Vlastnosti geotextilií a způsoby výroby.

K nejdůležitějším vlastnostem patří: pevnost v tahu (příp. v tlaku), odolnost proti plísním, bakteriím, chemikáliím, příp. proti ultrafialovému záření. V závislosti na předpokládaném použití textilie se ovlivňují (v mnoha variantách) tyto vlastnosti zejména přírodních (juty, konopí) nebo umělých vláken (polypropylenu, polyesteru, skleněných vláken) ve formě filamentů, příze ze staplových vláken nebo z fóliových pásků  geotextilie jsou tkané, pletené (viz snímek ) nebo netkané textilie (snímek ), často laminované nebo zpracované jako výztuže kompozitů

Historie.

Geotextilie byla původně vynalezena jako alternativa k filtrům využívajícím zemní granuláty. Dodnes je často využívána právě pro své filtrační vlastnosti. K prvním využití ve stavebnictví došlo v padesátých letech Robertem Barettem, který geotextilie používal při výrobě prefabrikovaných betonových mořských hrází a následně při zpevňování břehů právě pomocí těchto betonových bloků. Barett používal nejčastěji tkané textilie z umělých vláken, které byly tkané do mřížky s relativně velkým množství oček. Nejčastěji zmiňoval potřebu adekvátní propustnosti vody a současně zadržování půdy, což jsou vlastnosti, kterými se geotextilie vyznačují dodnes.

Hlavní způsoby použití.

Podle určení, resp. účinků geotextilií se obvykle rozlišují: Mezi nejčastější využití pak patří obor civilního inženýrství, kam řadíme nejčastěji stavebnictví a práci s půdou. V případě stavebnictví se jedná o využití geotextilie při stavbě pozemních komunikací, letišť, železnic, náspů, opěrných konstrukcí, nádrží, kanálů, hrází nebo při zpevnění a ochraně břehu. Geotextilie jsou též používané při stavbě v bažinatých oblastech a při odvodňování, často spojované s využitím drenážních trubek. V případě zpevňování půdy se pak jedná o zásahy proti erozi, kde geotextilie pomáhají snížit povrchové napětí, a tím zvýšit odolnost půdy vůči vyplachování a vznikající erozi půdy působením vody.

Využití při ochraně proti erozi půdy.

Geotextilie pomáhají chránit půdu proti splavování a vyplachování živin a malých částic. Pomáhají tak při zpevňování namáhaných svahů nebo při přehrazení různých druhů zeminy. Příkladem může být oddělování zemědělské půdy od pouštního písku v subsaharské Africe. Proti vyplachování mořským vlnobitím jsou pak chráněna i celá pobřeží. V tomto případě se používají vaky z geotextilie, které jsou plněné pískem a staví se mezi podloží pobřeží a hladinu mořské vody.  Další využití geotextilie pak patří výstavbě plotů proti prašnosti, kdy se geotextilie věší na běžný plot z pletiva. Tyto ploty se hojně využívají na popílkových skládkách nebo při demolicích budov.

Geotextilie z přírodních materiálů.

Alternativou k synteticky vyráběným geotextiliím může být geotextilie vyrobená z kokosového vlákna. Tento typ geotextilie je vysoce pevný a v přírodě pak i přirozeně rozložitelný, což dává příležitost ke krátkodobému zpevnění podloží například při výsadbě dřevin na břehu řek. Doba rozkladu je závislá na použité gramáži geotextilie, zpravidla trvá 3 až 5 let.

Geotextilie je plošný nebo trojdimenzionální útvar z textilních materiálů používaný ve stavebnictví, který plní funkci výztuže, ochrany nebo filtru.

Geotextilien sind flächige oder dreidimensionale Textilien, die meist wasserdurchlässig sind. Sie dienen als Baustoff im Bereich des Tief-, Wasser- und Verkehrswegebaus und sind für geotechnische Sicherungsarbeiten ein wichtiges Hilfsmittel. Aquatextilien sind eine technische Modifikation von Geotextilien und werden zur Reinigung von Niederschlagswasser im Straßenbau eingesetzt.


Historie.

Organizace podobného zaměření jako FEMA existovala již od počátku 19. století (roku 1803, kdy 7. kongres schválil několik opatření v Kongresovém nařízení (Congressional Act of 1803), který zajistil daňovou úlevu na dovážené zboží obchodníkům z Portsmouthu). Do roku 1930 bylo do legislativy USA přijato více než 100 zákonů či jiných opatření pro kompenzaci po živelní pohromě. Po vypuknutí Velké hospodářské krize, v roce 1932 prezident Herbert Hoover nechal zřídit Reconstruction Finance Corporation (česky přibližně: "Korporace financující přestavbu"), jejímž účelem bylo půjčovat peníze bankám a institucím pro stimulaci ekonomiky. Podobný úřad, Bureau of Public Roads ("Úřad veřejných silnic"), zřízený v roce 1934 měl pravomoci financovat přestavbu dálnic a silnic po živelní katastrofě. Na začátku 60. let 20. století bylo zřízeno Department of Housing and Urban Development ("Ministerstvo pro vývoj bytové a městské situace"), který pod sebou vytvořil Federal Disaster Assistance Administration ("Federální správa pomoci při (živelních) pohromách"), coby přímého předchůdce FEMA, jenž fungoval na místě FEMA až do jejího vzniku v roce 1979.  Vznikem FEMA tato agentura pojmula povinnosti předchozích úřadů jako "Federal Insurance Administration", "National Fire Prevention and Control Administration", "National Weather Service Community Preparedness Program", "Federal Preparedness Agency of the General Services Administration" a "Federal Disaster Assistance Administration". FEMA taktéž získala odpovědnost dohlížet nad civilní obranou země, jež byla předtím řízena agenturou "Defense Civil Preparedness Agency" při ministerstvu obrany.  V roce 1993 prezident Clinton vyzdvihl úřad FEMA na úroveň jeho kabinetu a jmenoval jejího nového ředitele Jamese Lee Witta. Witt provedl reformy namířené pro lepší zvládnutí migrace obyvatel, které by v případě velké katastrofy mohly nastat, a přemístil část velkých zdrojů FEMA od civilní obrany (která po konci Studené války nebyla už tolik potřeba) směrem ke zvládání ryze přírodních katastrof. Po útocích z 11. září 2001 schválil Kongres nařízením Homeland Security Act z roku 2002 vytvoření oddělení Department of Homeland Security. FEMA do něj byla absorbována v roce 2003 a stala se součástí ředitelství "Emergency Preparedness and Response Directorate" (česky přibližně: "Vedení připravenosti a odpovědi na (situace) pohotovosti") při tomto oddělení. V lednu 2003 se ředitelem FEMA stal Michael D. Brown.

Některé katastrofy na území USA a odpověď FEMA na ně.

Od svého vzniku reagovala FEMA na několik větších katastrof. Jedna z prvních bylo zvládnutí uvolnění toxického odpadu do kanálu Love Canal v Niagarských vodopádech a jadernou havárii v elektrárně Three Mile Island z pozdních 70. let 20. století, při kterých se v koordinaci zvládnutí krize prokázaly určité nedostatky. Z minulých let zasahovala při hurikánu Andrew z roku 1992, útocích z 11. září 2001, hurikánech na Floridě z roku 2004, hurikánu Katrina z roku 2005, sněhové bouři v Buffalo z října 2006, tornádech v Dumas ve státě Arkansas z února 2007 a rozsáhlých požárech v Kalifornii z října 2007. K zásahu FEMA je obvykle třeba výslovné žádosti guvernéra příslušného státu, v němž k mimořádné situaci došlo. Výjimkou jsou události, které zasáhnou federální majetek, jako například při bombovém útoku v Oklahoma City z roku 1995 (cílem byla budova Alfred P. Murrah Federal Building) nebo při nehodě raketoplánu Columbia v roce 2003.

Organizace.

Administrátorem agentury FEMA je v současné době R. David Paulison, jehož funkce je mj. referovat o činnosti agentury nadřízenému celku, kterým je tajemník "Department of Homeland Security". Pod agenturu FEMA spadá ředitelství "National Continuity Programs Directorate", jenž se stará o programy "Continuity of Operations" a "Continuity of Government", jejichž cílem je zajištění metodiky a praktického provedení kontinuity fungování vedení země v čase krize, která by postihla celou zemi.

Statistika.

Za rok 2008 měla FEMA 6651 zaměstnanců a rozpočet 5,8 mld dolarů.

Federal Emergency Management Agency (zkráceně FEMA, česky doslova "federální agentura pro zvládání krize") je agentura Spojených států amerických, původně zřízená prezidentským exekutivním nařízením č. 12127 prezidenta Jimmyho Cartera z července roku 1978 s účinností od 1. dubna 1979. Od roku 2003 FEMA spadá pod americký úřad Department of Homeland Security (Ministerstvo vnitřní bezpečnosti).

Die Federal Emergency Management Agency (FEMA; deutsch "Bundesagentur für Katastrophenschutz") ist die nationale Koordinationsstelle der Vereinigten Staaten für Katastrophenhilfe und ist dem United States Department of Homeland Security unterstellt.


Popis.

Vláskové buňky jsou cylindrické buňky, které mají 40-80 nepohyblivých stereocilií, vyvinutých na apikální straně buňky. Délka stereocílií je na jednotlivých místech povrchu buňky různá. Stereocilie jsou ve skutečnosti vysoce specializované mikroklky s jedinou skutečnou cilií. Jsou uspořádány v řadách o zvětšující se délce, s největšími cíliemi o délce okolo 100 μm. Obvyklé uspořádání cílie je 9+2 mikrotubulů v proximálním úseku. V blízkosti nejdelší stereocílie se nacházejí těsně pod povrchem buňky bazální tělísko, není tu ale vytvořena axonema. V apikální části vláskových buněk se vyskytují četná mikrofilamenta tvořící mohutnou terminální síť, která zpevňují tuto oblast buňky. V hlubších partiích cytoplazmy vláskových buněk se nacházejí četné mitochondrie a mohutně vyvinuté hladké endoplazmatické retikulum. Elementy hladkého endoplazmatického retikula jsou v buňce uspořádány převážně podélně. Jádro můžeme najít v bazální oblasti buňky. Podle tvaru a způsobu aferentní inervace rozeznáváme dva typy vláskových buněk, a to elementy I. a II. třídy. Elementy I. třídy, jsou vybaveny velkým pohárkovitým zakončením, které obemyká větší část jejich báze. Na rozdíl od nich mají elementy II. třídy mnohem více drobných aferentních zakončení. Oba typy jsou ještě navíc opatřené nervovými zakončeními eferentními, které mají funkci tlumivou.

Vláskové buňky v Cortiho orgánu.

Cortiho orgán je vlastním orgánem sluchu. Obsahuje vláskové buňky, které jsou schopné odpovídat na různou zvukovou frekvenci, tedy audioreceptory. Orgán spočívá na tlusté vrstvě amorfní základní hmoty - bazilární membráně. Tato membrána obsahuje fibrily příbuzné keratinu. Šířka "membrana basilaris" činí v bazální části hlemýždě asi 100 μm, v apikální části přibližně 500 μm. Na membráně jsou uloženy dva typy vláskových buněk. Konkrétně jde o zevní a vnitřní vláskové buňky.

Zevní vláskové buňky.

Zevní vláskové buňky tvoří při bázi "ductus cochlearis" 3 řady, v druhém závitu 4 řady a v třetím závitu 5 řad buněk. Na povrchu těchto buněk vytvářejí stereocilie útvar, který má tvar písmena W.

Vnitřní vláskové buňky.

Vnitřní vláskové buňky tvoří 1 řadu po celé délce "ductus cochlearis", jsou tedy uspořádané do tvaru úsečky.  V cytoplazmě přilehlé nejdelší stereocilii najdeme bazální tělísko. Na rozdíl od vestibulárních receptorů zde nejsou vyvinuty žádné kinocilie. Chybění kinocilie propůjčuje vláskovým buňkám symetrii, která je významná z hlediska senzorického přenosu.

Vláskové buňky v orgánu rovnováhy.

Proprioreceptory v orgánu rovnováhy jsou sekundární smyslové buňky, které také nazýváme buňky vláskové. Stereocilie mají uspořádané do řad. Na své apikální části obsahují kromě stereocilií také řasinku. Ta je umístěna v sousedství řady nejdelších stereocílií. Z bazálního tělíska tu odstupuje axonéma typu 9+2. Centrální mikrotubuly ale v průběhu řasinky záhy mizí. V distální části obsahuje řasinka axonému typu 9+0. Tato řasinka je zřejmě nepohyblivá. Ve vláskových buňkách se nachází mohutně vyvinutá terminální síť tvořená mikrofilamenty. Bazální oblasti vláskových buněk jsou obklopeny rozvětvenými dendrity bipolárních neuronů lokalizovaných v gangliích statoakustického nervu. Mezi buňkami vláskovými jsou umístěny cylindrické podpůrné buňky, které mají na apikální částí vyvinuty mikroklky. Proprioreceptory jsou ve vnitřním uchu soustředěny do 2 makul. Povrch obou makul je pokryt tlustou glykoproteinovou vrstvou, která je zřejmě produkována buňkami podpůrnými.

Vláskové buňky jsou sekundární smyslové buňky zodpovídající za příjem sluchových podnětů. Jsou označované jako receptorové elementy sluchového ústrojí a v některých orgánech vytvářejí rozsáhlé sítě. Můžeme je najít v Cortiho orgánu, který je uložený na "membrana basilaris" ale i ve vestibulárním systému.

Haarzellen oder Haarsinneszellen sind ein Typ von sekundären Sinneszellen (Rezeptoren) im Nervensystem von Wirbeltieren, die mechanische Reize in Nervenaktivität umwandeln. Sie tragen apikal Stereozilien und gehören damit zur Klasse der Mechanorezeptoren. Haarzellen können je nach Typ durch Schall, Wasserströmungen, Dreh- oder Linearbeschleunigung erregt werden. Am besten untersucht sind die Haarzellen des Innenohres der Säugetiere.


Vzhled.

