Geografie a hospodářství.

Germánie byla drsná, nehostinná, hustě zalesněná a bažinatá země, jejíž největší bohatství představovali její obyvatelé. Rozkládala se na území vymezeném na západě Rýnem ("Rhenus") a na jihu Dunajem ("Danuvius"). Od Sarmatie na východě ji oddělovala řeka Visla ("Vistula") a pohoří Západní Karpaty. Severní hranici tvořil Oceán (Severní moře) a Svébské moře (Baltské moře), za nimiž se nacházela mýtická země Thúlé (pravděpodobně Skandinávie). V současnosti se na tomto teritoriu nalézají následující evropské státy: Nizozemsko, Německo, Dánsko, Česko, Polsko a části Rakouska a Slovenska. Kromě vlastní Germánie existovaly ještě dvě římské provincie rovněž nesoucí tento název a rozprostírající se západně od Rýna. Dolní Germánie zahrnovala nynější jižní Nizozemsko, Belgii a severní část německého Porýní. Horní Germánie odpovídala svým rozsahem území dnešního Švýcarska a Alsaska.  Hlavním způsobem obživy obyvatel Germánie bylo zemědělství. Většina Germánů obdělávala půdu, nicméně velká část z nich se věnovala rovněž pastevectví. Nejčastěji pěstovanými plodinami byly různé druhy obilí – pšenice, ječmen, oves a žito. V severněji ležících oblastech převládal chov dobytka. Jakmile ustaly římské snahy o dobytí Germánie, rozvinuly se mezi Římany a Germány čilé kulturní a především obchodní vztahy. Rozsáhlá opevnění pohraničních oblastí římské říše nedokázala zamezit vzájemným obchodním stykům. Římané vyváželi do Germánie keramiku, sklo a železné nástroje, zatímco z druhé strany Rýna proudily do říše jantar, kůže a otroci. Obzvláště jantar byl v Římě velmi ceněnou komoditou, jíž si mohli dopřát pouze bohatí jedinci. Malý kousek této žluté suroviny měl tehdy vyšší hodnotu než zdravý otrok. Římské ženy nosívaly jantar kolem krku, neboť věřily, že je ochrání před nemocemi a uchová jim jejich mladistvý vzhled.

Dějiny.

První kontakty.

Nejkomplexnějším popisem Germánie z dob římské říše je stejnojmenné dílo z pera historika Tacita. O původu jména této země Tacitus v roce 98 n. l. napsal:  Germánie byla obývána různými kmeny převážně germánského, avšak také keltského či slovanského původu. Kmenové a etnické složení se měnilo po celá staletí vlivem asimilace a migrace. Znalosti Řeků a Římanů o národech žijících na severu Evropy v době před 2. století př. n. l. byly velice nízké. V 5. století př. n. l. považovali Řekové obyvatele nevlídných severních končin za Kelty. Hérodotos se zmiňoval rovněž o Skythech, nebyla mu však známa existence žádné jiné skupiny kmenů. Někdy kolem roku 320 př. n. l. se Pýtheás z Massalie plavil kolem břehů Británie a podél severního pobřeží Evropy. To, co na svých cestách viděl a popsal, se jevilo pozdějším historikům natolik neskutečné, že mu jednoduše odmítali uvěřit. Pýtheás byl patrně prvním člověkem ze Středomoří, který odlišil Germány od Keltů. Koncem 2. století př. n. l. došlo k prvnímu významnějšímu kontaktu mezi Germány a Římany poté, co kmeny Kimbrů a Teutonů napadly Galii. Po zdolání této germánské invaze přetrval vzájemný mír mezi oběma národy dalších padesát let až do začátku galských tažení Julia Caesara. Během nich byli Římané přinuceni k vedení třech vojenských výprav proti Germánům. Poprvé v roce 58 př. n. l. vyhověl Caesar žádosti Galů o pomoc proti germánským Svébům vedeným Ariovistem, kteří se o několik let dříve usadili ve východní Galii. Caesar spolu se svými germánskými spojenci z kmene Ubiů vypudil Svéby zpět za Rýn, odkud tito barbaři původně přišli. V roce 55 př. n. l. přemohli germánští Tenkterové a Usipové kmen Menapiů v Belgice. Nato Caesar postavil most přes Rýn, načež jako první Říman vpadl za tuto řeku. Dva roky poté Caesar znovu vstoupil na pravý břeh Rýna, když pronásledoval kmeny, které pomáhaly Galům v odboji proti Římanům. Germáni poučeni předchozími nezdary se však stáhli z dosahu římských legií a Caesar tak vyšel naprázdno. Pokračování výprav do Germánie zamezily na několik dalších desetiletí římské občanské války. Teprve Augustovo vítězství umožnilo Římanům opět pomýšlet na podrobení území za Rýnem.  Ve svém díle Zápisky o válce galské popsal Caesar kulturní rozdíly mezi Germány, Římany a Galy. Galové byli podle něho, i přes svoji bojovnost, schopní přijmout civilizaci, naproti tomu germánské kmeny byly prý příliš divoké a navíc znamenaly hrozbu pro římskou vládu v Galii, a proto měly být podrobeny. Jeho charakteristika barbarských kmenů severu zdůrazňovala převahu Říma. Nicméně Caesarův popis vyjádřil rovněž římské obavy z Germánů a z nebezpečí, jež ztělesňovali.

Drusova a Tiberiova tažení.

