráha. Dráha byla ve zkušebním provozu od března 1996, v řádném provozu od června 1996.

Die Seilbahn des Hotels NH Prague City (bis Oktober 2012: Hotel Mövenpick) ist ein Schrägaufzug (technisch eine Standseilbahn), die in der tschechischen Hauptstadt Prag im Stadtteil Smíchov zwischen zwei Gebäuden des NH Hotels verkehrt. Die Eröffnung fand im Jahr 1996 statt. Sie überquert einen Fußweg auf der Anhöhe zwischen den beiden Stationen und fährt ansonsten nicht unmittelbar über oder neben bewohntem Gebiet.


Argumenty.

Shapley argumentovat ve prospěch tvrzení, že Mléčná dráha představuje celý vesmír. Věřil, že „spirální mlhoviny“, jako je například Andromeda jsou prostě součástí Mléčné dráhy. Toto tvrzení dokládal tím, že pokud by Andromeda nebyla součástí Mléčné dráhy, její vzdálenost by s ohledem na relativní velikost musela být v řádu 10 světelných let, což většina astronomů neuznávala. Adriaan van Maanen také poskytl důkazy pro Shapleyho argumentaci. Van Maanen byl uznávaný astronom zabývající se časem, který tvrdil, že pozoroval rotaci galaxie Větrník. Pokud by tento objekt byl skutečně odlišnou galaxií a jeho rotace by byla pozorovatelná v řádu let, orbitální rychlost objektu by byla obrovská a šlo by o porušení všeobecného omezení rychlosti, rychlosti světla. Také byl použit argument, že byly pozorovány novy v „mlhovině v Andromedě“, které měly být krátce jasnější než celá mlhovina, což představuje zdánlivě nemožnou výstupní energii objektu pokud by Andromeda ve skutečnosti byla samostatná galaxie.  Curtis na druhé straně tvrdil, že Andromeda a další „mlhoviny“ jsou samostatnými galaxiemi neboli „ostrovními vesmíry“ (termín vymyslel v 18. století filozof Immanuel Kant, který rovněž věřil, že „spirální mlhoviny“ se nacházejí mimo naši galaxii). Curtis ukázal, že v Andromedě bylo více nov než v Mléčné dráze. Ptal se, proč bylo více nov v jedné malé části galaxie, než v jiných částech galaxie, pokud by Andromeda nebyl samostatnou galaxií, ale mlhovinou v rámci naší Galaxie. To vedlo k jeho tvrzení, že Andromeda je samostatná galaxie s vlastní historií a mírou událostí nov. Také zmiňoval tmavé pruhy přítomné v jiných galaxiích podobné mračnům prachu nacházejícím se v naší Galaxii a masivní dopplerovské posuny v jiných galaxiích.  Curtis prohlásil, že pokud by van Maanenova pozorování rotace galaxie Větrník byla správná, on sám by se mýlil v tvrzení o velikosti vesmíru a tedy že Mléčná dráha by byla jednou galaxií ve vesmíru.

Po debatě.

Později vyšlo najevo, že van Maanenova pozorování byla nesprávná, není možné pozorovat rotaci galaxie Větrník v průběhu lidského života.  Díky práci Edwina Hubblea je nyní známo, že Mléčná dráha je jen jedna z asi 200 miliard galaxií v pozorovatelném vesmíru, což dokládá, že Curtisova strana byla v debatě blíže pravdě. Dále je dnes mezi astronomy obecně přijímáno, že Shapleyovy novy byla ve skutečnosti supernovy, které skutečně dočasně mohou přesvítit celou galaxii. V jiných otázkách debaty byly výsledky smíšené (skutečná velikost Mléčné dráhy je mezi velikostmi navrženými Shapleyem a Curtisem), nebo ve prospěch Shapleyho (Curtis tvrdil, že se Slunce nalézá poblíž středu nebo ve středu Galaxie, zatímco Shapley správně umístil Slunce do vnějších oblastí galaxie).

Další Velké debaty.

Formát diskuse byl následně použit při polemikách o povaze základních otázek v astronomii. Na počest první „Velké debaty“ uskutečnilo Smithsonian Museum další 4 podobné události.