Tento druh se vzhledem podobá malé lišce. Má malou hlavu s velkýma ušima. Na těle má mírně vybledlou žíhanou šedivou srst, zatímco na hlavě má srst načervenalou s bílými skvrnami pod bradou. Končetiny má žlutohnědé s černou skvrnou na stehnech. Ocas je dlouhý a velmi huňatý, na vrchu a na konci je černá skvrna a na zbytku je ocas zbarven žlutohnědě.

Potrava a způsob života.

Pes argentinský je spíše noční živočich, i když v mnohých oblastech bývá aktivní i během dne. Loví především drobné savce, ptáky, a ještěrky. Někdy se živí i ovocem nebo mršinami, ale upřednostňuje hlavně lov. Většinou loví sami, ale byly spatřeny i lovící smečky o čtyřech až pěti kusech, ale většinou to bývaly samice se svými dospívajícími mláďaty. Ke svému lovu pes argentinský používá svůj bystrý sluch a pomalu sleduje svou oběť, až ji nakonec skokem přepadne. Pokud se před ním kořist schová do nory, je schopen ji rychle vyhrabat.

Rozmnožování.

Samec a samice psa argentinského tvoří trvalý pár a hlídají si teritorium o rozloze 2–3 km2. Doba páří je okolo srpna a září a po 58 dnech březosti samice rodí 4-6 mláďat do připraveného doupěte, které matka prvních pár dnů málokdy opouští a o potravu pro matku shání samec. Mláďata opouštějí noru přibližně po měsíci a rodiče opustí, jakmile dosáhnou věku 6-7 měsíců. Občas dochází k tomu, že se samec stará o více samic, které s ním mají mláďata, nebo že páru jedna cizí samice pomáhá, aby se zvýšila pravděpodobnost, že mláďata přežijí, neboť jsou často lovena jinými predátory.

Pes argentinský ("Lycalopex griseus") je jihoamerická šelma, která je řazena mezi tzv. "falešné lišky". Vyskytuje se na úpatí hor a na travnatých pláních u obou dvou stranách And od severní Chile a Argentiny po Ohňovou zemi. Vyhýbá se však vysokohorskému terénu a v Argentině severovýchodního pobřeží. Pes argentinský byl také uměle byl vysazen na Falklandách a údajně byl spatřen i na území Peru, jenže zatím to nebylo vědecky doloženo.

Der Argentinische Kampfuchs ("Lycalopex griseus", Syn.: "Pseudalopex griseus"), auch Patagonischer Fuchs, Grauer Andenfuchs oder Chilla genannt, tritt in den Ebenen der Pampas, in einigen Wüsten und niedrigen Bergen Südamerikas auf. Er gehört zu den Echten Hunden.


Definice.

Obyčejnou vytvořující funkci posloupnosti formula_2 zapíšeme jako  Jedná o tzv. otevřený tvar vytvořující funkce. Poznáme ho tak, že je v něm nekonečný součet (což se nám nemusí příliš líbit). Proto často chceme nalézt tzv. uzavřený tvar, ve kterém se nekonečný součet nevyskytuje.

Vysvětlení na praktické ukázce.

Mějme např. posloupnost Pak její vytvořující funkci lze zapsat (na intervalu, ve kterém tato řada konverguje) jako:  Uzavřený tvar této funkce lze snadno odvodit z obecného vztahu pro součet geometrické posloupnosti: Tyto dva tvary spolu souvisí tak, že když do nich doplníme za formula_7 libovolné reálné číslo z intervalu (-1,1) tzn. |x|<1, pro které uvedená mocninná řada konverguje, vyjde nám v obou tvarech vždy naprosto stejný výsledek.  Například doplníme formula_8, pak nám vyjde součet otevřeného tvaru vytvořující funkce:  A pro stejné formula_8 vyjde uzavřený tvar taktéž:  Vytvořující funkci této jednoduché posloupnosti lze dále považovat za klíčovou pro odvození uzavřených tvarů složitějších posloupností.  Například derivací řady formula_12 získáme řadu formula_13  Pokud tedy zderivujeme uzavřený tvar formula_14 dostaneme  Tato nová odvozená funkce představuje posloupnost formula_16  Podobnými úpravami lze postupně odvodit vytvořující funkce i pro vybrané posloupnosti (viz tabulka níže).

Výpočet koeficientu posloupnosti z vytvořující funkce.

Máme-li vytvořující funkci ve tvaru formula_17, vypočítáme požadovaný koeficient formula_18 následovně:  Nebo lze pro formula_20 použít tento vzoreček

Příklad.

Hledáme koeficient formula_22 u vytv. fce formula_23:  Poznámka: Výpočet hodnoty koeficientu u tohoto typu vytvořující funkce vychází ze zobecněné binomické věty.

Vytvořující (též generující) funkce posloupnosti formula_1 je mocninná řada, která v sobě obsahuje informaci o dané posloupnosti. Vytvořující funkce tedy umožňuje popsat posloupnost a pracovat s ní prostřednictvím funkce, která v sobě obsahuje veškeré informace o dané posloupnosti.

In verschiedenen Teilgebieten der Mathematik versteht man unter der erzeugenden Funktion einer Folge formula_1 die formale Potenzreihe Zum Beispiel ist die erzeugende Funktion der konstanten Folge formula_3 die geometrische Reihe


Poslání vojenského kaplana.

Pokud mluvíme o duchovní službě vojenského kaplana, nejedná se o misijní hlásání víry - kaplan nepřichází s tématy víry jako první; nejedná se ani o jakési moralizování a poučování - základem pro kaplana je úcta ke svobodě každého jednotlivce. Především jde o službu naslouchání, o službu spoluprožívání pracovních i osobních radostí i starostí ve vážnosti k osobnímu tajemství každého, kdo se kaplanovi svěří.  Výraz kaplan měl původně křesťanské kořeny, dnes je ve vojenských organizacích obvykle používán k označení všech odborníků, kteří jsou speciálně vyškoleni k tomu, aby sloužili duchovním potřebám členům armády, bez ohledu na náboženskou příslušnost. Vedle poskytování pastorační péče jednotlivcům či skupinám a podpoře jejich náboženských práv a potřeb mohou vojenští kaplané také radit výkonnému představiteli v otázkách náboženství, etiky a morálky.  Vojenští kaplani spadají pod ministra vojenského personálu a ve většině případů slouží i rodinám vojáků a civilním pracovníkům, kteří pracují pro armádu. V některých případech mohou spolupracovat také s místními civilisty v rámci vojenské oblasti, kde probíhá operace.  Služba vojenského kaplana je náročná, ale díky ekumenickému společenství mají jistotu podpory mnoha lidí z různých církví. Pro vojenské kaplany je důležitá spolupráce s vrchními praporčíky, vojenskými psychology a se všemi, kteří mají zájem na životech vojáků a jejich rodin.

Historický pohled na funkci kaplana ve vojenské službě.

První zmínku o duchovní službě spojené s vojenskou aktivitou, můžeme najít již ve Starém zákoně:"„Než postoupíte boj, přistoupí kněz a promluví k lidu. Řekne jim: „Slyš Izraeli! Dnes podstupujete boj proti svým nepřátelům. Neklesejte na mysli, nebuďte ustrašení, nemějte z nich hrůzu. Vždyť Hospodin, váš Bůh, jde s Vámi, aby za Vás bojoval s vašimi nepřáteli a zachránil Vás.“"  Mezi historické duchovní vojenské představitele patří hrabě Oda z Kentu, který byl biskupem z Bayeux. Po boku svého bratra vévody Viléma I. se účastnil vpádu do Anglie, kde vedl početnou družinu vojáků. Jeho funkce biskupa mu zakazovala nosit zbraň, a tak mu jedinou zbraní byla jeho hůl.  V období pozdního středověku dochází k propojení křesťanské církve a armády. V tomto období, zastával úřad papeže Julius II., přezdíván ""papež válečník"". Tento papež vytvořil během svého pontifikátu Švýcarskou gardu, jejíž hlavní úkol byl ochraňovat papeže, a tato tradice přetrvala dodnes.  Zhruba v polovině 17. století lze nalézt první konkrétní instrukce pro kněží, kteří působili v obdobné roli, jako vojenští duchovní v současné době. První pravila pro misie u vojsk stanovil papež Urban VIII. O několik let později se je pokusil upřesnit Goswin Nickel, generální představený Tovaryšstva Ježíšova. Po upřesnění patřily mezi povinnosti vojenského kaplana katecheze, kázání, starost o nemocné a vězně i umírající, vedení matrik křtů, svateb i zemřelých a také denní sloužení mší. Za služby nepobíral mzdu a také nesměl nosit zbraň.  Mezi důležité okamžiky ve spolupráci armády s církví, můžeme považovat založení apoštolského polního vikariátu, v němuž dala podnět Marie Terezie v roce 1773. Prvním polním generálním vikářem byl ustanoven biskup Johann Heinrich von Kerens. Vikáři byli zpočátku voleni na období sedmi let s možností prodloužení služby. Do svého úřadu byli navrhováni císařem, jehož rozhodnutí potvrzoval papež. Později bylo časové období ve službě prodlouženo buď do odchodu z vojenské služby a nebo až do smrti.  V rámci Rakousko-uherské armády získala role kaplana další rozměr. Duchovní služby zajišťovala armáda nejen v řadě katolických kněží, ale také rabínů a dále i duchovních z řad protestantských, pravoslavných církví a v malém množství i muslimských duchovních.

Mezináboženské aspekty současného vojenského kaplanství.

Vojenští kaplani jsou povinni se účastnit vojenských misí. Jsou přítomni v poválečných situacích, stejně tak jako ve válce. Působí ve všech zemích a většina armád má svého kaplana. Kaplanova účast na misích má nejen profesní, ale také osobní přínos.  V náplni svého poslání udržují vztahy s dalšími náboženskými představiteli ve snaze pochopit, jakou roli představuje náboženství jako faktor nepřátelství a války, nebo jako prostředek pro usmíření a mír.  Vojenští kaplani obvykle představují náboženskou skupinu či víru, ale také pracují s vojenským personálem všech vyznání nebo i s těmi, kdo žádné náboženské vyznání nemají. Některé země, jako např. Nizozemsko a Belgie, rovněž využívají humanistické kaplany, kteří nabízejí nenáboženský přístup pro ty, kdo jsou bez vyznání.  Po návratu do domácího církevního prostředí jsou jejich zkušenosti přínosem i celé církvi, mj. také proto, že v zahraničních misích je jejich důležitým úkolem spolupráce s místními náboženskými představiteli. Důležité zkušenosti tak nabývají kaplani např. v osobních kontaktech s duchovními kaplany, kteří jsou zástupci jiného náboženského vyznání. Jejich úkolem je s nimi konzultovat názory na problematiku z pohledu jejich náboženství a snažit se najít řešení pro neshody.

Vojenský kaplan je součástí vojenského personálu. Vojenští kaplani jsou spirituální činitelé, které do jejich služby vysílají všechny křesťanské církve, aby ve vojenském prostředí sloužili všem, kteří o pomoc požádají. Jeden z hlavních úkonů vojenského kaplana je být poradcem pro velitele, v oblasti vojenské etiky, lidských hodnot, morálky a mezilidských vztahů. Vojenský kaplan poskytuje duchovní služby členům armády také jejich rodinám či civilistům pracujících pro armádu.

Militärgeistliche sind mit der Seelsorge an Soldaten betraute Geistliche. Unter dem Begriff Militärseelsorger sind alle Personen zusammengefasst, die in der Seelsorge an Soldaten tätig sind.


Mládí.

Narodila se 18. ledna 1908 v paláci Friedenstein, jako starší dcera a druhé dítě Karla Eduarda, vévody Sasko-Kobursko-Gothajského a jeho manželky princezny Viktorie Adléty Šlesvicko-Holštýnské, dcery princezny Karolíny Matildy Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Augustenburské a Fridricha Ferdinanda, vévody Šlesvicko-Holštýnského, pocházejícího ze staršího skandinávského královského rodu. Přes jejího otce byla pravnučkou královny Viktorie. Její dědeček Leopold, vévoda z Albany, byl nejmladším synem královny Viktorie a prince Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského.

Manželství.

V listopadu 1931 odjela Sibyla do Londýna, aby se zúčastnila svatby Lady May Abel Smith jako družička. Další družičkou byla princezna Ingrid Švédská která představila Sibylu svému bratrovi, princi Gustavu Adolfu. Jejich zasnoubení bylo oznámeno 16. června 1932 v paláci Callenberg v Coburgu. Dne 19. října 1932 se civilně vdala za svého bratrance prince Gustava. Církevní svatba proběhla o den později. Gustav Adolf byl nejstarší syn korunního prince Gustava Adolfa (později Gustav VI. Adolf) a princezny Margarety z Connaughtu, vnučky královny Viktorie. Sibyla i Gustav byli oba pravnoučaty královny Viktorie. Sibyla se nikdy nestala korunní princeznou, protože její manžel zemřel před svým dědečkem Gustavem V.

Švédská princezna.

Pár sídlil v paláci Haga a jejich čtyři dcery byly ve svém dětství běžně známy jako "Hagaprinsessorna" (Hagaské princezny). Svou královskou funkci začala pouhé dva dny po svém příchodu, kdy s princeznou Ingrid představila cenu pro vítěze turnaje v šermu. Se svým manželem sdílela nadšení pro sportovní a outdoorové aktivity. Pár také vlastnil chatu na Ingarö a také v Storlienu. Byla horlivým stoupencem hnutí Švédských skautek.  Mezi jejími oficiálními úkoly bylo předsednictví v Sällskapet Barnavård (Společnost pro dětskou péči), čestné předsednictví v Hörselfrämjandet (Společnost pro slyšení), Sveriges flickscoutråd (Švédské skoutky), Kvinnliga bilkåren (Ženské automobilové síly), Stiftelsen Solstickan (Společnost Solstickan), Stiftelsen Drottning Victorias Vilohem på Öland (Dům odpočinku královny Viktorie v Ölandu). Roku 1938 založila Prinsessan Sibyllas S:t Martin-stiftels (Nadace princezny Sibyly – svatého Martina).