Poté, co bylo kolem roku 25 př. n. l. dokončeno ovládnutí keltských kmenů sídlících v Alpách, započali Římané s dobýváním zemí ležících na sever od tohoto pohoří. Nedlouho nato byly zřízeny kastely u Basileje, Curychu a Oberwinterthuru v dnešním Švýcarsku a také opěrné body v Xantenu ("Castra Vetera"), Bonnu ("Bonna") a v Nijmegenu ("Noviomagus"). Přibližně v roce 20 př. n. l. zahájili Římané výstavbu silnice z Lugduna (dnešní Lyon) vedoucí přes Trevír až k Rýnu. V letech 17/16 př. n. l. zaútočily z Germánie do oblastí na západ od Rýna kmeny Sugambrů, Usipetů a Tenkterů, které rozdrtily římskou legii pod velením Marca Lollia. Krátce po této události se císař Augustus odebral do Galie, kde strávil tři roky (15 až 13 př. n. l.) reorganizací provincie a její obrany. Legie rozmístěné dosud po celé Galii byly v této době přesunuty přímo na ohroženou rýnskou hranici, kde byly po dvou umístěny do stálých táborů. V roce 15 př. n. l. postoupil Drusus (Augustův nevlastní syn) z nynějšího Trenta alpskými průsmyky na sever, zatímco Tiberius (Drusův bratr) podnikl z Galie výpravu směrem na východ podél severního předhůří Alp. Výsledkem této koordinované operace bylo připojení Raetie k římské říši.  Po završení těchto příprav začala v roce 12 př. n. l. pod Drusovým velením římská invaze do Germánie. Výchozími body při pronikání na nepřátelské území byly tábory v Mohuči ("Mogontiacum"), Xantenu a Nijmegenu. Z těch pak byly strategicky nejvýznamnější posádka v Mohuči, jež se nacházela přímo na soutoku Rýna s řekou Mohanem ("Moenus"), a legionářský tábor v Xantenu, na soutoku Rýna a Lippe ("Lupia"). Mohan i Lippe představovaly ideální zásobovací trasy zajišťující přístup hluboko do nitra Germánie. Drusus se vydal nejprve v čele římského loďstva podél břehu Severního moře, přičemž si podmanil kmeny Frísů a Chauků, jejichž území leželo při ústí řeky Vezery ("Visurgis"). V dalším roce (11 př. n. l.) uskutečnil tažení proti vzpurným Sugambrům. Drusus je však nezastihl v jejich sídlech, neboť právě vytáhli do pole proti svým nepřátelům Chattům. Římané se proto obrátili proti Cheruskům, ti však ustoupili před římskými legiemi dále na východ směrem k Labi ("Albis"). Při jejich stíhání Drusus vyplenil celé jejich území. Toto tažení ale přesto neskončilo úspěchem, jelikož neporažení Cheruskové unikli do bezpečí na východ od Labe. Na zpátečním pochodu byli Římané přepadeni v úzkém údolí u Arbala mezitím se vrátivšími Sugambry, kteří se spojili se Svéby a s Cherusky vedenými Segimerem (Arminiův otec). Jen díky Drusově chladnokrevnosti se Římané dokázali uvolnit ze svého nebezpečného postavení a o vlásek se tak vyhnuli katastrofě.  Cílem Drusovy kampaně v roce 10 př. n. l. se vedle Sugambrů stali tentokrát také Chattové. V tomto roce nechal Drusus vybudovat kanál ("fossa Drusiana"), který spojoval Rýn přes "Lacus Flevo" (IJsselmeer) se Severním mořem. Tímto počinem byla podstatně zkrácena cesta římských lodí mezi opěrnými body na Rýně a ústím Labe. Tažení v roce 9 př. n. l. směřovalo proti Chattům a Svébům. Drusus znovu přivedl své vojsko k Labi a potom se vydal zpět na západ proti Cheruskům. Během pochodu však spadl z koně, přičemž si přivodil zlomeninu nohy a asi po třiceti dnech následkům tohoto zranění podlehl. Tiberius, který přispěchal ke svému umírajícímu bratrovi, převzal bezprostředně po jeho skonu velení v Germánii.  Navzdory Drusovým úspěchům zůstával odpor germánských kmenů proti římské nadvládě stále velmi urputný. V roce 8 př. n. l. přicestoval Augustus do Galie, aby zde přispěl k zintenzivnění dalšího dobývání území na pravém břehu Rýna. Germáni v uplynulých letech seznali, že počty jejich válečníků budou neustále klesat, zatímco Římané jsou i přes utrpěné ztráty schopni přivádět stále větší vojska. Někteří náčelníci byli proto připravení uzavřít s Římany tzv. spojenecké smlouvy ("foedus"), které z nich ve skutečnosti činily poddané impéria. Tiberiovo tažení v roce 8 př. n. l. znamenalo počátek zániku Sugambrů jako samostatného kmene, neboť už kvůli nezměrným ztrátám nemohli dále odolávat římskému tlaku. Tiberius tudíž část Sugambrů přesídlil na levý břeh Rýna, kde se podrobili římské autoritě. Zbytek populace tohoto kmene se následně připojil k Chattům. Tiberius pokračoval v útocích do Germánie, nicméně v roce 6 př. n. l. se vzdal velení. O dalším vývoji v pravobřežní Germánii postrádáme až do roku 1 n. l. jakékoli bližší informace.  V roce 2 n. l. vedl Lucius Domitius Ahenobarbus tažení proti Hermundurům. Přitom překročil Labe a dokonce sjednal smlouvy s některými kmeny na jeho pravém břehu. Další vojenské kampaně na germánské území byly podnikány z oblasti Podunají. Ahenobarbus spolu s legátem Marcem Viniciem opakovaně pronikali do prostoru mezi Rýnem a Emží. Při jedné zpáteční cestě se Ahenobarbus zastavil v zemi Cherusků. Protože se při té příležitosti natolik zapletl do vnitřních záležitostí kmene, rozhořčení Cheruskové vypověděli smlouvu uzavřenou kdysi s Tiberiem. Během dalšího pochodu zpět k Rýnu nechal Ahenobarbus položit slavný "pontes longi" – most z fošen (jakýsi archaický ponton), přes nějž jeho vojáci přešli bažiny. V dalších letech přetrvávaly nepokoje v celé severní Germánii.

Založení provincie.

V roce 4 n. l. se Tiberius opět chopil velení. Krátce poté si podmanil kmen Chattuariů a o rok později dohodl smlouvu s Chauky. Do roku 6 n. l. uzavřeli Římané spojenecké svazky s většinou germánských kmenů mezi Rýnem a Labem, což umožnilo zahájit výstavbu nové provincie "Germania". Římané postavili v zemi silnice, založili místní trhy a budovali kastely. Současně byly položeny základy řady kolonií, jako byl Halberstadt, Hildesheim nebo Waldgirmes. V roce 6 Tiberius protáhl Germánií a pak zamířil proti Markomanům. Marobudovo markomanské království, které se rozkládalo v české kotlině, pokládali Římané za potenciální hrozbu jejich kontrole Germánie. K celému podniku bylo vyčleněno 12 legií rozdělených po šesti do dvou armád. První měla postupovat z Germánie a jejím velitelem byl Sentius Saturninus, druhou vedl z Norica sám Tiberius. Když byl však Tiberius vzdálen asi pět dní pochodu od místa, kde Marobud shromáždil svojí brannou moc čítající kolem 75 000 markomanských bojovníků, obdržel zprávu o vzrůstajícím neklidu v Panonii a v Dalmácii. Ihned poté přikázal svým legionářům zastavit postup, načež s Marobudem uzavřel mírovou smlouvu. Tento první vážný nezdar byl pouhou předzvěstí budoucích těžkostí.  Rok nato ustavil Augustus novým správcem Germánie Publia Quinctilia Vara na místo Tiberia, který se tehdy potýkal s panonským povstáním. Varovým úkolem bylo zajistit, aby s Germány smluvně ujednané daně a dodávky obilí byly (i navzdory neúrodám) spolehlivě plněny, neboť jich bylo naléhavě třeba k nerušenému zásobování římských vojsk operujících v Panonii. Tato skutečnost spolu s tím, jak sílil římský vliv v Germánii díky obchodu a budování prvních římských sídel, Varovi jeho pozici nijak neulehčovala. Nespokojenost se ztrátou svobody mezi germánskými kmeny vytrvale vzrůstala a nepříliš vlídné zacházení Římanů s poraženými ji ještě více rozjitřovalo. Patrně v srpnu roku 9 vyrazil Varus s celým svým vojskem pěti legií z letního tábora při Veseře poblíž území Cherusků (jejichž náčelníci Arminius, Segimer a Segestes byli v jeho doprovodu) k Rýnu. Na cestě se však doslechl o tom, že členové některých nedaleko sídlících kmenů povraždili na jejich půdě pobývající Římany.  Na tento čin zareagoval Varus okamžitým zahájením tažení proti vzbouřeným kmenům. V předvečer výpravy Varus uspořádal hostinu, během níž ho Segestes upozornil, že Arminius a Segimer plánují proti němu spiknutí, ale jak se zdá, Varus tomuto varování nepopřál sluchu. Po menší rozepři se svým synovcem Asprenou se Varus rozhodl oddělit od svého vojska dvě legie, které pod Asprenovým velením pokračovaly k původnímu cíli. S těmito oddíly šly také ženy a děti. Aby vynahradil ztrátu těchto vojenských sil, požádal Varus přítomné kmenové vůdce o pomocné sbory, které mu tito ochotně přislíbili.