V astronomii byla Velká debata, také zvaná Shapleyho–Curtisova debata, byla vlivná debata mezi astronomy Harlowem Shapleyem a Heberem Curtisem, která se týkala povahy tzv. spirálních mlhovin a velikosti vesmíru. Základní otázkou v rámci debaty bylo to, zda jsou vzdálené mlhoviny relativně malé a leží v okrajové části domovské galaxie Země, nebo zda jde ve skutečnosti o nezávislé galaxie, což znamená, že jsou nesmírně velké a vzdálené. Debata se konala 26. dubna 1920 v Bairdově auditoriu Smithsonian Museum of Natural History. Oba vědci představili během dne nezávislé technické dokumenty o „měřítku vesmíru“ a poté se zúčastnili společné diskuse, která proběhla večer. Hodně z proslulosti Velké debaty vzniklo díky dvěma dokumentům zveřejněným Shapleym a Curtisem v květnu 1921 ve vydání "Bulletin of the National Research Council".

Die Shapley-Curtis-Debatte, auch bekannt als Die große Debatte (), bündelte die Diskussionen am Anfang des 20. Jahrhunderts, die schließlich zu einem neuen Verständnis der Natur von Galaxien und der Größe des Universums führten.


Biografie.

Mládí.

Narodil se jako jedno ze šesti dětí v obci Kamhajek (součást obce Křečhoř), kde jeho otec Alois Fridsteinský si vzal Kateřinu Choděrovou. Ve čtrnácti letech ho rodiče poslali na učení ke kováři. Zde mu jeden ze starších spoluučňů nastražil žhavou podkovu, která mu způsobila vážné popálení ruky. Po tříměsíční domácí léčbě se již do kovárny nevrátil, ale šel do učení na řezníka. Po vyučení vyrazil, jak bylo tehdy zvykem, na zkušenou do světa. Místo dostal v Brně u řezníka a uzenáře Moritze Soffera. Zde po krátkém čase začal navštěvovat místní Sokol a atletický klub Hellas.

Zápasnická dráha.

V roce 1900 vyhrál svůj první mezinárodní závod, který se konal v Praze. O tři roky později se stal amatérským mistrem Evropy, když v Rotterdamu vyhrál v řeckořímském zápase. V té době měřil 186 centimetrů a vážil 94 kilogramů. Jeho vítězství však mělo i stinnou stránku, po návratu do vlasti zjistil, že jeho místo řeznického tovaryše bylo obsazeno. V převážně německém Brně byl pro Frištenského velký problém sehnat si novou práci a úspory pomalu docházely. Asi po půl roce tak kývl na jednu z četných nabídek a vydal se na dráhu profesionálního zápasníka. Od roku 1917 žil v Litovli, kde se oženil s dcerou sládka litovelského pivovaru Miroslavou Ellederovou (1888–1947). Vlastnil statek v Lužicích u Šternberka, který mu byl jako součást Sudet po Mnichovské dohodě v roce 1938 zabaven. Po roce 1945 mu byl statek navrácen, ovšem vypleněný Rudou armádou a poté byl kolektivizován.  Později zápasil v USA a vystupoval v cirkusech (např. ve známém cirkusu Kludský), v roce 1929 se stal profesionálním mistrem Evropy, když vyhrál v pražské Lucerně.

Filmová dráha.

Gustav Frištenský vystupoval jako herec ve dvou filmech:

Odbojová činnost.

Za druhé světové války podporoval finančně odbojovou činnost. Byl zatčen a vyslýchán, měl být transportován do koncentračního tábora. Díky úplatku byl propuštěn. Po válce byl oceněn "Záslužným křížem za práci pro osvobození vlasti v době Protektorátu".

Závěr života.

Po roce 1945 vystupování zanechal. Po válce rozdělil svých 150 000 Kč ženám po zemřelých četnících. Roku 1947 ovdověl. V roce 1956 obdržel titul Zasloužilý mistr sportu. Zemřel 4. dubna 1957 v Litovli, kde je pochován. Před sokolovnou v Litovli má sochu.  Když zemřel, rozloučil se s ním v kondolenčním listu jeho dlouholetý přítel, Petr Bezruč:  Zápasu se věnovali také jeho bratři František, Josef a Karel.

Gustav Frištenský (11. května 1879, Kamhajek, součást obce Křečhoř – 4. dubna 1957, Litovel) byl za Rakouska-Uherska a první republiky českým zápasníkem v řeckořímském zápase.