Pozdější život.

Roku 1947 princezna ovdověla. Její manžel zemřel při havárii letadla u Letiště Kodaň. Jejich jediný syn, princ Karel Gustav se ve věku devíti měsíců stal druhým v pořadí na švédský trůn. Roku 1950 se přestěhovala z Hagy do stockholmského královského paláce. Během léta odcházela do paláce Solliden.  Roku 1965 po smrti její tchyně, královny Luisy, se Sibyla stala starší královskou princeznou Švédska, působící ve vedlejší roli u svého tchána, krále Gustava VI. Adolfa. Během těchto let se zvedla její popularita.  Zemřela 28. listopadu 1972 na rakovinu.

Potomci.

Sibylla se svým manželem zplodila pět dětí:

Tituly a oslovení.

Vyznamenání.

Národní vyznamenání  Vyznamenání cizích zemí

Sibyla Sasko-Kobursko-Gothajská (18. ledna 1908, Gotha – 28. listopadu 1972, Stockholm) byla matka současného švédského krále Karla XVI. Gustava, členka Sasko-Kobursko-Gothajské dynastie. Švédskou princeznou se stala po sňatku s Gustavem Adolfem Švédským, který byl před svou smrtí druhým v pořadí na trůn.

Prinzessin Sibylla Calma Maria Alice Bathildis Feodora von Sachsen-Coburg und Gotha (* 18. Januar 1908 auf Schloss Friedenstein in Gotha; † 28. November 1972 in Stockholm) entstammte dem deutschen Adelshaus Sachsen-Coburg und Gotha und war durch Heirat Erbprinzessin von Schweden. Sie ist die Mutter des amtierenden schwedischen Königs Carl XVI. Gustaf.


Druhy dopravy.

Autobusová doprava.

BKV provozuje rozsáhlou síť veřejné hromadné dopravy, s velkým důrazem na autobusy. Část dopravních výkonů dodávají formou subdodávek dopravci Volánbusz a VT-Arriva. Vozový park typicky modrých autobusů (starší vozy tmavě modré, novější světle modré) má kolem 1200 vozidel. Významnou část vozového parku nadále tvoří autobusy maďarské značky IKARUS. Zastoupeny jsou jak dobře známé článkové vozy Ikarus 280, v počtu cca 230 kusů, tak jejich 11metrová, resp. 12metrová verze Ikarus 260 (cca 230 kusů), resp. Ikarus 263 (4 kusy). Jsou průměrně 20 let staré a proto se musí často opravovat a některé příslušenství navíc nefunguje, co je pro cestující značně nekomfortní. Zastoupeny jsou i novější typy autobusů maďarského výrobce: Ikarus 415 (75 vozů), Ikarus 412 (cca 50 vozů), Ikarus 435 (cca 150 vozů) a Ikarus 405 (cca 28 vozů), okrajově jsou zastoupeny vozy Ikarus V127 (5 kusů), Ikarus V187 (1 kus) a Ikarus-Renault Agora (1 kus). V letech 2004–2006, bylo koupeno 150 ks článkových autobusů Volvo 7700A, které jezdí na velmi vytížených a dlouhých linkách, jako 5 a 7. Od roku 2007 se průběžně kupují ojezděné autobusy od jiných měst, kde je už nepotřebují. Jedná se hlavně o Mercedes Citaro (cca 40 vozů), Volvo 7000A (25 kloubových vozů), Volvo 7700 (38 standardních vozů) nebo Van Hool AG300 (cca 55 kloubových vozů), A300 (13 standardních vozů) a A330 (50 vozů, z toho 49 s pohonem na CNG). Od května do července 2013 pořídila firma VT-Arriva 150 nových nízkopodlažních autobusů Mercedes Citaro 2. Tím současně stoupl podíl nízkopodlažních autobusů na 45 %. V roce 2014 pořídil dopravce BKV 3 kusy autobusů Solaris Urbino 10, 3 minibusy na podvozku Mercedes-Benz Sprinter a midibus Molitus S 91. Také přibylo dalších 135 nových autobusů MAN Lion’s City a Rába-Volvo 7900A, které byly přebraty firmou Volánbusz. Tyto autobusy jsou rovněž provozovány na linkách, které jsou příměstské, respektive opouštějí hranice města. Pro autobusy existují také vyhrazené jízdní pruhy, aby se předešlo opoždění při dopravních zácpách.

Trolejbusová doprava.

BKV provozuje 15 trolejbusových linek. Trolejbusy jsou červené barvy. Většinu vozů tvoří staré trolejbusy výrobce IKARUS. Na konci roku 2015 začalo jezdit i 24 nových trolejbusů značky Solaris s pohonem od Škody. Zpočátku ale v tendru neúspěšná Škoda vícekrát napadla platnost výběrového řízení, čím se obnova vozového parku o pár let opozdila.

Tramvajová doprava.

Tramvaje jsou žluté barvy, s nejvyšším počtem ČKD Tatry (320 ks), vyrobené v roce 1980 v Československu, které jezdí na linkách 1, 12, 14, 18, 28, 41, 59, 59A, 59B, 61. V centru města jezdí tramvaje maďarské značky Ganz (133 ks), vyrobené v 60. letech, a to na linkách 2, 19, 47, 47B, 48, 49, 51, 51A. Na okolí Budapešti jezdí vozy TW6000 a TW6100 (dohromady 103 ks) německé výroby, koupené od německého Hannoveru v roce 2001. Tyto tramvaje byly uzpůsobeny rozměrům hannoverských stanic, jejich schody jsou příliš vysoko, a proto je velmi obtížné do nich nastoupit, na což se stěžují hlavně starší obyvatelé. Byly vyrobeny kolem roku 1975 a jezdí na linkách 3, 24, 37, 37A, 42, 50, 52, 62, 62A, 69. Novinkou z roku 2006 jsou tramvaje Siemens Combino (40 ks), které jezdí na lince 4-6 (Velký okruh). Denně přepraví kolem 400 000 cestujících. Vláda slibovala doručení tramvají do roku 2004, ale dodávka se o pár let protáhla. Jde o nejkapacitnější tramvaje v Evropě (dlouhé 54 metrů), tím zároveň i nejdelší tramvaje na světě, které na zastávky přijíždí každé 1-2 minuty. Momentálně se pro bezpečí cestujících do Combino tramvají instalují kamery, jelikož je tato linka častým terčem kapsářů. Postupně se rozšiřuje tramvajová síť a vyměňují zastaralé tramvaje za nové.  Zubačka, označována i jako za tramvaj č. 60, je obsluhována 7 soupravami SGP-BBC.  V roce 2013 vypsala společnost BKK tender na zajištění 47 tramvají - 35 ks 34-metrů a 12 ks 56-metrů dlouhých (s možností na dodatečných 87). Tender vyhrála španělská společnost CAF, Škoda se ucházela také, ale z tenderu byla vyřazena a několikrát napadla výsledek, což vedlo k půlročnímu opoždění a riziku ztráty EU dotací z důvody nestihnutí lhůty k využití peněz.Tramvaje jsou na 99,33% financovány z EU fondů a první nové tramvaje byly doručeny v září 2015. V zájmu zrychlení dodávek tramvají, aby se stihla lhůta na vyčerpání EU dotací z minulého cyklu - konec 2015, se BKK dohodla s CAF na zřízení konstrukční linky v Dunakeszi, za podmínky o koupi o 10 dalších kratších tramvají.

HÉV.

HÉV, neboli příměstské vlaky značky MX/A jsou používány lidmi, kteří bydlí na předměstí. Existují speciální kilometrové jízdenky. Princip je: čím dál se jezdí, tím je jízdné dražší. V minulosti bylo linek víc, ale byly zrušeny kvůli nedostatku financí na jejich provoz a údržbu po pádu komunismu. BKV provozovala do roku 2016 5 linek, které byly kvůli nehrazení nákladů na činnost za hranicemi města státem převzaty státem, a nově je provozuje nově vytvořená státní firma BHÉV Zrt.

Metro.

Metro v Budapešti je obsluhováno starými sovětskými vozy (mimořádně hlučné), případně novými Alstomy a má 4 linky, označené čísly :  Plánovaná je také fialová linka č. 5, která vzejde s propojením příměstských vlaků H5 a H7 a částí metra M2.  Při vstupu do metra stojí revizoři, kteří kontrolují tramvajenky nebo jízdné.

Lanovka.

Pozemní lanovka, která vede k turistickým atrakcím, je používána hlavně turisty. Vede od Lánchídu (Řetězového mostu) ke hradu a k Rybářské baště. Ostatní lanovky jsou používány pouze v malé míře. Plánována je i druhá lanovka, která má obsluhovat Gellért-hegy.  Sedačkovou lanovku provozuje BKK od Zugliget na János-hegy.

Lodní trajekty.

Lodní trajekty - D11, D12, D13, D14 - fungují přdevším přes léto a při ideální hladině vody. D14 je v podstatě přívoz v jižní části Budapešti na ostrov Csepel.  V roce 2018 však jsou v provozu i v zimě v rozsahu několika málo spojů linky D11 v pracovních dnech a zkrácená verze D2 také o víkendech.

Typy jízdenek.

Jízdné.

Cena jízdného každým rokem narůstala, v roce 2014 některé jízdenky zlevnily. Obsahuje 21,68% sazbu DPH. Pro osoby do 6 let a pak od 65 let je cestování zdarma, při předložení dokladu (například občanského průkazu). Na některých linkách autobusů, je povinné nastupovat u prvních dveří a je nutné se prokázat jízdenkou nebo dokladem o bezplatném cestování řidiči. Jízdenky jsou tištěny na papír. Při nástupu se musí jízdenka označit v manuálních děrovačích červené barvy nebo v novějších žlutých, elektronických razítkovačích. Pro přestup na jinou linku je potřeba nová jízdenka, nebo se musí označit druhá část jízdenky přestupní. Při přestupu mezi linkami metra a z tramvaje/metra na náhradní autobusovou dopravu za ni, je přestup bezplatný. Při přestupu na náhradní dopravu se musí jízdenka validovat na náhradním autobusu na druhém konci jízdenky.

Rozvojové plány.

V roce 2013 začalo BKK pokládat sloupy s displeji na frekventované zastávky a vybavovat vozidla s lokalizačními přístroji GPS. Tento projekt se nazývá BKK FUTÁR a poskytuje informace řidičům BKV a cestujícím o tom, kdy přijede jejich spoj a ohlašuje zastávky a v nových autobusech na LCD displejích nebo v starých autobusech vybavenými matrixovými displejemi příští zastávky i ukazuje. Systém měl být hotov do 31.3.2014, ale kvůli problémům instalace nové techniky do zastaralé elektroniky starých tramvají a kvůli problémům mezi dodavatelem softwaru a zhotovitelem, byl systém celkově spuštěn až na konci roku 2014.  V roce 2018 (původně v 2016) začne plnohodnotně fungovat systém elektronických jízdenek (podobně jako Opencard v Praze). Zastávky metra a HÉV-u se vybaví turnikety, které budou disponovat čtečkami karet. Kupovat jízdné se bude dát i přímo u turniketů s bezkontaktní platební kartou pomocí 300 nových automatů. Karty se budou dobíjet částkou a při přečtení turniketem se z této částky odebere cena jízdenky, nebo se na kartu nahraje na pokladně časová jízdenka a pak nebude odečteno nic. Nejvíc čekaná funkce tohoto systému je časové jízdné, protože v Budapešti aktuálně existuje jenom jízdné určené k nepřerušené jízdě a tak si lidé při přestupu musí koupit novou jízdenku, i když jedou jenom dalších pár zastávek, což odrazuje hodně lidí od používání MHD.  Další rozvojové myšlenky se dají shrnout do následujících bodů:

V médiích.

V roce 2002 až 2003 se v prostorech metra 2 a 3 natáčel film Kontroll, který vyhrál několik filmových cen. Na začátku filmu vysvětlil ředitel BKV, Tibor Bolla, že všechny způsoby revizorů a jejich jména jsou pouze fiktivní, aby si diváci nemysleli, že se něco takového doopravdy děje.

Městskou hromadní dopravu v Budapešti provozuje hlavně společnost Budapesti Közlekedési Zrt. (BKV Zrt. - "Budapesti Közlekedési Vállalat"), která byla založena 1.1.1968, za účelem sjednotit menší dopravní podniky do jednoho. V současnosti je otevřenou akciovou společností. BKV provozuje 4 linky metra, 34 tramvajových linek, 15 trolejbusových linek, 231 linek autobusů, 40 linek nočních autobusů, jednu pozemní lanovku, jednu sedačkovou lanovku, jednu zubačku (číslem linky 60 řazena mezi tramvajové linky, platí na ní běžný tarif MHD) a 4 lodní linky. Do roku 2016 BKV provozovala i 5 linek příměstských vlaků HÉV, které nyní provozuje státní firma BHÉV Zrt.

Die BKV Zrt. (kurz: "BKV", ausgeschrieben: "Budapesti Közlekedési Zártkörűen Működő Részvénytársaság") ist ein Verkehrsunternehmen, das den Großteil des öffentlichen Personennahverkehrs in der ungarischen Hauptstadt Budapest durchführt.


1. generace.

Phase1.

Laguna se začala vyrábět v roce 1994, kdy nahradila tehdejší modelovou řadu "Renault 21" vyráběnou od roku 1986. Nejdříve se vyráběla pouze ve verzi "liftback", verze "combi" přišla na trh v roce 1995. Výroba modelu Laguna znamenala pro automobilku "Renault" velký krok kupředu v oblasti kvality a spolehlivosti, často tak diskutovaného témata u její starších modelů. Na základě uvedených zlepšení, byl servisní interval prodloužen na 15.000 km. Laguna nabízela např. 4 elektrická okna, automatickou klimatizaci, výhřev sedadel, mlhovky, el. zrcátka a el. střešní okno.

Phase2.