Bitva v Teutoburském lese.

Přesné místo střetnutí není dosud známo. Podle všeobecně přijímaného názoru se bojiště nacházelo na kopci Kalkriese poblíž dnešního Osnabrücku v Dolním Sasku. Tím, kdo vyprovokoval a inicioval povstání, byli podle Tacita Chattové, Marsové, Brukterové a především Cheruskové, přičemž samotný počátek vzpoury lze vypozorovat zřejmě u prvně jmenovaných. Sídla tohoto kmene ležela směrem na jih, kam také vytáhl Varus v čele svých legií. Jeho průvodci byli titíž náčelníci, kteří se zavázali poskytnout mu svoje vojenské síly. Nedlouho poté se náčelníci od Varova vojska oddělili, údajně proto, aby zmobilizovali své válečníky, s nimiž měli na smluveném místě Římany posílit.  S přibývající dobou pochodu intenzita nepřátelských útoků na římské vojsko narůstala, pročež Varus usoudil, že bude vhodné projít územím močálů, neboť tento typ terénu ztěžoval nepřátelům jejich neustálé ataky. Protože však nebylo možné se zde utábořit, museli Římané podstoupit noční pochod. Jakmile narazili na příhodné místo k postavení tábora, rozbili zde na počátku září své ležení, v němž setrvali asi dva nebo tři dny. Této doby zatím barbaři využili k přeskupení svých sil. Když se Římanům nepodařilo dorážející germánské voje zahnat pouhými výpady a naopak počet nepřátel stále stoupal, rozhodl Varus o svedení bitvy.  Jak přesně následný boj probíhal, není známo, ale je pravděpodobné, že Římané v něm měli zpočátku navrch. Při pronásledování zdánlivě prchajících Germánů se však vzdálili od svého tábora, kterým jim poskytoval ochranu. Přesně tohoto momentu využily oddíly barbarů dobře schované na křídlech Římanů ke svému útoku. Varova dosud vítězící vojska byla ve chvíli sevřena ze tří stran a ihned propadla panice. Bitva se změnila v masakr Římanů a pouze malá část z nich se z bitevní vřavy zachránila útěkem do míli vzdáleného tábora. Kvůli nedostatku vojáků k jeho hájení nezbylo Varovi než zmenšit svůj tábor, což naznačuje, že v tomto okamžiku postrádal zřejmě více než polovinu všeho mužstva. Vědom si beznadějnosti postavení svého vojska nakonec Varus nalehl na svůj meč. Jeho vojáci se ho pokusili důstojně pochovat a zpopelnit jeho ostatky, než se tak však stalo, zmocnili se Germáni tábora. Ohořelému Varovu tělu byla uťata hlava, jíž Arminius poslal Marobudovi. Zbytky zoufale bojujících legionářů se poté vzdaly barbarům, kteří je ale do jednoho zmasakrovali a jejich velitele obětovali v posvátných hájích k poctě svým bohům.  Když byla Augustovi oznámena zpráva o katastrofě Varova vojska v Germánii, ze zoufalství prý vykřikl: „Quintili Vare, legiones rede!“ („Vare, vrať mi mé legie!“). Důkazem toho, jak trvale se tato prohraná bitva zapsala do povědomí Římanů, je skutečnost, že zničené legie (XVII, XVIII, XIX) nebyly již nikdy obnoveny. Během jediného krátkého tažení tak Římané ztratili jednu desetinu své vojenské síly. Jen nepatrnému počtu z odhadovaných 25 000 mužů se podařilo uniknout pohromě. V důsledku porážky v Teutoburském lese museli Římané dočasně rezignovat na podmanění Germánie, načež se stáhli zpět za Rýn.

Germanikovy kampaně.

V dalších třech letech se Tiberius věnoval reorganizaci a konsolidaci rýnské hranice. Vrchní velení legií na Rýně bylo pak svěřeno Drusovu synovi Germanikovi, jenž musel záhy čelit vzpouře vojáků, kteří ho po Augustově smrti v roce 14 chtěli provolat císařem místo neoblíbeného Tiberia. Po potlačení povstání se Germanicus vypravil proti Marsům. Jelikož barbaři právě oslavili jakýsi kmenový svátek, římský útok je naprosto zaskočil. Většina jejich území byla proto zcela zničena. V následném krveprolití pobíjeli nemilosrdní Římané i ženy, děti a starce. O rok později zahájil Germanicus ohromné tažení, jehož cílem byl kmen Chattů. V jeho průběhu dorazilo římské vojsko na místo bitvy v Teutoburském lese. Ostatky padlých byly posbírány a důstojně uloženy v pohřební mohyle. Římané pak postoupili k řece Veseře, kde Germanicus rozdělil svoje vojsko o síle 8 legií na dvě části, jež se měly vrátit do zimních táborů odděleně. Jedna z armád, jíž velel Gaius Silius Caecina, se na zpátečním pochodu k Rýnu ocitla blízko podlehnutí. Při pochodu přes pontes longi byl Caecina obklíčen Germány, přičemž jen díky své taktické obratnosti (která chyběla Varovi) dokázal se značným vypětím sil odvrátit pohromu, která by byla srovnatelná s Teutoburským lesem.  Germanicus však neustával ve své snaze konečně zdolat odpor barbarů a v roce 16 vytáhl proti Cheruskům. Římské vojsko čítající 8 legií a silné pomocné sbory se střetlo se silami aliance germánských kmenů pod vedením Arminia ve dvou velkých bitvách. První z těchto utkání bylo svedeno na planině u Idistavisa mezi Veserou a nedaleko položenými pahorky. Po překročení Vesery postavili Římané tábor, z něhož druhý den vyrazili do bitvy proti nepříteli. Již při postupu na bitevní pole byla římská vojska napadena Germány. Samotná bitva trvala od brzkých ranních hodin až do noci, kdy byla germánská vojska za těžkých ztrát zatlačena na ústup. Náčelníkům Arminiovi a Inguiomerovi se podařilo s částí vojska prolomit římskou linii, jíž hájily pomocné sbory Chauků, a uniknout na východ. Na paměť svého vítězství zbudovali Římané na místě bitvy násep a poté se obrátili zpět proti Cheruskům, aby je definitivně zničili.  Ti se však spolu s přeživšími Arminiovými muži postavili proti Římanům u valu Angrivariů. Arminiův lstivý plán, který počítal s útokem jízdy ukryté v okolních lesích, nezůstal Germanikovi utajen. Římská jízda proto napadla germánské jezdce a zabránila jim tak ve vpádu do týlu římských pěšáků. Římští legionáři dorazili bez vážnějších ztrát k valu bráněnému Germány, kteří byli překvapeni nečekaně silným náporem Římanů. Intenzivní římské ostřelování valu katapulty, balistami a jinými druhy metacích a střelných zbraní dokonalo zmatek nastalý v germánských řadách. Římané dosáhli druhého vítězství, zatímco Germáni byli opět rozprášeni. Ani po opakovaných porážkách Germánů však Římané nedokázali rozbít alianci kmenů v čele s Arminiem. Germanicus byl v dalším roce odvolán Tiberiem do Říma, kde oslavil triumf nad Germány, načež byl poslán na východ. Ukončení Germanikových tažení znamenalo faktický konec římských pokusů o podmanění pravobřežní Germánie.

Další vývoj.