Gustav Frištenský (* 7. Mai 1879 in Kamhajek, Böhmen; † 4. April 1957 in Litovel) war ein tschechischer Ringer und Europameister der Amateure und der Berufsringer.


Biografie.

Dětství a mládí.

Luisa se narodila jako nejstarší dítě protestantského admirála Francie Gasparda de Coligny a jeho manželky Charlotty de Laval (1530–1568). Byla vychována v duchu humanismu a jako dcera francouzského hugenota i přísného protestantismu. Po předčasné smrti matky byla v péči navarrské královny Jany III. Navarrské; zde se spřátelila s královniným synem, pozdějším francouzským králem Jindřichem IV.

Hraběnka de Téligny.

V 17 letech, v roce 1571, se na doporučení svého otce provdala za Charlese de Teligny (1535–1572), oblíbence francouzského krále Karla IX. Manžel, stejně jako její otec, byl zavražděn v průběhu Bartolomějské noci 24. srpna roku 1572, když nechtěl konvertovat ke katolicismu. Luisa musela se svou tchyní Jacqueline d’Entremonts uprchnout nejdříve do Savojska a posléze do Švýcarska, kde žily v Basileji a Bernu.  Po ediktu z Beaulieu se mohla v roce 1576 vrátit do Francie a žila na statcích svého mrtvého manžela v Lierville. U dvora se objevila pouze jedenkrát, aby požádala o navrácení titulu a majetku svého otce.

Oranžsko-nassavská kněžna.

21. dubna roku 1583 se v Antverpách provdala znovu za knížete Viléma I. Oranžského; byla jeho čtvrtou ženou. Z jejich manželství se v roce 1584 narodil jediný syn, Frederik Hendrik Oranžský, čtvrtý legitimní syn Vilémův a budoucí oranžský kníže.  Po zavraždění jejího manžela Baltasarem Gérardem, k němuž došlo v tomtéž roce a jemuž musela přihlížet, se Luisa ujala péče o děti z jeho třetího manželství s Šarlotou Bourbonskou a starala se o jejich výchovu v protestantském duchu. Aby upevnila kontakty s francouzskými hugenoty, odjela v roce 1594 se svými nevlastními dcerami Alžbětou a Šarlotou Brabantinou do Paříže. Zvláště pak se starala o Šarlotinu dceru, Šarlotu de la Trémoille.  Luisa díky svým vynikajícím vztahům s protestansktými rodinami a pevnému přátelství s Jindřichem IV. hrála významnou roli v politickém životě Francie i Nizozemí. Byla hugenotka stejně jako její otec a ze všech sil podporovala protestantismus až do své smrti v roce 1620.  Luisa žila téměř až do své smrti v Delftu. V roce 1619 odešla na dvůr Marie Medicejské, kde posléze v roce 1620 zemřela. Pochována byla v Nieuwe Kerk v Delftu, v místě posledního odpočinku nizozemských vládců.

Luisa de Coligny (23. září 1555, Châtillon-sur-Loing – 13. listopadu 1620, Fontainebleau) byla dcera Gasparda de Coligny a čtvrtá manželka Viléma I. Oranžského.

Louise de Coligny (* 23. September 1555 in Châtillon-sur-Loing; † 13. November 1620 in Fontainebleau) war durch Heirat mit Wilhelm I. von Oranien-Nassau ab 1583 Fürstin von Oranien-Nassau.


Životopis.

Bartolozzi se narodil ve Florencii v roce 1727. Původně měl následovat povolání svého otce zlatníka, ale projevil takový talent a vkus při vytváření návrhů, že byl svěřen do péče dvěma florentským umělcům (jedním z nich byl Ignazio Hugford a druhým Giovanni Domenico Ferretti), kteří ho učili malovat. Po třech letech učení odešel do Benátek studovat umění rytectví. Velmi obdivoval dílo německého rytce Josepha Wagnera.

Raná kariéra.

Jeho první zakázky v Benátkách byly práce ve stylu Marca Ricciho, Francesca Zuccarelliho a dalších. V té době pracoval pro Josepha Wagnera, kterého obdivoval. Poté se na krátkou dobu přestěhoval do Říma, kde dokončil řadu rytin podle fresek v městské části Grottaferrata od Domenichina, zobrazující život svatého Niluse. (Svatý Nilus byl mnich, opat, uctívaný ve východních pravoslavných a římskokatolických církvích a jeho svátek se v byzantském kalendáři slaví 26. září). V roce 1764 se na krátký čas vrátil do Benátek a poté odešel do Londýna.