Po roce 1998 prodělala Laguna facelift. Ten měl v základní výbavě některé prvky, které původní verze nenabízela, jako: čiré překrytí světlometů, mlhovky, boční airbagy, 4 elektrická okna, nové překrytí zadních skupinových světel a hlavně modernizované pohonné agregáty. Navíc přibyly motory 1.6 16v 107 PS, 1.8 16v 120 PS, 1.9 dTi 98PS. Začátkem Listopadu 1998 začala montáž prvního dieselového motoru se systémem common rail – 1.9 dCi 109 PS. Laguna obdržela v crashtestech tři hvezdičky Euro NCAP, ale později ji byla jedna odebrána.  Až do konce výroby první verze Laguny v roce 2000 jich bylo vyrobeno více než 1,5 mil., což umožnilo automobilce dostat se na přední příčku mezi francouzskými automobilovými výrobci.

2. generace.

Na konci roku 2000, po téměř sedmi letech výroby původní verze, se začala vyrábět druhá generace tohoto vozu. Oproti předchozí generaci má lepší motory a lepší výbavu. Na pařížské premiéře byli odborníci nadšeni z vytříbeného vnějšího designu a dobře navrženého i vyrobeného interiéru. V době svého vzniku byla považována za jedno z nejbezpečnějších aut své třídy a byla vůbec prvním autem, které dosáhlo 5 hvězdiček v crashtestu Euro NCAP. Vůz disponuje systémem ABS Teves MK60, osmi airbagy, 308 mm a 274 mm kotoučovými brzdami, ESP a BAS.  Laguna II byla prvním evropským rodinným vozem a druhým evropským vozem vybaveným novým systémem startování bez klíčku pomocí karty, ta zároveň slouží k odemčení vozidla. Je možné si připlatit za variantu, kdy se auto samo odemkne, když vezmete za kliku, nebo naopak zamkne pokud od něj odejdete a až třem různým řidičům se po příchodu do auta samočinně nastaví autorádio, klimatizace a elektricky polohovatelné sedačky. K dalším technickým novinkám patřil například systém kontroly tlaku v pneumatikách, dvouzónová automatická klimatizace a dešťový senzor.  Na rozdíl od předchozí generace, kde existoval speciální sedmimístný model, u této existuje pouze pětimístný. Vůz Renault Laguna II skončil na druhém místě v anketě o titul Evropský Automobil Roku 2002 a vyhrál titul Auto Roku 2002 v Irsku.  Laguna se v březnu 2005 dočkala faceliftu. Firma Renault uvádí, že došlo ke zlepšení bezpečnosti, jízdních vlastností a pohodlí. Od té doby si bylo možné koupit Lagunu také s dvoulitrovým dieselovým motorem s výkonem 174 HP (130 kW), což byl v té době nejsilnější dvoulitrový dieselový motor na světě.

Motory.

Do druhé generace Laguny se montovaly následující motory:

TRV6.

V roce 2007 se závodní speciál "Renault Laguna TRV6", založený na druhé generaci Laguny, zúčastnil argentinských závodů Top Race V6. Emiliano Spataro tuto soutěž vyhrál, ovšem v polovině sezóny vyměnil vůz za Volkswagen Passat V, takže polovina titulu patří oběma vozům. Vůz se vrátil do soutěže v roce 2010, ovšem vzhledem ke stáří tohoto modelu oproti konkurenci již jeho výsledky nebyly valné.

3. generace.

Třetí generace byla představena na Autosalonu ve Frankfurtu a to v září roku 2007. V říjnu téhož roku byla zahájena výroba. Vůz je postaven na platformě Nissan D, kterou sdílí s vozy Nissan Altima a Nissan Murano. Existuje pětidveřový liftback, pětidveřové kombi a na rozdíl od předchozích generací i třídveřové kupé. Roku 2008 se na internetu objevily ještě fotografie sedanu, ten však nikdy nešel do výroby.  V říjnu 2010 proběhla modernizace, nový model je označován jako „Phase 2“. Vůz dostal např. agresivnější vzhled předního čela. V roce 2013 přichází lehký facelift, kdy byly doplněno LED denní svícení a bylo označováno jako „Phase 3“.

Renault Laguna byl automobil střední třídy, vyráběný francouzskou automobilkou Renault v letech 1994–2015. V roce 2015 byla Laguna nahrazena novým Renaultem Talisman.

Der Renault Laguna ist ein der Mittelklasse zugeordnetes Fahrzeug des Automobilherstellers Renault. Er löste den seit Frühjahr 1986 gebauten Renault 21 ab.


Historický vývoj.

Pro území Bosny a Hercegoviny se během 19. století často používal výraz "evropské Turecko", ale také i "turecké Chorvatsko". V druhé polovině 19. století se na chorvatské politické scéně objevilo tzv. pravašské hnutí, které nastolilo otázku chorvatského státního práva - odmítlo koncept jednoho jihoslovanského národa a snažilo se vymezit vůči Srbům. Ti v této době již měli svoje koncepty velkého Srbska, byť ne v takové podobě (národní), v jaké by mohly být chápány dnes. Kromě toho pravašské hnutí přineslo myšlenku, že Bosňáci, muslimské obyvatelstvo Bosny a Hercegoviny, jsou ve skutečnosti Chorvaté, přesněji vzato potomci chorvatské šlechty, její "nejčistší květ" z dob slavné historie středověkého Chorvatska před příchodem Turků. Někteří pravaši - podobně jako to činili v této době například Srbové - zahrnovali pod název jednoho (svého) národa všechny Jihoslovany, nebo alespoň ty, hovořící blízkým jazykem (tedy i Srby).  Během velké východní krize se otevřela otázka Bosny a Hercegoviny, nejzápadnější výspy Osmanské říše. Tu Turci po četných povstáních ztratili, avšak k velkému zklamání Srbů byla přiřknuta Rakousko-Uhersku, jehož součástí již Chorvatsko bylo. Anexe území o třicet let později vyvolala bouřlivé debaty mezi řadou Chorvatů, že by bylo možné začlenit nové území pod chorvatskou správu. Takové naděje však byly rychle zhaceny, neboť sama Bosna byla předmětem sporu mezi Rakouskem a Uherskem a přenechání Chorvatsku, které se již samo mělo s Budapeští komplikované vztahy, bylo značně nereálné.  Po porážce Rakousko-Uherska v první světové válce bylo obyvatelům bývalých ústředních národů monarchie jasné, že vítězné mocnosti se postaví za nezávislost slovanských národů Rakousko-Uherska, tedy i Chorvatů. Mezi Maďary v této době začal panovat strach, že by se na základech Chorvatska mohlo vybudovat silné a rozsáhlé katolické království, které by ohrožovalo samo Maďarsko. To předčilo i obavy z rostoucí expanze Srbska, které dokázalo rozšířit své území během dvou balkánských válek a stalo se základním stavebním kamenem Jugoslávie; státu, který ukrojil ze starého Uherska nemalý díl pro sebe.  K částečnému naplnění velkochorvatských myšlenek dochází na kraji existence Království Jugoslávie. Chorvatská selská strana, která již řadu let bojovala proti centralistickému uspořádání monarchie, které bylo zavedeno Vidovdanskou ústavou z roku 1921, dosáhla rozbití původního systému nadnárodních správních celků a vytvoření chorvatské bánoviny. Když byl po porážce jugoslávských vojsk a invazi armád Osy v roce 1941 vyhlášen Nezávislý stát Chorvatsko, obsáhl mnohem větší území, než původní značně autonomní "corpus separatum" pod vládou Bělehradu. Fašistické Chorvatsko se rozkládalo na území nejen dnešní chorvatské republiky (s výjimkou Istrie, části Dalmácie a Mezimuří), ale také celé Bosny a Hercegoviny. Na nechorvatském, převážně srbském a židovském obyvatelstvu, které činilo značný podíl, byly páchány zločiny; tehdejší vláda ustašovců se pokoušela celý obsazený prostor etnicky vyčistit, a to buď pokatoličtěním, vybíjením, nebo vyháněním - převážně Srbů.  Během komunistické Jugoslávie byly všechny iredentistické snahy udušeny monopolem Svazu komunistů Jugoslávie, avšak jakmile se začala dominantní pozice této strany hroutit, objevily se v Chorvatsku nové politické proudy. Ty byly značně nacionalistického směru. Hlásaly obavy z expanze Srbska (kde došlo v této době již také k vzestupu nacionalistických proudů), který interpretovali jako snahu Srbů ovládnout federální orgány Jugoslávie a získat tak nadvládu nad všemi republikami, včetně Chorvatska. Tato obava byla založena také na skutečnosti, že Slobodan Milošević v této době rozpustil vlády autonomních oblastí SAP Vojvodina a SAP Kosovo, čímž získal v rámci federace tři hlasy (neboť na úrovni nejvyšších orgánů byly autonomní oblasti ("pokrajiny") a svazové republiky zastoupeny stejně). Na jaře 1992 se rozhořely ozbrojené střety mezi Chorvaty a Bosňáky na jedné straně a Srby na straně druhé v Bosně a Hercegovině, která vyhlásila nezávislost. Chorvatský prezident Franjo Tuđman během konfliktu sdílel s prezidentem Federativní republiky Jugoslávie Slobodanem Miloševićem názor rozdělit Bosnu a Hercegovinu na dvě části (s podobnou myšlenkou přišli již v padesátých letech exponenti svržených režimů Ante Pavelić a Milan Stojadinović během svého pobytu v Argentině). Na území Bosny byla během konfliktu vytvořena Chorvaty "autonomní oblast Herceg-Bosna". Po skončení války a uzavření míru byly tato jednotka ovšem zrušena a nahrazena systémem kantonů. V současné době se však i dnes v Bosně a Hercegovině diskutuje o vytvoření chorvatského národního celku, po vzoru Republiky srbské.

Velké Chorvatsko (chorvatsky Velika Hrvatska) je myšlenkový koncept rozšíření chorvatského území i na některé další oblasti v regionu, především východním směrem, na úkor Bosny a Hercegoviny, Srbska a Černé Hory.

Großkroatien () bezeichnet ein theoretisches Staatsgebilde, das in der kroatischen Geschichte von einigen teils nationalistischen Gruppen angestrebt wurde und noch heute ein politisches Ziel der rechtsextremen Kroatischen Partei des Rechts (HSP) ist.


Kariéra.

Narodil se v roce 1882 v Hendersonu ve státě Kentucky v rodině armádního majora a vystudoval námořní akademii.  Od roku 1906 sloužil na různých válečných lodích v karibské oblasti. První světové války se zúčastnil v oddíle bitevních lodí USA, která byla vyslána jako podpora britské Grand Fleet. Hodnost kapitána získal v roce 1926.  Krátký vrchol jeho kariéry nastal v únoru 1941, kdy byl povýšen do funkce hlavního velitele tichomořské oblasti (CINCPACFLT) a stal se služebně nejstarším admirálem amerického námořnictva. Nastoupil po admirálu Richardsonovi, který kritizoval přesun domovské základny pacifického loďstva z kalifornského San Diega v roce 1940 na havajský Pearl Harbor. Zde také Kimmelova kariéra skončila 10 dní po japonském útoku. Viceadmirál Pye zastavil jeho plány na posílení obrany ostrova Wake a v době nástupu definitivního velitele pacifické flotily admirála Nimitze už byl ostrov okupován Japonci.  H.E.Kimmel byl označen Robertsovou komisí spolu s velitelem pozemních sil generálem Waltrem Shortem za hlavního viníka katastrofy. Po snížení hodnosti o dva stupně byl počátkem roku 1942 propuštěn do civilu a zaměstnán u firmy pracující pro námořnictvo. Během hořkých let doprovázených nenávistnými útoky a výzvami k sebevraždě se marně pokoušel o veřejnou obhajobu před řádným vojenským soudem. Zemřel v 86 letech v roce 1968.  Teprve v roce 1999 americký Senát očistil jeho jméno s tím, že se k admirálovi nedostaly zásadní informace, které měl k dispozici Washington, jak Kimmel tvrdil už v roce 1942. Prezident Clinton ani žádný další prezident však nevyhověli rezoluci Senátu, která vyzývala k posmrtnému navrácení původní hodnosti obou "obětních beránků."

Admirál Husband „Hubby“ Kimmel (26. února 1882, Henderson, Kentucky, USA – 14. května 1968 Connecticut) byl americký námořní důstojník a admirál amerického vojenského námořnictva.

Husband Edward Kimmel (* 26. Februar 1882 in Henderson, Kentucky; † 14. Mai 1968 in Groton, Connecticut) war US-amerikanischer Konteradmiral und als Admiral Oberbefehlshaber der Pazifikflotte zur Zeit des Angriffs auf Pearl Harbor.


Al-Andalusian Alcázar.

Pevnost "Al-Andalusian Alcázar", známá také jako "Caliphal Alcázar" nebo "Umayyad Alcázar" byla vybudována na místě původního vizigotského paláce, který následně vystřídala římská pevnost a tu nahradil muslimský pevnostní palác. Z této stavby se dochovaly se pouze některé části, včetně kalifových lázní, dnes přestavěných na muzeum. Název "Al-Andalusian Alcázar" nahradil původní název "Caliphal Alcázar". Pevnost byla sídlem vlády Al-Andalus (arabsky: الأندلس, což je historický arabský název pro oblast Pyrenejského poloostrova ovládaného ve středověku muslimy a rezidence córdobských emírů a chalifů od příchodu muslimů v 8. století do dobytí Córdoby křesťanskými vojáky v roce 1236. V areálu o rozloze 39 000 m2 byly nejen budovy různých úřadů, neboť se odtud řídil chod státu, ale i soukromé rezidence emírů a chalífů. Z tohoto období jsou známy jen názvy některých jeho paláců a zahrad a to díky historikovi al-Maqqariovi, který shromáždil informace od ibn Baskuwal:  "Emírové uskutečnili v alcázaru skutečné zázraky; vybudovali mimořádné památky a krásné zahrady, které byly napájeny vodou přivedenou z kopců kolem Córdoby."  Córdobský emír Abd ar-Rahmán III. z dynastie Umajjovců nechal postavit město Medina Azahara. Ani poté Alcázar neztratil svou roli soudního dvora. Emír nechal přistavět malý domek, ve kterém bylo drženo několik lvů, kteří podle zdrojů byli určeni k mučení vězňů. Emír také navrhl nové vodní potrubí a také "Dar al-Rawda (zahradní dům)", poblíž kterého se nacházel královský hřbitov. Po křesťanském dobytí Španělska ztratil Alcázar svou funkci středu politické moci. Stal se náboženským centrem. Na pozůstatcích původních zdí Alcázaru byl vystavěn biskupský palác. Stavba využila zbytky zdí pevnosti. Stále je lze rozeznat na fasádě "Episcopal Palace" a stejně tak na paláci "Palacio de Congresos". Z malého nádvoří, které je přístupné z hlavního nádvoří paláce je vidět jedna z věží, která chránila severní stěnu Alcázaru. Dochovali se pouze "Caliphal Baths", tedy kalifovy lázně, nacházející se v Campo Santo de los Mártires.  Pokud jde o Sabbat, zmizel po přestavbě samotného Alcázaru;.Na západní fasádě mešity je však ještě vidět – téměř na rohu severní fasády – malé dveře, které umožňovaly přístup do stěnového výklenku v mešitě zvaného kibla (Qibla) z této chodby, stejně jako půdorys, vyznačený na podlaze.