V roce 28 vypuklo kvůli vysokým daním povstání Frísů, v jehož důsledku Římané vyklidili většinu území dnešního Nizozemska. Císař Claudius, jenž byl Germanikovým bratrem, započal s výstavbou rozsáhlého systému kastelů a pevností na Rýně ("Limes Romanus"). V roce 47 zasáhl římský místodržitel Gnaeus Domitius Corbulo proti Frísům a Chaukům, ovšem Claudius mu poté nařídil ustoupit zpět za Rýn. Tři roky nato pronikli Chattové do Galie, ovšem Římané je zdárně odrazili. Výraznější ohrožení římské Galie představovalo povstání Batavů, jež vypuklo v Dolní Germánii v roce 69. Za Vespasiana obsadili Římané území nazývané "Agri Decumates" („desátková pole“, zhruba nynější spolková země Bádensko-Württembersko). Další vojenské operace v Germánii probíhaly mezi léty 83 až 85, kdy Domitianus vedl podle Tacita nepříliš úspěšnou válku s Chatty.  Od 2. století se role Římanů a Germánů postupně obracely. Kmeny sídlící v Germánii podnikaly stále častěji vpády na římské teritorium. Za vlády Marca Aurelia vzplanul na středním Dunaji v letech 166 až 180 rozsáhlý konflikt nazývaný markomanské války. Římané se v jejich průběhu opět chopili iniciativy a dokonce uvažovali o zřízení provincie "Marcomania" v oblasti dnešní jižní Moravy. V první polovině 3. století se jednotlivé germánské kmeny sloučily v mocnější kmenové svazy, které vážně ohrozily římskou říši v době krize třetího století. V důsledku stěhování národů se v 5. století usadily četné germánské kmeny na římském území, kde si na troskách impéria založily vlastní nezávislá království.

Germánie (latinsky "Germania") případně Magna Germania („Velká Germánie“) či Germania libera („svobodná Germánie“) bylo ve starověku označení území východně od řeky Rýna, které obývaly veskrze germánské kmeny. V době kolem přelomu letopočtu, za vlády císaře Augusta, se Římané pokusili toto území dobýt a přeměnit je v římskou provincii. Avšak po porážce v bitvě v Teutoburském lese, kde v roce 9 n. l. náčelník Cherusků Arminius zničil tři římské legie, jimž velel Publius Quinctilius Varus, byli Římané postupně donuceni od svých dobyvatelských záměrů upustit.

Als die Germania magna (lat. für „Großes Germanien“) wurde in der Antike der dem Römischen Reich bekannte, aber nur zeitweise und teilweise besetzte Teil des Siedlungsgebiets der Germanen bezeichnet. Als Grenzen des Gebiets nennt Ptolemäus in seiner "Geographike Hyphegesis" im Westen den Rhein "(Rhenus)", im Süden die Donau "(Danubius)", im Norden das Meer "(Germanicus Oceanus)" und im Osten die Weichsel "(Vistula)" und die Karpaten "(Sarmatici montes)". Es wird auch teilweise der Begriff "Germania libera" („freies Germanien“) gebraucht, doch findet sich dieser Terminus nicht in antiken Quellen.


Program mise.

Plánovaná doba provozu byla dva roky, během nichž se měla vyzkoušet funkčnost samotné sondy a bylo naplánováno podrobné snímkování povrchu Měsíce ve viditelné, rentgenové, infračervené a gama části spektra.

Sonda MIP.

V horní části sondy Čandraján-1 byla umístěna dopadová sonda MIP (). Kvádr o hmotnosti 29 kg a o rozměrech 375 x 375 x 470 mm byl vybaven vlastním motorem na tuhá paliva. Na jeho palubě byla umístěna videokamera, radarový výškoměr a hmotový spektrometr, který zkoumal stopy lunární atmosféry při sestupu.  Zařízení bylo z mateřské sondy vypuštěno 14. listopadu 2008 proti povrchu Měsíce v oblasti jeho jižního pólu. Prach a dopadem vyvržené horniny byly zkoumány přístroji mateřské sondy. Sonda MIP byla dopadem zničena.

Konstrukce.

Tříose stabilizovaná sonda měla nepravidelný tvar se zhruba krychlovou základní částí o hraně přibližně 1,5 m. Byla vybavena jedním rozkládacím a výklopným panelem fotovoltaických baterií dodávajícím maximálně 700 W elektrické energie a dobíjejícím lithium-iontové akumulátorové baterie. Startovací hmotnost sondy vč. dvou pomocných raket a paliva byla 1304 kg, počáteční hmotnost na oběžné dráze kolem Měsíce byla 590 kg.  Orientaci v prostoru zajišťovala dvě hvězdná čidla a systém gyroskopů. Větší změny orientace, korekce dráhy a navedení na oběžnou dráhu Měsíce prováděla sada pomocných motorků a hlavní motor LAM () o tahu 440 N. Spojení se Zemí se dělo přes otočnou parabolickou anténu o průměru 70 cm. Sonda byla vybavena výkonným počítačem.

Přístrojové vybavení.

Sonda byla vybavena přístroji, zajišťujícími řadu experimentů:

Průběh mise.

Po startu byla sonda během 17 minut uvedena na oběžnou dráhu Země, která se postupně s pomocí motorku stále upravovala, až 3. listopadu 2008 přešla na dráhu k Měsíci. 8. listopadu byla navedena na oběžnou dráhu Měsíce. Dne 14. listopadu se ze sondy oddělil 34 kilogramový modul, který následně úspěšně přistál na měsíčním povrchu.  Vlivem sluneční aktivity došlo ke spálení jednoho z senzorů a bylo nutné sondu vyvést z oběžné dráhy 100 na zvýšených 200 km nad povrchem.  Dne 28. srpna 2009 řídící středisko ztratilo se sondou spojení a ta byla prohlášena za ztracenou. Mise tím byla předčasně ukončena.

Čandraján-1 ( tj. „Měsíční loď 1“, v anglickém přepisu Chandrayaan-1) byla první indická sonda, kterou Indická kosmická agentura (ISRO) vyslala na oběžnou dráhu Měsíce, aby během dvou let otestovala indické technologie a prováděla zde vědecký výzkum. Start sondy se uskutečnil v říjnu 2008 z indického kosmodromu Šríharikota s pomocí nosiče PSLV-XL.

Chandrayaan-1 ( ‚Mondfahrzeug‘, Hindi "Chandra" für "Mond", "yaan" für "Wagen, Fahrzeug") war eine Raumsonde der indischen Raumfahrtagentur ISRO, die am 22. Oktober 2008 zum Mond startete und ihn mindestens zwei Jahre lang umkreisen sollte, um unter anderem nach Wassereis zu suchen. Die Mission endete bereits im August 2009, nachdem technische Systeme versagt hatten und am 28. August 2009 um 20:00 Uhr UTC der Kontakt mit der Sonde abgerissen war. Sie gilt aber trotzdem als großer Erfolg. Chandrayaan-1 war bis dahin 312 Tage im All und hatte den Mond mehr als 3.400 Mal umrundet. Im März 2017 teilte die NASA mit, dass die Sonde durch eine Kooperation mehrerer Radioteleskope in einem Mondorbit wiederentdeckt wurde.


Vlastnosti.

Kapacita.

QR kód může obsahovat písmena, čísla nebo japonské znaky kandži a je schopný pojmout různé množství informací podle obsahu:

Popis.

Geometrická vrstva.