Kariéra v Londýně.

V Londýně žil téměř čtyřicet let. Vytvořil obrovské množství rytin, včetně rytiny podle obrazu "Clytie" Annibale Carracciho a "Virgin and Child" ("Panna s dítětem") podle Carla Dolciho. Velká část jeho rytin je vytvořena podle malířů Giovanniho Battisty Ciprianiho a Angeliky Kauffmanové. Bartolozzi také přispěl řadou prací do "Boydell's Shakespeare Gallery". Kreslil také své vlastní skici červenou křídou. Brzy poté, co přijel do Londýna, byl jmenován královským rytcem s ročním platem 300 liber. V roce 1768 byl zvolen zakládajícím členem Royal Academy a v roce 1802 se stal zakládajícím prezidentem společenství rytců Society of Engravers v Londýně.  Jeho žáky byli Michele Benedetti, Ignatius Joseph van den Berghe, Thomas Cheesman, Lambertus Antonius Claessens, Daniel Gardner, Christiaan Josi, Johan Fredrik Martin, Conrad Martin Metz, Luigi Schiavonetti, John Keyse Sherwin, Heinrich Sintzenich, Peltro William Tomkins, Domenico Bernardo Zilotti a Gabriel Scorodomoff.

Stáří.

V roce 1802 Bartolozzi přijal místo ředitele Národní akademie v Lisabonu. Jeho syn Gaetano Stefano Bartolozzi, narozený v roce 1757, byl také rytec a otec anglické herečky a operní zpěvačky Lucie Elizabeth Vestris, rozené Bartolozzi.  Francesco Bartolozzi zemřel v Lisabonu 7. března 1815 ve svých 89 letech.

Dílo.

Ticozzi a Bryan publikovali seznam jeho prací včetně:

Francesco Bartolozzi (25. září 1725 Florencie – 7. března 1815 Lisabon) byl italský rytec. Své nejproduktivnější období strávil v Londýně. Je známý charakteristickou „pastelkovou“ metodou své práce, která napodobovala jemnost kresby křídou.

Francesco Bartolozzi (* 25. September 1728 in Florenz; † 2. März 1815 in Lissabon) war ein italienischer Kupferstecher, Zeichner und Verleger.


Historie.

Rezervace byla založena roku 1912 z rozhodnutí Ruské akademie věd na rozloze 3 500 ha v soutěskách Lagodechi a Šromischevi na základě návrhu ruského botanika Nikolaje Kuzněcova (1864–1932), který usiloval o ochranu zde přítomné rozmanité kavkazské flóry. Využití jako zemědělské půdy, lov a kácení stromů je od té doby zakázáno. V roce 1934 byl park rozšířen na 17 688 ha, později na současných 24 451 ha.

Geografie.

Z celkové rozlohy je 72 % pokryto lesy. Kopce a hory s různými nadmořskými výškami(450-3484 m), ostře proměnný reliéf krajiny s různě strmými svahy a hlubokými údolími nabízí neobvyklou různorodost flóry. Největším jezerem je Šaviklde o hloubce 14 m s rozlohou 21 ha. Poblíž hranice s Ázerbájdźánem, v soutěsce Mazimi, se nachází středověká pevnost "Tamara" (též zvaná "Mači"). Vzdálenost od Tbilisi je 160 km.

Podnebí.

Podnebí se mění podle nadmořské výšky. V nízkých polohách je vlhké subtropické, ve vyšších polohách mírné. Léta jsou teplá s průměrnými teplotami v červenci 20 až 23 °C. Zima je mírná, ale na sněhové srážky bohatá s lednovými teplotami 0 až -4 °C. Průměrné srážky činí 1 070 mm ročně, relativní vlhkost vzduchu je 75 až 80 %.

Flóra a fauna.