Historie.

V raných středověku byla na místě dnešního Alcázaru vybudována vizigótská pevnost. Po dobytí Hispánie Umajjovci byli Vizigótové vyhnáni a emirové z Umajjského chalífátu z Damašku pevnost přestavěli. Roku 747 vypuklo rozsáhlé povstání iniciované šíity, které způsobilo pád dynastie Umajjovců a přivedlo k nejvyšší moci v chalífátu Abbásovce. Přeživší člen Umajjské dynastie Abd ar-Rahmán I. utekl do Córdoby. Jeho nástupci založili nezávislý chalífát Córdoba a použili Alcázar jako svůj palác. Město rozkvétalo jako klíčové politické a kulturní centrum a Alcázar byl rozšířen do velmi rozsáhlého a široce využívaného prostoru s lázněmi, zahradami a největší knihovnou na Západě. Vodní mlýny na nedaleké řece Guadalquivir byly používány k zalévání zahrad. V roce 1236 během reconquisty křesťanské síly dobyli Córdobu. V roce 1328 začal Alfons XI. Kastilský budovat dnešní stavbu na části pozemku steré pevnosti. Jiné části maurského Alcázaru byly darovány jako kořist biskupovi, šlechtici "Řádu calatravských rytířů (Order of Calatrava)". Alfonsova přestavba zachovala jen část maurských ruin. Styl přestavby je spíše islámský, vzhledem k tomu, že Alfonso použil mudéjarský styl. Mudéjarská architektura vznikla spojením křesťanské evropské architektury s prvky islámského stavitelství a umění. Alcázar byl zapojen do občanské války, kde Jindřich IV. Kastilský čelil povstání, které podporovalo jeho dospívajícího nevlastního bratra Alfonsa. Během války byly obranné prostředky Alcázaru modernizovány, aby odolaly vojsku nově vybavenému střelným prachem. Současně byla postavena hlavní věž Alcázaru, nyní známá jako "věž inkvizice". Jindřichovi nástupci Isabella Kastilská (1451 – 1504) a její manžel, Ferdinand II. Aragonský (1452 – 1516) použili Alcázar jako jeden z prvních stálých tribunálů španělské inkvizice a jako ústředí pro svou kampaň proti Nasridské dynastii v Granadě, posledním zbývajícím maurském království na Pyrenejském poloostrově. Nasridská dynastie (arabština: بنو نصر banū Naṣr nebo banū al-Aḥmar) byla poslední arabská muslimská dynastie v Iberii, která ovládala emirát z Granady od roku 1230 do roku 1492. Inkvizice začala používat Alcázar jako jedno ze svých ústředí v roce 1482, přeměnila mnoho z původních budov včetně arabských lázní, na mučicí a vyšetřovací komory. Inkvizice zde trvala tři staletí. Abú Abdalláh Muhammad XII. (kolem 1460 – kolem 1530) Španěly zvaný Boabdil zde byl držen v roce 1483, dokud neslíbil, že Granada se poddá španělským křesťanským vládcům. Když Boabdil v roce 1489 odmítl odevzdat své království, křesťané zahájili útok. Isabelina s Ferdinandova kampaň proti Granadě uspěla v roce 1492. V témže roce se monarchové setkali s Christopherem Columbusem v Alcázaru, když se připravoval na první cestu do Ameriky. Alcázar sloužil jako posádka vojsk Napoleona Bonaparta v roce 1810. V roce 1821 se Alcázar stal vězením. Nakonec španělská vláda učinila Alcázar turistickou atrakcí a národní památkou v roce 1950.

Exteriér.

Věže.

Venkovní plocha Alcázaru se nachází ve stěnách čtyř věží (Paloma, Leones, Homenaje a Inquisición), což vytváří téměř čtvercový tvar budovy.

Interiér.

Síň mozaiky (Salón de los Mosaicos).

Hlavní sál stavby, postavený v 18. století, je označován jako "Mozaiková síň," vzhledem k impozantním mozaikové výzdobě v hale. Mozaiky byly objeveny na náměstí Corredera (Plaza de la Corredera) koncem padesátých let a byly součástí římského cirkusu, stejně jako sarkofág z 3. století. Sál je v současné době velmi vyhledávaným místem pro uzavření občanského sňatku mnoha obyvatel Córdoby. Pod současným podlažím haly je stále možné objevit pozůstatky, které jsou považovány za zbytky královské lázně, kterou používali vysocí hodnostáři během muslimské éry.

Dvůr Moriscos (Patio Morisco).

Na západní straně Alcázaru se nachází nádvoří "Moriscos", známé také jako nádvoří Mudejar. Nádvoří je čtvercového půdorysu a je obklopeno klenutými terasami s výjimkou západní strany. Na této straně patia je zeď spojující Lví věž s Věž inkvizice. Zde je také možný přístup do zahrad Alcázaru (Jardines del Alcázar). V patiu je vodní fontána umístěná mezi dvěma rybníky.

Nádvoří žen (Patio de las mujeres).

Na východní straně Alcázaru se nachází nádvoří žen, také nazývané východní nádvoří. Své jméno získalo nádvoří v době, kdy byl Alcázar používán jako vězení, přičemž toto nádvoří bylo místem, kde se nacházelo ženské oddělení věznice. Na tomto nádvoří se nachází mnoho archeologických pozůstatků z různých konstrukčních fází Alcázaru, stejně jako pozůstatky bývalých budov, římské castellum a Andaluský Alcázar.

Recepční sál (Sala de recepciones).

Recepční hala, známá také jako "Síň oceánu" (Ocean Hall) je čtvercová místnost vedle "Mozaikové síně". V jedné ze stěn je římská mozaika, věnovaná Bohu oceánu. Je zde také čestné sídlo starého kapitulního sboru datované do 17. století.

Královské lázně Doni Leonory (Baños reales de Doña Leonor).

Královské lázně byly postaveny v roce 1328 králem Alfonsem XI. Kastilským. Byly rozděleny do čtyř místností: šatny, chladné místnosti, pokoje s mírnou teplotou a horké místnosti. Své jméno lázně dostaly podle královské milence Eleonoře z Guzmánu, pro jejíž potěšení byly královské lázně postaveny.

Zahrady Alcázaru (Jardines del Alcázar).

Starý sad Alcázar byl přeměněn na impozantní plochu o rozloze 55 000 m2 nádherných zahrad s mnoha rostlinnými druhy včetně palem, cypřišů, pomerančovníků a citroníků,obklopujících řadu elegantních fontán a rybníků. Zahrady jsou strukturovány do třech úrovní: horní zahradu, střední zahradu a spodní zahradu.  Královská procházka (El paseo de los reyes) je procházka mezi řadou cypřišů a cesta se rozděluje na dvě cesty mezi dvěma rybníky. Na této procházce je několik soch králů, kteří postavili Alcázar. Sochy jsou umístěny na podstavcích mezi živými ploty.

Alcázar de los Reyes Cristianos (čeština: Hrad křesťanských monarchů, arabština: القصر), známý také jako Alcázar z Córdoby, je středověká pevnost nacházející se v historickém centru Córdoby ve španělské Andalusii, u řeky Guadalquivir v blízkosti velké mešity. Tato pevnost sloužila jako jedno z primárních sídel Isabely I. Kastilské a Ferdinanda II. Aragonského. Stavbu si objednal španělský král Alfons XI. Kastilský v roce 1328. Pevnost byla vybudována na místě původní římské stavby "Al-Andalusian Alcázar," která byla určená pro římského guvernéra a celníků. Alcázar v Córdobě, který je součástí historického centra města Córdoba byl v roce 1931 prohlášen za kulturní světové dědictví. V roce 1994 prohlášeno za součást světového dědictví UNESCO.

Der Alcázar de los Reyes Cristianos (spanisch für „Palast der christlichen Könige“) in Córdoba (Spanien), gebaut ab 1328 unter Alfonso XI. an Stelle eines älteren arabischen Schlosses, diente den Katholischen Königen bis zur Rückeroberung Granadas als Residenz. Hier wurde auch der maurische Kalif Boabdil gefangengehalten. Im Inneren des Palastes befinden sich sehr schöne arabische Bäder sowie römische Mosaike und ein Marmorsarkophag aus dem 3. Jahrhundert. Ursprünglich befanden sich Türme an den vier Ecken des Gebäudes, von denen drei noch erhalten sind: der älteste, Torre de Los Leones, zugleich der Eingang des Alcázars, der achteckige Torre del Homenaje und der runde Torre del Rio. Der vierte Turm, Torre de la Vela, wurde im 19. Jahrhundert zerstört.


Historie.

Původní projekt plynovodu pochází z roku 1997, kdy Gazprom a finská společnost Neste (později Fortum) založily společně společnost North Transgas, která později začala spolupracovat s německou plynárenskou společností Ruhrgas (později EON). Průzkum trasy a studie proveditelnosti byla provedena v roce 1998. Dne 8. září 2005 Gazprom, německý chemický koncern BASF a EON podepsaly základní dohodu o vybudování tohoto plynovodu. Za financování úvěru ve výši jedné miliardy euro, nabídnutého Gazpromu bankami Deutsche Bank a KfW, se zaručila německá vláda Gerharda Schrödera. Krátce poté, co nastoupila vláda Angely Merkelové, se stal Schröder předsedou dozorčí rady německo-ruského konsorcia pro výstavbu plynovodu, v němž Gazprom má podíl 51 %.  Po plynové krizi v roce 2009 se zvýšily i politické nátlaky, a jak Rusko, tak Německo začaly využívat naplno politický tlak s cílem realizovat stavbu plynovodu Nord Stream. Podle analytiků je z německého pohledu důležité, že podmořská přeprava plynu z Ruska posiluje energetickou bezpečnost Německa i jiných zemí jako jsou Česko a Rakousko.  9. dubna 2010 Rusko oficiálně zahájilo výstavbu plynovodu Nord Stream. Slavnostního ceremoniálu se zúčastnili ruský prezident Dmitrij Medveděv a německá kancléřka Angela Merkelová.  Plynovod Nord Stream byl již zprovozněn. První linka byla otevřena opět kancléřkou Merkelovou a tehdejším ruským prezidentem Medveděvem 8. listopadu 2011. Slavnostního ceremoniálu se zúčastnili také člen Evropské komise Günther Oettinger (komisař pro energetické otázky), premiéři Francie a Nizozemska, François Fillon a Mark Rutte a předseda představenstva Gazpromu Alexej Miller. Zprovoznění druhé linky se uskutečnilo 8. října 2012. V plánu je dále dobudování druhého dvojitého potrubí pro zdvojnásobení stávající kapacity. Také plynovody OPAL a NEL byly již dostavěny.

Problémy a kontroverze.

Proti výstavbě plynovodu měly kromě Ukrajiny námitky také země v Pobaltí a Polsko, které Nord Stream obchází, a proto se bály, že by mohly zůstat zcela odříznuty od zdrojů plynu. Navíc přicházejí o zisk z tranzitních poplatků. Námitky těchto zemí, ale nebyly vyslyšeny, protože souhlas těchto zemí nebyl zapotřebí. Plynovod vede po mořském dnu na území Ruska, Finska, Švédska, Dánska a Německa. Nord Stream je také kritizován kvůli ekologickým dopadům nejen na mořské dno. Odpůrci z řad ekologů tvrdí, že projekt porušuje zavedené ekologické normy, a to že je v rozporu s evropskou legislativou. Dalším důvodem kritiky bylo to, že Evropa je příliš závislá na Rusku a na jeho ochotě dodávat plyn do Evropy. Často se mluví o tom, zda Rusko nevyužívá plyn jako politickou zbraň.  Evropská unie požadovala, aby Rusko mělo kompletní souhlas všech zúčastněných zemí ještě před započetím stavby. V době ekonomické krize od roku 2008 bylo problematické, aby EU výrazně podporovala finančně více podobných projektů. Nord Stream konkuroval projektu Nabucco, který se nakonec neuskutečnil. Polští politici žádali, aby se raději postavil nový plynovod Jamal II, který by vedl přes Bělorusko a Polsko, a tak by obcházel Ukrajinu.  S projektem nakonec souhlasily všechny zúčastněné státy: Dánsko (22. října 2009), Finsko (5. listopadu 2009) a Švédsko (5. listopadu 2009). Rusko (18. prosince 2009) a Německo (21. prosince 2009) poté daly svůj definitivní souhlas. Některé protesty ekologů byly vyslyšeny, takže Finsko odminovalo své pobřeží, aby se plynovod mohl stavět.  První část plynovodu Nord Stream má kapacitu 55 miliard krychlových metrů za rok. Na Nord Stream navazují v Německu plynovod OPAL, vedoucí do Česka, a NEL. Oba plynovody by neměly bez Nord Streamu smysl.

Zdvojení plynovodu - Nord Stream 2.