Tato vrstva slouží k přesné lokalizaci geometrických pozic, kde mají být čteny informační bity. Základem této vrstvy je jednobarevná „tichá zóna“ šířky alespoň 4 body ohraničující celý kód. O barvě tiché vrstvy se hovoří jako o bílé, a barvě k ní kontrastní jako o barvě černé, což koresponduje i s jejich grafickou reprezentací. Při dekódování je určena průměrná tmavost celého kódu a z hlediska rozpoznávání je každý bod buď světlejší, nebo tmavší. Rozměry bodů (základních čtverečků) jsou při dekódování primárně určovány podle čtverců velikosti 7×7 tzv. Finders které jsou ve třech rozích kódu. Uvnitř černého čtverce 7×7 je bílý obvod čtverce 5×5, vnitřek 3×3 je černý. Tyto čtverce jsou od zbytku kódu odděleny bílým proužkem, společně s tímto proužkem tak vytvářejí čtverce 8×8. Nejvíc vnější černý pixel prostředního Finder čtverce slouží jako souřadnice [0, 0]. Všechny verze kódu mají vyhrazen 6. řádek a sloupec na tzv. Timing vzor, v němž se mezi Finders střídají černé a bílé body (černá na lichých pozicích). Ve verzi 1 je geometrická vrstva tvořena pouze pomocí Finders a Timing. V ostatních verzích je použit jeden či více tzv. Alignments.  V modelu 1 QR kódů byly jako Alignments použity malé obdélníčky na krajích kódu. Model zřejmě nebyl dostatečně odolný vůči deformacím a byl nahrazen modelem 2, který se pak celosvětově rozšířil. Zde je popsán model 2 QR kódů. Alignment je obdobně jako Finder tvořen třemi soustřednými čtverci, nyní ale je vnitřní tvořen jediným černým bodem, okolo něj je obvod bílého čtverce 3×3 a okolo něj obvod černého čtverce 5×5. Pokud je horní celá část z (1 + "v") / 7 označena "A", tak verze "v" obsahuje "A×A" Alignments v pravidelných rozestupech konče Alignment se středem na souřadnici [(10 + 4·"v"), (10 + 4·"v")] (tedy [-7, -7] od rohu bez Finder). Vzdálenosti středů sousedních Alignments je dán výrazem (((10 + 4·"v") - 6) / "A" - 0,6) zaokrouhleným nahoru na sudé číslo. Kromě těchto Alignments jsou ve stejných sloupcích či řádkách přidány Alignments i na řádek 6 a sloupec 6, pokud tomu nebrání Finders. Na každý Timing pattern tak přibylo "A" - 1 Alignments. Od verze 7 výše je navíc číslo verze zabezpečené do délky 18 bitů zapsáno do 3×6 obdélníků dotýkajících se vnějších Finders směrem k souřadnici [0, 0]. Pořadí bitů je od nejmenší souřadnice po největší, po trojicích. Dosud je vzor stále symetrický vůči úhlopříčce procházející bodem [0, 0]. (Oněch 18 bitů vznikne jako BCH kód vzniklý doplněním binárního čísla verze v nejvyšších 6 bitech 12 bity tak, aby jednotlivé bity tvořily koeficienty polynomu nad bity, dávající zbytek nula vůči polynomu s koeficienty nad bity 1111100100101).  Při dekódování slouží jednotlivé Alignments na rozdělení kódu na jednotlivé podoblasti. V podoblastech jsou korigovány geometrické deformace nezávisle. I v případě prohnutého kódu či kódu sejmutého šikmo geometrická vrstva dostatečně přesně lokalizuje středy jednotlivých bodů.

Informační vrstva.

V informační vrstvě každý černý bod kóduje binární jedničku a bílý bod binární nulu. V řádku 8 a sloupci 8 je vedle Finders uložena informace sloužící k dekódování informací hlavního datového toku. Hlavní datový tok vyplňuje dosud nevyužité body v následujícím pořadí: Začíná v rohu s maximální souřadnicí. Vždy postoupí o jedno vlevo, pak se vrátí a postoupí o 1 vertikálně. Začíná postupovat nahoru a po vyplnění krajních dvou sloupců sestupuje v následujících dvou sloupcích dolů. Takto střídá dvojice sloupců, dokud nenarazí na sloupec 6. Ten přeskočí a pokračuje v dvousloupci 4-5. Průchod končí v levém dolním rohu. Vzhledem k tomu, že v závislosti na kódovaných datech by mohly vznikat vzory matoucí geometrickou vrstvu, je hlavní datový tok maskován. Je vytvořeno 8 jednoduchých maskovacích vzorů a na příslušných souřadnicích je ukládaná negovaná hodnota. Negují se body dávající 0 v následujících výrazech: Datový tok obsahuje bytovou zprávu a zabezpečovací byty. U větších verzí je datová zpráva rozdělena do bloků, kde každý blok má samostatné zotavování se z chyb. Pro každou verzi jsou definovány 4 úrovně zabezpečení. Každá úroveň definuje, na jaké bloky se zpráva rozpadá a kolik zabezpečovacích bytů je pro bloky používáno (počet zabezpečovacích bytů je pro všechny bloky stejný, ale délky bloků se mohou o 1 byte lišit). Vzorec pro určení rozkladu na bloky se mi nepodařilo odvodit, pravděpodobně nebyl generován, ale byl určen ad hoc. Nezbývá než se řídit tabulkou dle specifikace (viz níže). Hlavní datový tok je tvořen prvním bytem prvního bloku, pak prvním bytem druhého bloku, prvním třetího..., pak druhým bytem prvního atd. Pokud nejsou všechny bloky stejně dlouhé, jsou nejprve bloky kratší (délky D) a nakonec bloky delší (D+1). V takovém případě po skončení D-tého bytu posledního bloku následuje poslední blok prvního bloku délky D+1. Až po ukončení bytové zprávy následují zabezpečovací byty počínaje prvním bytem prvního bloku, pak prvním druhého... až posledním bytem posledního bloku. Zbývá-li pro danou verzi počet bitů pro datový tok nedělitelný 8, je konec datového toku doplněn nulami (to že nejsou ukládány celé bloky, ale jsou bloky prokládány, zvyšuje odolnost proti lokálnímu zašpinění či chybějícímu kusu kódu, protože malé chyby ve více blocích problém nejsou na rozdíl od velké chyby v jednom bloku).  Informace uložená vedle Finders v osmém řádku a sloupci v 15 bitech pomocí BCH kódu dvěma bity určuje úroveň zabezpečení a třemi bity masku. Těchto 5 bitů v nejvyšších řádech je doplněno 10 bity tak, aby jednotlivé bity tvořily koeficienty polynomu nad bity, dávající zbytek nula vůči polynomu s koeficienty nad bity 10100110111 (minimální polynom s kořeny α,..., α nad GF(2)). Výsledné bity jsou navíc maskovány s 101010000010010. Bity jsou uloženy zleva doprava od nejvýznamnějšího, ale shora dolů od nejméně významného. Bit na souřadnici 8×8 je součástí svislého zápisu. Vedle dolního levého Finder je nahoře vždy bezvýznamný černý bod.  Zabezpečení bloku pomocí K zabezpečovacích bytů je zajištěno Reed-Solomonovými kódy nad tělesem GF(2), kde prvky tělesa jsou ztotožněny s byty tak, že bitový zápis je vnímán jako koeficienty polynomu nad bity a tyto polynomy jsou brány modulo polynom s koeficienty bitově 100011101. Primitivním prvkem tohoto tělesa je α=2. Reed-Solomonovy kódy vzniknou doplněním polynomu, kde nejvyšší řády budou tvořeny zprávou, pomocí takových koeficientů, aby byl výsledný polynom dělitelný ("x"-α)*("x"-α)*...*("x"-α).  Dle normy má být QR kód vytvořen tak, že vytvoříme 8 variant dle jednotlivých možností maskování a vybereme masku s nejmenší "nevhodností". Tato nevhodnost je definována čtyřmi ukazateli. První trestá jednobarevné úseky řádků či sloupců délky aspoň 5. Za úsek délky 5+k dává 3+k trestných bodů. Druhá trestá třemi body každý jednobarevný čtverec velikosti 2×2 (tedy například za každý Finder dává 4 krát 3 trestných bodů). Třetí trestá vzory WWWWBWBBBWB a BWBBBWBWWWW kde W značí bílou a B černou barvu. Vzor WWWWBWBBBWBWWWW je trestán jen jednou. Tyto vzory dostávají po 40 trestných bodech. Poslední ukazatel hodnotí odchylku od 50% naplnění černou barvou. Překročení o každých 5% je trestáno 10 body (poslední ukazatel zajišťuje, aby průměrná barva byla dostatečně vzdálena jak od bílé, tak černé barvy).  Při dekódování ale kontrola existence efektivnějšího zamaskování prováděna nebývá a nezvolení optimální masky nebývá důvodem pro prohlášení kódu za nevalidní.