V rezervaci se vyskytuje téměř 1 500 druhů rostlin. Rezervace se člení do různých vegetačních zón: Vegetační zóna v rozmezí nadmořských výšek 300 až 2 500 m včetně subalpinské zóny s jezery z doby ledové, sirnými prameny a hustými listnatými lesy je obývána sovami, sokolem stěhovavým, kozorožcem dagestánským (capra caucasica cylindricornis), jelenem maralem, srncem obecným,rysem ostrovidem, prasetem divokým, vlkem, jezevcem, liškou, kočkou divokou lesní kavkazskou (felis silvaticus caucasicus) a medvědem hnědým. Alpinskou zónu v nadmořské výšce od 2 500 až po téměř 3 500 m s převažující stepí s alpinskými bylinami obývají velká stáda kamzíků, orel skalní a orlosup bradatý.  Celkem čítá fauna 42 druhy savců, 120 druhů ptáků, 13 druhů plazů, 4 druhy obojživelníků a 1300 druhů hmyzu. K ptákům patří velekur kavkazský (tetraogallus caucasicus) a tetřívek obecný.

Turistika.

Vjezd aut není povolen. Návštěvníci jsou odkázání na pěší nebo jezdecké výpravy. Kromě stanování je možné nocovat v jednom penziónu přímo v rezervaci v meteorologické stanici Lagodechi v nadmořské výšce 2 000 m. Správa rezervace nabízí výlety s průvodcem včetně přenocování a jízdy na koni. Ve městě Lagodechi ležícím jižně od rezervace jsou různé hotely, restaurace a kavárny.

Přírodní rezervace Lagodechi (, "lagodechis sachelmzipo nakrdzali") je přírodní rezervace se stupněm ochrany Ia podle IUCN (přísná přírodní rezervace) v kraji Kachetie ve východní části Gruzie na jižním svahu Velkého Kavkazu, při trojmezí Gruzie, Ruska a Ázerbájdžánu. Je současně nejstarší chráněnou oblastí na celém Kavkazu a v bývalém Sovětském svazu.

Der Lagodechi-Nationalpark ( "lagodechis sachelmzipo nakrdsali") ist ein Nationalpark in der Region Kachetien im Osten Georgiens. Er liegt auf 300 bis Höhe im Großen Kaukasus, im Dreiländereck Georgien, Russland, Aserbaidschan. Der Park wurde in die UNESCO-Liste der Naturdenkmäler aufgenommen.


Fotbalová kariéra.

Steve Bruce byl nadějným fotbalistou již od školních let, ale odmítlo jej několik profesionálních klubů. Když mu byla nabídnuta zkouška v Gillinghamu, chtěl již téměř s fotbalem skončit. Nakonec za Gillingham odehrál přes 200 zápasů, než v roce 1984 přestoupil do Norwiche.  V roce 1987 Steve Bruce opět měnil působiště, tentokrát mířil do týmu Manchesteru United, s nímž vyhrál jak Premier League, tak i FA Cup, ligový pohár a také Pohár vítězů pohárů. Stal se také prvním anglickým hráčem dvacátého století, který dovedl svůj tým k doublu. I přes své úspěchy na hřišti, nebyl nikdy povolán k anglickému národnímu týmu. Komentátory byl označován za jednoho z nejlepších hráčů 80. a 90. let, který nikdy nehrál za reprezentaci.

Trenérská kariéra.

Svou manažerskou kariéru započal Steve Bruce s týmem Sheffield United, poté strávil nějaký čas také v týmech Huddersfieldu, Wiganu Athletic a Crystal Palace, předtím, než se v roce 2001 dohodl na angažmá v Birminghamu City. Během své šestileté štace s Birminghamem postoupil do Premier League, ale v roce 2007 rezignoval na svou pozici, aby se znovu stal manažerem Wiganu. Na konci sezóny 2008/09 znovu rezignoval na post manažera a odešel k týmu Sunderlandu, kde zastával funkci manažera až do listopadu 2011, kdy byl odvolán a nahrazen Martinem O'Neillem. V červnu 2012 podepsal tříletý kontrakt v druholigovém Hull City a hned ve své první sezóně postoupil z druhého místa do Premier League. V následující sezóně dovedl "Tygry" poprvé v jejich historii do finále FA Cupu, kde ovšem v prodloužení podlehli Arsenalu.

Stephen Roger "Steve" Bruce (* 31. prosinec 1960, Corbridge) je anglický fotbalový trenér a bývalý hráč. V současné době vede anglický prvoligový tým Newcastle United FC.

Stephen Roger „Steve“ Bruce (* 31. Dezember 1960 in Corbridge) ist ein ehemaliger englischer Fußballspieler und -trainer. Er ist Cheftrainer von Newcastle United.