Dne 18. června 2015 podepsali zástupci rakouské společnosti OMV a ruského Gazpromu memorandum (předběžnou dohodu), podle kterého se Rakušané mají podílet na výstavbě dvou dalších potrubí pod Baltickým mořem, tzv. projektu Nord Stream 2. Rozšíření by mělo víceméně kopírovat již existující trasu Nord Streamu, pouze bude odbočovat nedaleko pobřeží do ruského města Usť-Luga.  Na okraji hospodářské konference v Petrohradě bylo také oznámeno, že k uskupení firem, které se měly na této stavbě podílet, se připojily německá společnost EON a nizozemsko-britská společnost Shell. První potrubí má být postaveno a uvedeno do provozu do roku 2019. Téměř ve stejnou dobu bude stavěno ještě jedno, celkově čtvrté, potrubí. Celkové náklady projektu přesáhnou pravděpodobně náklady na jeho první fázi, které činily 7,4 miliardy eur. Obě nová potrubí mají přepravovat dalších 55 miliard m3 zemního plynu ročně do Evropské unie. Existovaly domněnky, že od roku 2020 nemá být již žádný plyn z Ruska, určený pro Západní Evropu, přepravován přes dosavadní tranzitní Ukrajinu. Tyto eventuální následky výstavby plynovodu Nordstream 2 jsou předmětem intenzívních vyjednávání mezi Evropskou unií a hlavně německou vládou a vládou Ruské federace o smluvní zabezpečení tranzitu plynu přes Ukrajinu. Jednání jsou komplikovaná také proto, že platnost dosavadní smlouvy o dodávkách plynu ruskou společností Gazprom ukrajinské společnosti Naftogaz vyprší koncem roku 2019 a doposud nebylo dohodnuto její prodloužení.  Podle odborníků bude ruský plyn díky Nord Streamu 2 pro Německo levnější než od jiných dodavatelů. Gergely Molnar, analytik společnosti Wood Mackenzie v Londýně, podle citace agentury Bloomberg odhadl, že přeprava Nord Streamem je pro Německo o 40 procent levnější než přes Ukrajinu. Jedním z argumentů pro podmořský plynovod z Ruska je také předpoklad, že lze očekávat pokles těžby plynu v Norsku a Nizozemsku. V době „velké energetické změny“ – tzv. "Energiewende" – a boje proti znečišťování ovzduší je zemní plyn pro Německo důležitý jako palivo pro moderní elektrárny.  V listopadu 2019 stál plynovod Nord Stream 2 před uvedením do provozu, plánovaným v první polovině roku 2020. Velká část potřebných prací, zvláště pokládání potrubí na mořské dno pomocí speciální lodě (která patří nizozemským podnikatelům), byla už dokončena. Všechny státy, které leží na březích Baltického moře, již daly potřebná povolení. Jako poslední to bylo Dánsko, které souhlasilo s tímto projektem v říjnu 2019, a to s ohledem na životní prostředí až po určité změně trasy, což znamenalo zdržení a prodražení stavby plynovodu.

Americké sankce.

V roce 2017 odsouhlasil Kongres USA zavedení dalších sankcí proti Rusku, které by mohly postihnout i evropské firmy spolupracující na zdvojení plynovodu Nord Stream. Tyto americké sankce kritizovali německá kancléřka Angela Merkelová i předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker, kteří se obávají jejich negativního vlivu na energetické zásobování EU.

Nord Stream, česky Severní proud ( – "Severnyj potok", ) je plynovod, který po dně Baltského moře přivádí zemní plyn z Ruska do Západní Evropy, hlavně do Německa. Tento plynovod má za cíl přepravu zemního plynu bez tranzitních rizik pro obě země. Na ruské straně začíná ve Vyborgu a končí u Greifswaldu ve spolkové zemi Meklenbursko-Přední Pomořansko. Vlastníkem a provozovatelem plynovodu je Nord Stream AG.

Die Nord Stream (Russisch: Северный поток), ehemals "North European Gas Pipeline, NEGP", auch Ostseepipeline, ist ein System von Unterwasser-Gasleitungen, die von Russland nach Deutschland verlaufen. Die ersten Stränge der Pipeline (Nord Stream 1) wurden im November 2011 eingeweiht und verlaufen von Wyborg nach Greifswald. Zwei weitere Röhren sind unter der Bezeichnung Nord Stream 2 im Bau.


Klientelismus v politice.

Poněvadž klientelismem vyprodukovaná ochrana má velice často podobu majetkového prospěchu, je klientelismus příznačný především pro a nejvíce se skloňuje v souvislosti s politickou scénou, jež se vyznačuje nakládáním s velkými objemy cizích aktiv, aniž by následky špatného hospodaření s nimi byly dostatečně odrazující hrozbou pro o nich rozhodující osoby. Stát, kraj, obec nebo státní firma totiž nemají jednoho nebo malý okruh vlastníků, profitujících z činnosti daného subjektu, v jejichž rukou by byl soustředěn dostatek moci pro důsledné, byť i nezákonné, potírání jednání, jež ekonomickou výkonnost subjektu snižuje.  Klientelismus v politice je druhem politické korupce. Jeho nosným pilířem je možnost ovlivňovat výběrová řízení na veřejné zakázky, k nimž se z jejich podstaty váže velmi nízké riziko komplikací s financováním — státní bankrot je poměrně vzácná záležitost. Jelikož související finanční ztráty mají devastující vliv na hospodářské výsledky, politický klientelismus je vysoce nežádoucí.  Mekkou politického klientelismu jsou totalitní režimy; v těsném závěsu následují diktatury, své pevné místo ale má klientelismus i na opačném konci spektra politických uspořádání — rozšířen je v nevyspělých nebo mladých demokraciích a dává o sobě vědět i z vyspělých zemí.

Klientelismus v komunismu.

V komunistických zemích se uzavřené kruhy státního klientelismu nazývají "nomenklatura", což je původně pozitivně míněný výraz pro vyšší kruhy, privilegované komunistickým režimem. Termín v tomto smyslu přišel z ruštiny.

Politický klientelismus v České republice.

V období po listopadu 1989 česká média opakovaně informovala a informují o rozličných aférách držitelů české politické moci, v nichž figurují úzká napojení těchto reprezentantů lidu na různé obchodní a poradenské společnosti.  Výrazné expanze živné půdy pro politický klientelismus se v českém prostředí objevila v květnu 2004, kdy Česká republika vstoupila do Evropské unie — tímto aktem se v České republice registrovaným právním subjektům otevřela cesta k netriviálně poskytovaným dotacím z unijních fondů.

Historie politického klientelismu.

Užívání pojmu "klient" se datuje už od dob antického Říma, kde znamenalo osobu chráněnou patricijem. Ve středověku se význam termínu upravil na označení politického chráněnce feudála.  Z chronologického hlediska další záznamy o existenci klientelismu v politice se týkají amerických měst a doby let 1875 až 1920, z níž v některých případech politický klientelismus přežil nejméně do začátku třetího tisíciletí. Pokud jde o bližší specifikaci místa výskytu, z pramenů dokládajících uplatňování politického klientelismu na americkém kontinentu je možno vydedukovat jeho markantnější rozkvět v Latinské Americe, hlavně ve venkovských oblastech.

Původ slova.

Slovo "klientelismus" se skládá z kořene "klient" a přípony "-ismus". "Klient" je výraz pro subjekt, o který jiná entita pečuje, popř. kterému slouží, přípona "-ismus" se užívá k pojmenování systému ve smyslu uspořádání.

Klientelismus je neoficiální, zákulisní systém dohod ve společnosti, jehož charakteristickým znakem je ochrana, jinak zvaná též protekce, vybraných členů celku, případně poškozování zájmů subjektů, kteří se na klientelistických vazbách nepodílejí. Kořenem klientelismu je skutečnost, že účastníci klientelistických ujednání bez této formy spolupráce nejsou schopni dosáhnout na zvýhodnění, typicky majetkové nebo společenské, které jim skrze klientelismus dostupné je. Z titulu své definice je klientelismus negativní společenský jev a jeho důsledky lze souhrnně označit jako porušování rovnosti.

Klientelismus ist ein System personeller, ungleicher Abhängigkeitsbeziehungen in politischen Apparaten, zwischen einflussreichen Personen und ihren Klienten auf der Grundlage von Leistung und Gegenleistung. Betrachtet man diese Form asymmetrischer Beziehung von Seiten der einflussreichen Person aus, spricht man auch von Patronage.


Děj.

Japonské císařství bylo od 1937 ve válce s Čínou. V této době také žije kluk jménem Jamie Graham, britský školák vyšší třídy, který si užívá dětství v Šanghaji. Brzo však vypuknou ve městě nepokoje a Jamie je od svých rodičů oddělen. V "cizí" zemi plné japonských vojáků, bez jídla a jakýchkoliv znalostí japonštiny se seznamuje s Basiem, americkým prodavačem, který ho pojmenuje jako "Jim". Krátce na to se stávají zajatci zajateckého tábora Lunghua v Su-čou. V roce 1945, pár měsíců před koncem Pacifické války, se Jim táboru zcela přizpůsobí a využívá své kondice, aby mohl krást věci a poté s nimi dále obchodovat. Věci však patří i seržantu Nagatovi, který má tábor na starost.  Britský doktor Rawlins se snaží naučit Jima medicíně. Ten má však jiné zájmy, především pak velkou zálibu v letadlech. Během jeho vězení se seznámí s japonským chlapcem, když mu podá model letadla, který omylem hodil přes hranice tábora. Jim stále sympatizuje s Basiem a navštěvuje ho do americké ubytovny. Basie a jeho kolegové se hádají, jestli jsou za hranicemi tábora miny a tak tam posílají Jima za účelem, že když se mu podaří nastavit pasti na krocany za území tábora, bude mít možnost bydlet na jeho ubytovně. Díky pomoci japonského chlapce se mu úkol podaří udělat a tak se přestěhuje. Basie plánuje útěk.  Nagata udělá prohlídku Basieho ubytovny a nalezne mýdlo, které od něj předtím Jim ukradl. Nagaty si myslí, že to ukradl Basie a tak ho zmlátí. Když se po uzdravení vrací zpět na ubytovnu, všechny jeho věci jsou rozkradeny. Později je tábor pod útokem skupiny amerických P-51 Mustangů a rozhodne se, že se tábor přemístí hlouběji do vnitrozemí. Noc předtím prchá Basie i přesto, že Jimu slíbil, že ho vezme s sebou. Během pochodu se počet vězňů rapidně sníží v důsledku vyčerpání, vyhladovění a nedostatku vody. Během jedné krátké zastávky v poušti se Jim rozhodne, že se vrátí. Nechá svou skupinu pokračovat v cestě, zatímco on se vrací zpět do Su-čou. Během vyčerpávající cesty vidí záblesk jaderné bomby shozené na tisíce kilometrů vzdálené Nagasaki, které definitivně ukončilo válku a potvrdilo japonskou porážku.  Po náletu "záchranných bomb", které obsahují vodu i potraviny, se Jim dostává do Su-čou, kde potkává svého japonského přítele, který mu nabídne mango a že mu ho rozkrojí katanou. Během toho se objevuje Basie se svou americkou bandou a sbírá zbytky potravin, které bomby nabízejí. Když zahlédnou Jima s japonským klukem, který nad ním drží katanu, tak ho zastřelí. Jim začne mlátit Američana a Basie ho musí od něj odtrhnout. Slibuje mu, že mu pomůže najít jeho rodiče, Jim však odmítá. Později je zachráněn americkými vojáky a přemístěn do sirotčince v Šanghaji s ostatními dětmi, které ztratili rodiče. Když si pro něj přichází rodiče, má Jim strach, že je již nepozná. Nakonec však upadá do matčiny náruče.

Produkce.

Warner Bros. zakoupila filmová práva s úmyslem obsadit Harolda Beckera jako režiséra a Roberta Shapira jako producenta. Tom Stoppad napsal první část, se kterou spolupracoval i J. G. Ballard. Becker však od svého postu odešel a David Lean spolu se Spielbergem přišli jako další producenti. Lean vysvětloval:""Pracoval jsem na tom asi rok a na konci jsem to vzdal, protože mi to přišlo velmi podobné jako deník. Bylo to dobře napsané a zajímavé, ale přenechal jsem to Stevovi."" Spielberg později na to dodal:""Od momentu, kdy jsem si přečetl novelu od J. G. Ballarda, jsem tajně chtěl film natočit sám."" Spielberg vzal natáčení filmu velmi osobně. Jako dítě byl jeho oblíbený Leanův film "Most přes řeku Kwai", který vypráví o podobném japonském zajateckým táboře. Spielbergovy sympatie ke II. světové válce a letectvu v něm vyvolal jeho otec, který mu vyprávěl jeho historky ze zkušenosti, které zažil jako radioman letadla B-25 Mitchell v China-Burma Theater. Spielberg si najal Menno Meyjese, aby dokončil druhou část scénáře.  Film "Říše slunce" byl natočen v Elstree Studios v Anglii a na území Šanghaje a Španělska. Filmaři se vydali hledat na asijském kontinentu místo, které by se podobalo Šanghaji v roce 1941. V roce 1985 navázali spolupráci s Shanghai Film Studios a China Film Co-Production Corporation. Po letech spolupráce získali povolení na tři týdny natáčet v Šanghaji v březnu roku 1987. Byl to první americký film natáčen v Šanghaji od roku 1940. Čínské úřady jim dovolily použití tradiční čínských znaků. Dohromady použili více než 5000 rekvizit, které připomínaly japonskou okupaci Šanghaje ve čtyřicátých letech. Členové Čínské lidové osvobozenecké armády hráli japonské vojáky. Ostatní místa natáčení byly Trebujena, Andalusie, Knutsford, Sunningdale a Berkshire. Pro část s atomovou bombou Nagasaki byla použita technika computer-generated imagery. Letadla typu A6M Zero a P-51 Mustang, které jsme ve filmu mohli vidět, byli pouze umělé modely. O visuální efekty se postaralo studio Industrial Light & Magic.

Říše slunce je americké válečné filmové drama, natočené podle stejnojmenné autobiografické novely J. G. Ballarda. Hlavními postavami jsou Christian Bale, John Malkovich, Miranda Richardson a Nigel Havers. Film vypráví příběh o Jamie "Jimu" Grahamovi, mladém chlapci pocházející z bohaté britské rodiny žijící v Šanghaji, který se stane vězněm japonského zajateckého tábora Lunghua během 2. světové války.