Překlad mezi zprávou a bitovým obsahem.

Bitová zpráva, která je předávána v informační vrstvě vzniká „komprimací“ originální zprávy. Zpráva (může být tvořena několika) samostatně kódovanými úseky. Každý úsek začíná čtyřbitovou identifikací režimu kódování. Nejkompaktnější je režim numerický (identifikace 1) umožňující zaznamenat dekadické číslice, s tím, že tři číslice (1000) kóduje pomocí 10 bitů (konec zprávy je kódován minimálním nutným počtem bitů). Následuje co do kompaktnosti režim alfanumerický (identifikace 2), umožňující kódovat i velká písmena, znaky $%*+-./: a mezeru. Těchto 45 znaků je po dvojicích (2025) kódováno pomocí 11 bitů (konec zprávy je kódován minimálním nutným počtem bitů). Bytový režim (identifikace 4) ukládá osmice bitů, existují i další varianty. Za každou identifikací kódování je oznámena délka úseku zprávy kódovaná v daném režimu. Počet bitů nutných k určení této délky záleží jak na režimu, tak na verzi QR kódu (aby byla zajištěna dostatečná kapacita). Úseky zprávy na sebe bitově navazují. Pokud zpráva končí před vyčerpáním kapacity kódu, a zbývá více než byte, je doplněna čtveřicí nul (identifikace režimu konce zprávy), pak je doplněna nulami na celý byte a pak střídavě pomocí 0xEC11 dokud se byty do prostoru pro zprávu vejdou. Typicky je snahou zvolit co nejmenší verzi, do níž se zpráva vejde. Optimální délku bitové zprávy a způsob rozdělení na jednotlivé úseky je možno získat technikou dynamického programování (stačí si při postupném přidávání znaků pamatovat optimální délku bitového obsahu pro každý možný způsob kódování posledního úseku).

Další vrstvy.

Norma definuje i způsob jak sdružovat několik QR kódů dohromady. Každý kód ví, o kolikátou z kolika částí se jedná.

Použití.

Jsou používány standardy interpretace obsahu zpráv, kdokoli si může vytvořit vlastní QR kód a zveřejnit ho. A uživatelé pak snadno mohou tato data přečíst pomocí QR-čteček v mobilech, fotografickými aplikacemi.  Užití QR kódů je široké:  Sám QR-kód je jen pouhý free-text, pro usnadnění výměny dat a jejich parsování se zavádějí standardy: nové úzce zaměřené formáty souborů a k nim i nové MIME-typy.  Stále jde o text, ten je však zúžen předepsaným formátem. Díky rozlišitelnosti přípon souborů nebo MIME-type lze pro data registrovat v OS příslušnou aplikaci, která má daná data/typ zpracovat, případně si tato data uživatelé načtou přímo z příslušné alikace, kteru si za tím účelem sami nejen nainstalují, ba i přímo ručně spustí:

QR kód (anglicky: "QR Code", slang. a nepříliš správné označení je také labyrinth, případně bludiště) je prostředek pro automatizovaný sběr dat. Zkratka vychází z anglického „Quick Response“, tedy kódy rychlé reakce. QR kód dokáže zakódovat mnohem větší množství dat, než klasický EAN čárový kód. Specifikace QR kódů je od června 2000 standardem ISO 18004. Standard byl upraven v roce 2006. Kódy jsou určeny pro počítačové zpracování, využívají velké množství technik předcházejících chybám interpretace. Kód přestává být čitelným až po odstranění či znečištění velké části kódu. Algoritmům rozpoznávání kódu nevadí otáčení kódu ani inverze barev, kód nevyžaduje velký kontrast barev. Kódy jsou definovány v 40 velikostních verzích (od 1 do 40). Kód verze "v" je tvořen čtvercovou mřížkou bodů rozměru 17 + 4·"v". Kód se skládá z několika informačních vrstev, které slouží různým účelům a používají různé algoritmy.

Der QR-Code (, „schnelle Reaktion“, als Markenbegriff „QR Code“) ist ein zweidimensionaler Code, der von der japanischen Firma "Denso Wave" im Jahr 1994 entwickelt wurde. Aufgrund einer automatischen Fehlerkorrektur ist dieses Verfahren sehr robust und daher weit verbreitet. Weiterentwicklungen sind der Micro-QR-Code, der Secure-QR-Code (SQRC), der iQR-Code und der Frame-QR-Code.


Mládí.

Michael Alig se narodil ve městě South Bend ve státě Indiana. V polovině 80. let se přestěhoval do New Yorku, kde se přihlásil ke studiu umění na Fordhamské univerzitě. Důvodem pro odchod z malého města měla být touha po nových příležitostech. Z univerzity záhy odešel poté, co se prostřednictvím jiného studenta seznámil s lidmi, kteří pravidelně navštěvovali hudební kluby na Manhattanu. Toto prostředí umožnilo Aligovi vyrovnat se se svou homosexualitou. Již z dob působení Andyho Warhola umožňovala tato scéna vzestup nového druhu profesionálních celebrit, v angličtině označovaných jako "celebutante": osoby bez zvláštního talentu, které jsou přesto slavné a placené za účast na společenských akcích. Alig zatoužil stát se členem podobné společnosti. Přestože jeho stálým zaměstnáním bylo sbírání nádobí v klubu Danceteria, čím dál častěji se pokoušel o pořádání vlastních akcí, které vzbudily velký ohlas. Jako promotér začínal v klubu Tunnel.

The Club Kids.

V druhé polovině 80. let se Alig setkal s dalšími klubovými prominenty Jamesem St. Jamesem a Dj Keokim. Zásadním však bylo jeho seznámení s majitelem dvou newyorských klubů Peterem Gatienem, který z něho udělal svého promotéra. V jeho klubu Limelight uspořádal Alig sérii extravagantních a kontroverzních akcí o jejichž hudební doprovod se staral právě Keoki. Nejznámější z nich bylo Disco 2000. Alig hledal způsoby, jak návštěvníky co nejvíce šokovat a za tímto účelem zavedl "revue nepřirozených aktů". Mezi aktivity, které se v revue objevovaly, patřily např. závody v braní drog, masturbace různými předměty, používání zvířecí krve, sebepoškozování, atp. Součástí programu se stali také speciální hosté, jako např. "tanečník s amputacemi", "drogové kuře" či "popíječ moči". Někdy se akce přenesly i mimo klub. Tak došlo např. k nočnímu obsazení restaurace Burger King či stanice metra. Zároveň se společně se St. Jamesem stal ústřední postavou takzvaných The Club Kids (klubových dětí). Tak byla označována skupina mladých klubových celebrit, která byla známá svým výstředním oblékáním a nespoutaným chováním. Věhlas The Club Kids jim zajistil články v několika prestižních časopisech i opakované účinkování v televizních pořadech. The Club Kids se stali pro mnohé Američany módními vzory. Sami si však důsledně vybírali, koho do svých řad vpustí. Na počátku 90. let se začaly v klubech vlastněných Gatienem hojně objevovat různé drogy (především ketamin, kokain, rohypnol, extáze a heroin). Tento problém se rapidně zhoršil ve chvíli, kdy si do klubů našla cestu skupina uživatelů drog, kteří se zároveň živili jejich prodejem. V dobách největší slávy Limelightu jich podle Aliga mohlo být až 60. Situace byla natolik vážná, že před kluby byly neustále připravené sanitky pro případ předávkování. Sám Alig se předávkoval dvakrát. Klub Limelight se brzy dostal do hledáčku Národního úřadu pro kontrolu obchodu s drogami (DEA). Sílilo podezření, že prodej drog je organizován samotným Gatienem a proto byli do jeho klubů nasazeni agenti v utajení. Opakující se zátahy odradily velké množství návštěvníků Gatienových klubů a jejich návštěvnost začala upadat. Alig se neúspěšně pokoušel o obnovení věhlasu svých akcí, bývalý zájem se však již nedostavil. Gatien byl později nucen vynaložit značné prostředky pro očištění svého jména. Přestože nebyl shledán vinným z distribuce drog, byl později odsouzen za krácení daně a v roce 1999 deportován do Kanady.

Vražda Angela Melendeze.

V polovině 90. let žil Alig v bytě s drogovým dealerem Robertem „Freeze“ Riggsem. Příležitostně u nich přebýval další dealer Angel Melendez, který se v bytě zdržoval především o víkendech. Alig Melendeze neměl rád, ale platil mu, aby se staral o přísun drog do klubu Limelight. Dne 17. března 1996 se dozvěděl o plánovaném policejním zátahu. Obvolal proto všechny dealery a nařídil jim, aby se v klubu tu noc neukazovali. Ačkoliv do klubu nešel, chtěl Melendez po Aligovi, aby mu za ušlou noc zaplatil a tak došlo k jejich vzájemné potyčce. James St. James ve své knize "Party Monster" uvádí odlišnou verzi událostí. Podle něho Alig Melendezovi ukradl drogy, které měl v jeho bytě uschované na prodej. Když to Melendez zjistil, Aliga fyzicky napadl. Šarvátku zaslechl Riggs, který ve snaze pomoci Aligovi udeřil Melendeze kladivem do hlavy. Alig ho poté na zemi bil pěstmi do hlavy, dokud se nepřestal hýbat. Později zjistili, že Melendez zemřel. Tělo vložili do vany, koupelnu zamkli a v bytě uspořádali minimálně jednu party. Když se začalo rozkládat, polili ho čisticím přípravkem na bázi hydroxidu sodného, aby zakryli jeho zápach. To však nijak nepomohlo a tak byl Alig nucen tělo rozřezat a v papírové krabici vhodit do řeky Hudson. Ačkoliv se na veřejnosti nijak netajil tím, že Melendeze zabil, byl zatčen až v listopadu 1996 poté, co bylo tělo nalezeno. V roce 1997 byl Alig odsouzen k trestu odnětí svobody v rozmezí 10–20 let. Propuštěn byl v roce 2014.

Michael Alig (* 29. dubna 1966 South Bend, Indiana, USA) je bývalý klubový promotér, prominent, hudebník, módní ikona a ústřední postava společenské skupiny známé jako The Club Kids. V roce 1997 byl odsouzen za vraždu svého spolubydlícího k mnohaletému trestu. Propuštěn byl v roce 2014. V současnosti působí především jako výtvarník.

Michael Alig (* 29. April 1966 in South Bend, Indiana) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Partyveranstalter. Alig war Ende der 1980er und Anfang der 1990er Jahre einer der bekanntesten Partyveranstalter in der Clubszene von Manhattan. Seine Popularität innerhalb des New Yorker Underground lag insbesondere in seinen "Disco 2000"-Partys begründet, die bekannt waren für die kunstvolle Ausstaffierung der Gäste, trendsetzende Dance-Musik und beträchtlichen Drogenkonsum. Er und der engere Kreis seiner Gäste machten sich als "Club Kids" einen Namen, berüchtigt für ihre grellen, extravaganten und selbstbezogenen Possen.


Charakteristika.

JSON umí pojmout pole hodnot (neindexované i indexované, tzv. hash), objekty (coby pole dvojic "index:hodnota") a jednotlivé hodnoty, kterými mohou být řetězce, čísla (celá i s pohyblivou řádovou čárkou) a speciální hodnoty true, false a null. Indexy polí v objektu mají notaci jako řetězce; řetězce jsou uváděny v uvozovkách a escapovány pomocí zpětného lomítka. Mezi prvky a hodnotami mohou být libovolné bílé znaky, které na výsledku nic nemění. JSON jako formát neřeší kódování textu, výchozí kódování je ale UTF-8.

Příklady.

Otestování schopností JSON (v PHP):  $a=array(1, -2, 3.333, 4e17, "abc", "á\n", null, array(2.1, 2.2, array("2.2.1")), false, true, "", "key"=>"value", 'abc"def'=>array()); echo json_encode($a, JSON_PRETTY_PRINT); Kód vypíše:  Příklady chybně zformátovaných dat:

Výhody a nevýhody.

Navzdory názvu, JSON je zcela obecný a může sloužit pro přenos dat (navíc, čitelný pro člověka) v libovolném programovacím nebo skriptovacím jazyku. Data, zapsaná metodou JSON, mohou být samozřejmě uložena a přenášena v souborech; častěji ale přenos probíhá v prostředí intra- nebo internetu (např. s použitím technologie AJAX).  Mezi nedostatky JSON patří to, že neumožňuje definovat znakovou sadu přenášeného obsahu, optimalizace pro přenos binárních dat. Tyto nedostatky platí ale pro některé (slabší) implementace. Nealfabetické znaky v řetězcích a binární data JSON jsou escapovány zpětným lomítkem, za kterým následuje buď jeden z běžně používaných znaků (např. \n pro nový řádek, \t pro tabulátor, \\ pro samotné zpětné lomítko) nebo \u indikující znak z Unicode (UTF-16), za nímž následují čtyři hexadecimální číslice.  Dá se říci, že JSON sází na jednoduchost způsobu uložení dat, srozumitelnost (data jsou čitelná člověkem), platformovou nezávislost a jednotnost (JSON se rychle etabloval) a to vše na úkor velikosti přenášených dat.

Alternativy.