Das Reich der Sonne (Originaltitel: "Empire of the Sun") ist ein Spielfilm des US-amerikanischen Regisseurs Steven Spielberg aus dem Jahr 1987. Das Drama basiert auf dem gleichnamigen Roman des englischen Autors J. G. Ballard und wurde von den Filmstudios Amblin Entertainment und Warner Bros. produziert.


Vývoj.

Vývoj F9F začal pod označením G-79 na sklonku druhé světové války, v době, kdy se objevily první typy letounů s proudovým pohonem. První prototyp XF9F-2, pilotovaný "Corwinem "Corky" Meyerem", poprvé vzlétl 24. listopadu 1947.  Letoun poháněl jeden letecký motor Rolls-Royce Nene, vyráběný v USA v licenci jako Pratt & Whitney J42. Jelikož motor s vysokou spotřebou paliva omezoval dolet letounu, byly na konce křídel umístěny přídavné nádrže. U pozdějších verzí byl použit i motor Pratt & Whitney J48-P-2, který byl variantou britského motoru Rolls-Royce Tay, nebo upravený britský Rolls-Royce Derwent, vyráběný jako Allison J33-A-16.  Už v roce 1946 se uvažovalo o použití šípového křídla pro zlepšení výkonů stroje. Jelikož se v Koreji ukázalo, že korejské MiGy-15 mají díky šípovému křídlu výrazně vyšší výkony než F9F, byla vyvinuta varianta Pantheru s šípovým křídlem. Takto upravený Grumman F-9 Cougar se od svého předchůdce lišil především použitým křídlem a ponechal si i jeho typové označení.

Operační nasazení.

US Navy.

První jednotkou US Navy vyzbrojenou Panthery se v květnu 1949 stala stíhací peruť VF-51 „Screaming Eagles“. Stala se první jednotkou operující z paluby letadlové lodě na proudových strojích, k čemuž došlo v září na USS Boxer.  Panthery verzí F9F-2, F9F-3 a F9F-5 se zúčastnily bojů korejské války. V soubojích sestřelily dva letouny Jak-9 a pět MiGů-15 při ztrátě jednoho F9F.  Prvních dvou sestřelů US Navy v korejské válce Panther dosáhl 3. července 1950. Dvojice F9F-3 jednotky VF-51, vzlétající nyní z USS Valley Forge (CV-45), které pilotovali Lt. (jg) Leonard H. Plog a Ens. E. W. Brown, tehdy sestřelila po jednom korejském Jaku-9. Panthery se do subojů dostaly během horního krytí palubních letounů Douglas A-1 Skyraider a Vought F4U Corsair útočících pumami na cíle v okolí severokorejského hlavního města Pchjonjangu.  Dalšími jednotkami se stroji F9F-2, operujícími v Koreji, byly perutě VF-111 a VF-112 Letecké skupiny CVG-11 z USS Philippine Sea (CV-47). K bojovému svazu 77 se Phillipine Sea připojila 31. července 1950. Skupina CVG-11 své první útoky podnikla 5. srpna, když Lt. Cdr. William T. Amen v čele VF-111 zaútočil na letiště v Mokpu, Kwandžu a Kusanu, zatímco osm Pantherů z VF-112 a dvanáct Corsairů z VF-114 zaútočilo proti silničním a železničním mostům v prostoru mezi Mokpem a Kwandžu.  Dne 19. srpna Panthery eskortovaly 37 Skyraiderů z Philippine Sea a Valley Forge, které zničily ocelový železniční most u Soulu.  První MiG-15 byl sestřelen 9. listopadu 1950 poblíž Sinidžu a vítězem nad ním byl F9F-2B jednotky VF-111 "Sundowners", jenž pilotoval její velitel Lt.Cdr. William T. Amen.  Další dva MiGy Panthery sestřelily 18. listopadu 1950 a poslední dvojici MiGů 18. listopadu 1952. Panther byl základním stíhacím typem námořnictva, avšak od 2. dubna 1951 se používal především pro bitevní akce proti pozemním cílům. Premiérou se stal nálet dvou F9F-2B z perutě VF-191 z letadlové lodi USS Princeton (CV-37), které pumami zaútočily na železniční most u Songdžinu.  Od 23. června 1952 zahájily síly OSN soustavnou ofenzivu proti čtveřici nejvýznamnějších severokorejských hydroelektráren. První útok byl veden na závod v Supchungu. Do boje bylo vysláno 35 Skyraiderů a na potlačení protiletadlového dělostřelectva bylo určeno 35 letounů F9F Panther z Princetonu (VF-191), Philippine Sea a Boxeru (VF-24). Horní krytí celé formace zajišťovalo 84 stíhaček North American F-86 Sabre USAF. Pantherům se podařilo Severokorejce zcela překvapit a standardními pumami a palbou z palubních zbraní prakticky vyřadit z provozu 80 stanovišť protiletadlového dělostřelectva okolo Supchungu. Dne 9. srpna 1952 pak Panthery z letadlových lodí napadly jako součást velkého úderného svazu severokorejské hlavní město.  Do podepsání příměří 27. července 1953 se v konfliktu angažovalo celkem 715 Pantherů, které podnikly celkem 78 000 bojových letů.  Panthery byly staženy ze služby v roce 1956, ale do roku 1958 sloužily ještě ve výcviku a v rezervě. Malé množství jich létalo až do 60. let.

Argentinské námořnictvo.

Jediným zahraničním uživatelem Pantherů byla Argentina. Ta v roce 1958 zakoupila 24 vyřazených strojů, původně sloužících v US Navy. Jelikož však katapulty jediné argentinské letadlové lodě ARA Independencia (V-1) nebyly považovány za dost výkonné, létaly tyto Panthery jen z pozemních základem. Jednotky Pantherů byly mobilizovány během hraničního konfliktu s Chile v roce 1965. Tehdy došlo ke generální mobilizaci, ale ne k jejich bojovému nasazení. Argentinské Panthery byly pro nedostatek náhradních dílů vyřazeny v roce 1968 a nahrazeny v USA zakoupenými letouny Douglas A-4Q Skyhawk.

Grumman F9F Panther byl americký palubní stíhací letoun. Sloužil i jako stíhací bombardér. Byl to první letoun s reaktivním pohonem firmy Grumman a druhý proudový letoun, který vstoupil do služby v americkém námořnictvu.

Die Grumman F9F „Panther“ war ein einstrahliger Jagdbomber des US-amerikanischen Herstellers Grumman. Sie wurde für die United States Navy entwickelt und war dort eines der ersten trägergestützten Jet-Muster. Anfang der 1950er-Jahre entwickelte Grumman eine Version mit gepfeilten Tragflächen, die F9F "Cougar".


Život.

Pocházel z hornické rodiny, vystudoval učitelský ústav v Kladně v letech 1934–1938 a po jeho absolutoriu až do roku 1948 učil na národních školách. Zároveň s tím ale v letech 1943 až 1950 studoval nejprve soukromě harmonii u O. Šína, instrumentaci u R. Karla, následně komponování na Pražské konzervatoři u Aloise Háby a později i na pražské Hudební fakultě Akademie múzických umění u Pavla Bořkovce.  Těsně po válce spoluzakládal pražskou Městskou hudební školu, kde v letech 1945/1946 také vyučoval. Od roku 1949 pracoval jakožto státní úředník, funkcionář a manažer v různých veřejných a kulturních institucích. V letech 1953 až 1955 (a poté ještě jednou v letech 1965 až 1967) působil ve funkci šéfa opery Národního divadla v Praze. Od roku 1958 až do roku 1980 byl uměleckým ředitelem České filharmonie. V letech 1979 až 1989 byl ředitelem Národního divadla. Aktivně působil i jako funkcionář Svazu československých hudebních skladatelů, působil i v Ochranném svazu autorském, České hudební radě, festivalu Pražské jaro a v Gramofonovém klubu.

Dílo.

Ve své hudební tvorbě se věnoval komponování písní, napsal celkem pět oper ("Zuzana Vojířová, Žvanivý slimejš, Zdravý nemocný, Labutí píseň, Červená karkulka") balet "Ferda Mravenec", komponoval také orchestrální, vokální a komorní hudbu. Zkomponoval kupříkladu "Hymnus komunistické straně".  Komponování vyučoval i na Hudební fakultě pražské AMU (1967 až 1972 jako externista, od roku 1972 jako řádný profesor), kde mezi jeho žáky patřili například: Hanuš Bartoň, Jiří Gemrot, Pavel Jeřábek, Miroslav Kubička, Ladislav Kubík, Otomar Kvěch, Zbyněk Matějů, Martin Smolka.  V roce 2013 byly uvedeny jeho "Manželské kontrapunkty" (pět operních grotesek) na scéně divadla Inspirace pod režijním vedením Michala Lieberzeita, jako studentský projekt HAMU (operního studia).

Jiří Pauer (22. února 1919 Libušín u Kladna – 21. prosince 2007 Praha) byl český pedagog, hudební skladatel, hudební manažer, funkcionář, publicista a organizátor.

Jiří Pauer (* 22. Februar 1919 in Libušín bei Kladno; † 28. Dezember 2007 in Prag) war ein tschechischer Komponist.


Pozadí.

Japonci se Saipanu zmocnili během první světové války a od roku 1922 byl japonským mandátním územím.  Během ofenziv v roce 1943 a v první polovině roku 1944 Spojenci dobyli Šalomounovy, Gilbertovy a Marshallovy ostrovy a východní část ostrova Nová Guinea. Japonci se drželi na Filipínách, Karolínách, Palau a Marianách.  V rámci strategie „žabích skoků“ ("leap frog") se Spojenci rozhodli obejít Karolíny a tamější japonskou základnu Truk a zaútočit na Mariany. Obsazením Marian by se Američané přiblížili k Japonsku na dolet těžkých bombardérů B-29, přičemž základny na Marianách byly pro útoky na Japonsko vhodnější (vzdáleností i zásobováním), než základny v čínském Čcheng-tu.  Japonci předpokládali, že další spojenecký úder bude vedený na Karolíny nebo Palau (k útoku na Palau nakonec také došlo, ale později). Velení císařského námořnictva přijalo počátkem června 1944 plán operace "A-gó" na odražení budoucí spojenecké invaze na některý z bodů japonského obranného perimetru.  Americké jednotky, které se měly zúčastnit operace Forager se soustředily v Pearl Harboru na Havaji. Během příprav došlo 21. května 1944 v západním bazénu Pearl Harboru ke katastrofě, když v 15:00 došlo k explozi na tankové výsadkové lodi USS "LST-353". Následující požáry a exploze vedly k potopení šesti LST a smrti 163 mužů.  Dne 5. června, tedy den před zahájením invaze do Evropy, vyplul invazní svaz z Pearl Harboru k Marianám.

Bitva.

Boj o ostrov.

Čtyři dny před útokem podnikl 58. operační svaz admirála Marca A. Mitschera na Mariany mohutný nálet. Skupina stíhačů vyslaných z letadlových lodí operačního svazu zničila více než 150 japonských letadel a tak vypálila první salvu "mariánského střílení krocanů", které zdecimovalo nepřátelské letectvo. Ostřelování Saipanu a dalšího mariánského ostrova Tinianu, které začalo 13. června spolu s bombardováním, proměnilo mnoho japonských postavení na pobřeží v trosky. Důkladněji vybudované pozice se však zničit nepodařilo. Zjistili to příslušníci sabotážních a průzkumných jednotek žabích mužů, kteří v rámci průzkumné mise pronikli na pobřeží. Američané tedy věděli, že vylodění se setká s odporem.  První příslušníci 2. a 4. divize námořní pěchoty vystoupili na břeh brzy ráno 15. června 1944 a do setmění se jim podařilo vybudovat dvě předmostí, museli však čelit tuhému odporu nepřítele. Japonci se po americkém vylodění rozhodli provést protiútok. Bylo v něm nasazeno, oproti ostatním bitvám v Tichomoří, také velké množství japonských tanků. Nepřátelský protiútok však odrazila palba námořních děl. Tváří v tvář nepřátelskému odporu se vylodila americká 27. pěší divize, jejímž úkolem bylo rozvinout tempo útoku. Těžké boje pokračovaly, ale po týdnu Američané ovládli větší část jižní poloviny ostrova. Po deseti dnech už měli pod kontrolou téměř všechny klíčové body na ostrově, což však Japonce neodradilo od dalšího odporu. Američanům se podařilo celý ostrov plně ovládnout až po dalších třech týdnech.

Obraz v kultuře.

Během bojů o Saipan se odehrává film "Windtalkers" (v české distribuci "Kód Navajo") režiséra Johna Woo z roku 2002.

Bitva o Saipan byla součást amerického postupu na japonské ostrovy během druhé světové války v Pacifiku. Odehrála se na ostrově Saipan v Mariánském souostroví ve dnech 15. června až 9. července 1944. Vylodění na Saipanu bylo součástí operace Forager. Americké jednotky tvořené zejména 2. a 4. divizí USMC a armádní 27. pěší divizí dokázaly s podporou námořnictva a po těžkých bojích obsadit ostrov, který hájila hlavně 43. divize císařské armády. Japonský pokus o odražení americké invaze – operace "A-gó" – vedl k předposlední bitvě letadlových lodí: bitvě ve Filipínském moři.

Die Schlacht um Saipan war eine größere Schlacht im Rahmen des Pazifikkriegs während des Zweiten Weltkrieges. Sie fand im Juni 1944 im Rahmen der Eroberung der Marianen-Inseln durch die US-Marineinfanterie auf der Hauptinsel Saipan statt, die von den japanischen Verteidigern unter General Saitō Yoshitsugu stark befestigt worden war. Am 9. Juli wurde die Insel als gesichert gemeldet, obwohl versprengte japanische Einheiten den Kampf fortsetzten. Die Spuren der Schlacht sind heute noch auf Saipan zu sehen und werden von japanischen und amerikanischen Touristen und Veteranen besucht.


Popis.

Citlivky mají poměrně rozmanitý vzhled, mohou to být stromy, keře, liány, polokeře i byliny. Některé druhy jsou otrněné. Listy jsou dvojnásobně zpeřené, tvořené 1 až 20 postranními osami s 1 až mnoha lístky. Postranní osy mohou být i dlanitě uspořádané. U většiny druhů chybějí na listech a řapících extraflorální nektária. Palisty bývají drobné, opadavé a nejsou přeměněny v ostny. Listy jsou u mnohých druhů citlivé na dotyk a zavírají se také na noc či při nepříznivém počasí. Květenství jsou různá, nejčastěji kulovitá nebo válcovité klasy. Květy jsou 3 až 5-četné, oboupohlavné nebo oboupohlavné a samčí. Okvětí je nenápadné a je z funkčního hlediska nahrazeno četnými dlouhými a často nápadně zbarvenými tyčinkami. Kalich může být zvonkovitý a na konci krátce zubatý až uťatý nebo laločnatý. Korunní lístky jsou na bázi srostlé, drobné. Tyčinky jsou výrazné, volné nebo na bázi srostlé v trubičku, obvykle bílé nebo růžové, řidčeji žluté, v počtu 4 nebo 8. Semeník obsahuje mnoho vajíček a nese nitkovitou čnělku. plod je poltivý, nazývaný "craspedium". Je tvořen vytrvalým pevným rámcem z něhož za zralosti vypadávají jednotlivé jednosemenné díly. Plod bývá plochý a může být tenký nebo kožovitý.

Rozšíření.

Rod citlivka zahrnuje asi 490 až 510 druhů. Je rozšířen především v tropické a subtropické Americe, méně i v tropech Starého světa, zejména na Madagaskaru (asi 30 druhů), v tropické Africe (2 druhy) a v Indii (2 druhy). Citlivka stydlivá ("Mimosa pudica") pochází z tropické Ameriky, rychle se však rozšířila do tropů celého světa. V Severní Americe roste 19 druhů. Většina je omezena na teplé jižní státy s výjimkou druhu "Mimosa nutallii" (syn. "M. quadrivalvis" var. "nuttallii"), který zasahuje na sever až do Severní Dakoty.  Citlivky nejčastěji rostou v sezónně suchých lesích, na savanách, v keřové vegetaci různých typů a v tropických horských lesích.

Taxonomie.

V klasických botanických systémech byl rod "Mimosa" nejčastěji řazen spolu s dalšími asi 60 rody do obsáhlé čeledi "Mimosaceae" neboli citlivkovité (Cronquist, Dahlgren) nebo případně při širším pojetí bobovitých jako podčeleď "Mimosoideae" (Tachtadžjan). S nástupem molekulární systematiky se ukázalo, že klasické členění bobovitých rostlin na tři velké větve ("Caesalpiniaceae", "Mimosaceae" a "Fabaceae", respektive "Caesalpinioideae", "Mimosoideae" a "Faboideae") je problematické, neboť zvláště "Caesalpiniaceae" jsou v takovém pojetí parafyletické. Proto byly v systému APG všechny rody vřazeny do bobovitých jako podčeleď "Mimosoideae", která byla následně v roce 2017 vřazena do podčeledi "Caesalpinioideae". Bývalá čeleď citlivkovité zde tvoří monofyletickou skupinu a bývá rozdělována celkem do 3 tribů: "Mimoseae" (asi 40 rodů), "Acacieae" (jediný rod) a "Ingeae" (asi 35 rodů). Rod "Mimosa" je v klasifikaci bobovitých součástí tribu "Mimoseae". Množství synonym v přehledech druhů tohoto rodu svědčí o složité taxonomické minulosti. Mezi nejblíže příbuzné rody náleží "Parapiptadenia", "Piptadenia", "Stryphnodendron", "Microlobius" a "Anadenanthera".  Názvem "mimóza" se občas nesprávně označují různé vesměs subtropické okrasné dřeviny s podobnými listy, jako je "Leucaena leucocephala" nebo albízie růžová ("Albizia julibrissin"). Jako "mimóza" se často prodává také akácie "Acacia dealbata" (syn. "A. decurrens"), dřevina původem z Austrálie a ve Středomoří hojně pěstovaná, s podobnými listy a vonnými žlutými květy.

Obsahové látky.

Citlivka stydlivá ("Mimosa pudica") obsahuje jedovatý alkaloid mimosin. Některé druhy, např. brazilská "Mimosa tenuiflora", obsahují tryptaminové alkaloidy, zejména DMT.

Význam.

Citlivky jsou známé především jako botanická atrakce pro svoji sensibilitu. Nejčastěji je pěstována citlivka stydlivá ("Mimosa pudica"). Řidčeji se lze ve sklenících botanických zahrad setkat s druhem "Mimosa spegazzinii". Některé druhy citlivek se v tropech pěstují jako okrasné rostliny. Mimo již zmíněné citlivky stydlivé je to zejména mexická "Mimosa martindelcampoi" s krásnými růžovitými kulovitými květenstvími. Brazilský druh "Mimosa scabrella" (syn. "M. bracaatinga") se vyznačuje velmi rychlým růstem, tříletý porost již dosahuje výšky okolo 15 metrů. V minulosti byla vysazována kolem železnic jako palivo pro parní lokomotivy, v dnešní době je pěstována jako zelené hnojení, palivo i okrasná dřevina. V Brazílii je tento druh v současnosti vysazován jako stínící dřevina na kávových plantážích a slouží též k rychlému zalesňování a výrobě papíru.  "Mimosa tenuiflora" (dříve známá pod jménem "Mimosa hostilis") je trnitý keř pocházející ze suchých oblastí Brazílie. V kořenech obsahuje silně halucinogenní látku zvanou dimethyltryptamin (DMT). Rostlina je známa také pod jménem "jurema". Některé druhy citlivky jsou používány v místní medicíně. Jihoamerická "Mimosa polydactyla" má sedativní účinky a je podávána při nespavosti a nervozitě. Citlivka stydlivá ("Mimosa pudica") je jako léčivka používána v tropické Americe, v Asii i na Madagaskaru.

Citlivka ("Mimosa") je rod rostlin řazený do čeledi bobovité ("Fabaceae"). Zahrnuje okolo 500 druhů a je rozšířen především v tropické Americe. Citlivky jsou dřeviny i byliny s dvakrát složenými listy a nápadnými květenstvími s dlouhými tyčinkami. Jsou známé díky sensibilitě listů, které se u některých druhů při dotyku zavírají a sklápějí. Nejčastěji pěstovaným druhem, s nímž se lze setkat i v českých květinářstvích, je citlivka stydlivá ("Mimosa pudica").

Die Mimosen ("Mimosa"), gelegentlich auch als Sinnpflanzen bezeichnet, sind eine Pflanzengattung aus der Unterfamilie der Mimosengewächse (Mimosoideae) innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Sie sind hauptsächlich in der Neotropis beheimatet. Einzelne Arten sind in vielen tropischen und randtropischen Ländern Invasive Pflanzen.


Život.

Camillo Walzel se narodil v Magdeburgu. V mládí pracoval v litografické dílně svého otce, poté, před vstupem do armády, studoval na Akademii umění ve Vídni. Později působil jako editor v novinách. Od roku 1847 žil ve Vídni. Od roku 1856 byl kapitánem parníku Dunajské paroplavební společnosti na Dunaji. V letech 1884 až 1889 byl uměleckým ředitelem Theater an der Wien. Společně s ním divadlo vedli Alexandrine von Schönerer a Franz Jauner. „Miláček publika“, herec Alexander Girardi, v té době zaručoval divadlu stálou diváckou přízeň.  Camillo Walzel, jeden z „nejlepších aranžérů francouzských kusů“, a Richard Genée tvořili ve světě operety kongeniální tým. Společně napsali 38 libret pro vícero skladatelů, například "Noc v Benátkách" ("Eine Nacht in Venedig") pro Johanna Strausse, "Boccaccia" pro F. von Suppé, "Žebravého studenta" ("Ein Bettelstudent") či "Gasparoneho" pro Karla Millöckera, "Carbonari" pro Carla Zellera, "Ein Deutschmeister" pro K. M. Ziehrera a podobně.  Kromě toho napsal více než 20 překladů francouzských či anglických operet. Zell ani Genée nebyli sice žádní literární géniové, ale jejich schopnost spolupráce s hudebními skladateli jakož i zohlednění jejich požadavků a stylu hudby značně dopomohly ke vzniku a následnému světovému úspěchu vídeňské operety.  Jeho letní vila (v ulici na jeho počest pojmenované na "Zellgasse") i rodinná hrobka se nachází v jeho oblíbeném městečku Weissenbach an der Triesting v Dolních Rakousích. Společně s malíři Franzem a Heinrichem Leflerovými organizoval na popud podnikatele Adolpha von Pittel ve Weissenbachu v poslední třetině 19. století letní festival.  Jeho syn Oskar Walzel byl literárním kritikem a univerzitním profesorem.

Dílo.

společně a pro Richarda Genée  s Richardem Genée pro Karla Millöckera  s Richardem Genée pro Johanna Strausse ml.  s Richardem Genée pro Franze von Suppé  pro Carla Zellera

Camillo Walzel (11. února 1829, Magdeburg, Německo – 17. března 1895, Vídeň, Rakousko), známější pod pseudonymem „F Zell“, přičemž není jednoznačné, zda písmeno „F“ je zkratkou jména „Franz“ nebo „Friedrich“, byl rakouský operetní libretista. V letech 1884 až 1889 byl také uměleckým ředitelem v Theater an der Wien.

Camillo Walzel, auch bekannt unter dem Pseudonym "F. Zell" bzw. "Friedrich Zell" (* 11. Februar 1829 in Magdeburg; † 17. März 1895 in Wien) war ein deutscher Librettist. Er war zusammen mit Richard Genée einer der Librettisten der goldenen Operettenära.


Děj.

Ve starém domě žije sama matka dvou už dospělých dětí – syna a dcery – kteří už ale pracují a tudíž se o nemocnou matku nemohou starat a jezdí jenom na pár dní. Proto jí najdou ošetřovatelku a pomocnici v domácnosti v jednom. Tou je čínská mladá dívka. Stará se o starou paní opravdu jak nejlépe dovede, jenže paní s ní stále nemluví, pořád se jenom dívá a nepromluví – jako už kolik let. V jeden den se „pomocná dívka“ rozhodne, podívat se na půdu. Nechá starou paní v spát a sama jde na půdu. Když vyleze po schodech až do tmy, najednou ze sebe vydá výkřik. Dále se už nic neukazuje.  V práci „pomocné dívky“ je pozdvižení. Její šéf je naštvaný, protože prý nepřišla do práce – za starou paní. Nikdo neví, že tam vlastně byla, jen se jí stala jakási „nehoda“. Protože se dívka neobjevuje, pošle její šéf za starou paní jinou – Karen (Sarah Michelle Gellar). Karen má doma svého chlapce, ale práce se ujme s radostí, že alespoň bude užitečná. Stará paní je ale i v její přítomnosti zamlklá, prostě nemluví. Jednoho dne přijedou konečně sourozenci domů, ale Karen u nich zůstane a stará se o starou paní. Dokonce s ní spí v jednom pokoji. Bratr ještě musí něco zařídit, proto sestru s Karen a matkou nechá doma samotnou. Karen šla se starou paní spát a sestra také. Jenže najednou se začnou dít divné věci. Sestra kolem sebe slyší podivné zvuky – kočičí prskání. Zděšeně se kolem sebe rozhlíží, ale nikde nic nevidí. V tom se nad ní objeví hlava malého chlapce – kočičí hlava. Chlapec znovu zaprská jako kočka.  Dívka je vyděšená ještě když přijde její bratr domů. Ptá se jí, co se děje. Ona však stále upřeně hledí do stropu.  Po nějaké chvíli je dům „zaplaven“ policií. Karen je u staré paní. Ta zemřela. Policie také našla mrtvé sourozence. Karen prožila šok. Všichni si myslí, že šok měla z toho, jak stará paní a sourozenci zemřeli, jenže Karen ví své. I ona viděla „kočičího chlapce“ – od té doby, kdy vkročila do tohoto domu, bude ji pronásledovat při každém jejím kroku.  Na konci se Karen zblázní. Je v blázinci. Ještě naposledy se chce podívat na svého mrtvého chlapce, který ji hledal v tom zatraceném domě. Vstoupí do pokoje, kde leží její chlapce, přikrytý prostěradlem. Karen se rozbrečí. V tom zpod prostěradla vyklouzne ruka – modrá ruka. Karen se lekne, ale za chvíli se ruka promění v normální – halucinace. V tom za sebou Karen uslyší známý zvuk. Otočí se, za sebou vidí ženu. Je k ní otočená zády. Vydává divné zvuky. Nemůže mluvit. Tohle už viděla v tom domě. Je to ten duch ženy, které její muž zlomil vaz, proto nemůže mluvit. V tom okamžiku, horor skončí.

Nenávist (anglicky "The Grudge") je americko-japonský hraný film z roku 2004, režii snímku provedl Takaši Šimizu. Jde o horor, který je založen na předpokladu – pokud někdo zemře v záchvatu zuřivosti, jeho duch zůstane na tomto místě (ve filmu konkrétně ve starém domě u dvou sourozenců a jejich matky, o kterou se stará pomocnice) a když někdo vkročí na místo smrti – nebo tam žije – duchové mrtvých se jim zjevují tak dlouho, dokud nezemřou i oni (odstěhování nepomůže – „Nenávist si tě najde všude!“).

Der Fluch – The Grudge (zu deutsch: "Der Groll", deutscher Untertitel: Der Fluch, Originaltitel: "The Grudge") ist eine Neuverfilmung des japanischen Horrorfilms/Thrillers "" von Takashi Shimizu aus dem Jahr 2004. Er gehört der Ju-on-Reihe an. Shimizu führte auch bei der Neuverfilmung die Regie, allerdings wurde das Drehbuch durch Stephen Susco speziell für den westlichen Markt angepasst.