Vizuálně velmi podobný JSONu je SDL, který své složené datové typy a pole taktéž vkládá (i vícenásobně) do složených závorek. Jiný přístup má YAML, který na rozdíl od JSONu aktivně používá odsazování a může obsahovat i komentáře.  Další alternativou JSONu je XML, které lépe pojme i kontext toho, co přenáší – na rozdíl od JSON ale obsahuje průměrně 40 % samotné značky a jejich atributy. JSON je tedy považováno za „odlehčenou“ a jednodušší alternativu k XML. Navíc většinou existují importní/exportní metody, jak mezi XML a JSON data převádět. Oblast, ve které je JSON neoptimální, jsou binární data.  Některé programovací a skriptovací jazyky mají tzv. serializaci, implementovanou jako základní funkci. Její princip je s JSON velmi podobný, ale jsou specifické pro daný jazyk. Nemají-li nativně JSON ani serializaci, je poslední alternativou napsání vlastního řešení. Výhodou toho je absolutní kontrola nad tím, jaká data se přenesou a jak (textová či binární podoba, datová komprese), nevýhoda je v tom, že tento způsob není obecně známý a ti, kteří s ním budou pracovat, si jej budou muset nastudovat.

JavaScript Object Notation ("JavaScriptový objektový zápis", JSON) je způsob zápisu dat (datový formát) nezávislý na počítačové platformě, určený pro přenos dat, která mohou být organizována v polích nebo agregována v objektech. Vstupem je libovolná datová struktura (číslo, řetězec, boolean, objekt nebo z nich složené pole), výstupem je vždy řetězec. Složitost hierarchie vstupní proměnné není teoreticky nijak omezena.

Die JavaScript Object Notation (JSON []) ist ein kompaktes Datenformat in einer einfach lesbaren Textform und dient dem Zweck des Datenaustausches zwischen Anwendungen. Davon abgesehen ist JSON von der Skriptsprache unabhängig. Parser existieren in allen verbreiteten Sprachen.


Historie.

V roce 1895 byl přijat návrh pořádat mistrovství světa v krasobruslení. První mistrovství světa uspořádala Mezinárodní bruslařská unie v únoru 1896 v ruském Petrohradu a soutěžili zde jen 4 sportovci.  Až do roku 1906 byla mistrovství světa chápána pouze jako mužská soutěž, protože i samotné krasobruslení bylo zpočátku považováno za mužský sport. Každopádně neexistovalo žádné oficiální pravidlo týkající se pohlaví soutěžících. Tak se stalo, že v roce 1902 se soutěže zúčastnila Florence Madeline Syersová a vyhrála stříbrnou medaili. Proto se na kongresu ISU v roce 1903 projednávala problematika pohlaví, ale nebylo přijato žádné nové pravidlo. Až kongres v roce 1905 založil soutěž žen jako událost druhé třídy - označovala se jako „šampionát ISU“, zatímco mužská soutěž byla „mistrovstvím světa“ (vítězky měly být označeny jako „ISU šampionky“, ne titulem „mistryně světa“). Mužská a ženská soutěž se měly konat odděleně. První soutěž žen se konala v roce 1906 v Davosu.  Soutěž sportovních dvojic se poprvé konala v Petrohradu v roce 1908, i když v některých zemích byly přesto nadále soutěže párů nezákonné a považovány za neslušné. Jednou z takových zemí bylo i Japonsko. I soutěž sportovních dvojic byla označována (podobně jako soutěž žen) jako „šampionát ISU“. Až v roce 1924 jim byl přiznán status "Mistrovství světa".  Během prvních let krasobruslařských soutěží platilo, že soutěž rozhodovali většinou rozhodčí z hostitelské země. Na mistrovství světa žen v roce 1927, které se konalo v norském Oslu, byli tři z pěti rozhodčích Norové. Tři norští rozhodčí přisoudili prvenství Norce Sonji Henieové, i když rakouský a německý rozhodčí na první místo umístili obhájkyni titulu Hermu Szabóovou. Kontroverzní vítězství Henieové způsobilo, že ISU přijala pravidlo povolující ne více než jednoho zástupce ze stejné země v panelu rozhodčích.  Poprvé se společně všechny tři soutěže (mužská, ženská i soutěž sportovních dvojic) konaly v rámci jedné akce na Mistrovství světa 1930 v New Yorku. Také to bylo první mistrovství, které se konalo mimo území Evropy.  Soutěž tanečních párů se stala součástí programu mistrovství světa v roce 1952. V roce 1960 omezila Mezinárodní bruslařská unie maximální počet reprezentantů jedné země na třech v každé disciplíně. Tzv. povinné figury byly na soutěžích mistrovství světa zrušeny v roce 1991 a tzv. 6.0 systém se používal v rozhodování do roku 2004. Nový tzv. ISU rozhodčí systém se začal používat od Mistrovství světa 2005.  Dlouhodobým problémem mistrovství světa se ukázalo jejich načasování. V letech, kdy se konají zimní olympijské hry se mistrovství světa konala krátce po olympijské soutěži. A proto se konají až v březnu.  Světové šampionáty v krasobruslení se nekonaly od roku 1915 do 1921 a od roku 1940 do 1946, kvůli První a Druhé světové válce a taky v roce 1961, kdy spadlo letadlo letu Sabena 548 s americkým krasobruslařským týmem. V roce 2011 se původně mluvilo, že šampionát, který se má konat v Tokiu, se zruší kvůli zemětřesení a tsunami v Japonsku, ale šampionát byl raději přesunut do Moskvy.

Mistrovství světa v krasobruslení je každoročně pořádaná soutěž v krasobruslení o titul "Mistra světa" ve čtyřech kategoriích. Dvou z nich se účastní jednotlivci "muži" a "ženy", dalších dvou páry – "sportovní dvojice" a "taneční dvojice" ("tance na ledě"). Šampionáty jsou pořádány Mezinárodní bruslařskou unií (ISU). Soutěž se zpravidla uskutečňuje v březnu.

Die Eiskunstlauf-Weltmeisterschaften sind eine jährlich von der Internationalen Eislaufunion ausgetragene Veranstaltung, bei der in den vier Eiskunstlauf-Disziplinen Einzellauf der Herren, Einzellauf der Damen, Paarlauf und Eistanz die besten Eiskunstläufer der Welt ermittelt werden.


Život.

Spencerův otec zemřel v roce 1897, jeho matka krátce po něm. Spencer žil u své tety a strýce. Nikdy nedokončil základní školu, od 12 letech musel pracovat na místní pile. V roce 1912 vstoupil do Amerického námořnictva kde se učil bezdrátové telegrafii. Mimoto pracoval ve firmě "Wireless Specialty Apparatus", která byla jedním z vedoucích výrobců radiozařízení v USA během první světové války. Zde pracoval i po odchodu z námořnictva v roce 1918, dokud firma nevyhlásila úpadek.  Své teoretické i praktické znalosti si zvyšoval samostudiem. Od roku 1925 nastoupil u "Raytheon Company", tehdy malé firmy, vyrábějící elektronky k zesilovačům. Spencer se stal vedoucím vývojové laboratoře Raytheonu, sídlící v blízkosti Massachusettského technologického institutu, se kterým navázal kontakt.  Když začala firma Raytheon v roce 1941 vyrábět první magnetrony podle britské licence, vedl Spencer celé oddělení této výroby. Zlepšil konstrukci magnetronu tak důkladně, že jeho výroba mohla vzrůst z 17 kusů na 2600, což mělo výrazný dopad na účinnost nočního bombardování i na vedení námořní války. Taktéž zlepšil jeho výkon a životnost. Za toto byl vyznamenán Distinguished Public Service Award, nejvyšším vyznamenáním amerického námořnictva pro civilní osoby.  V roce 1945 se mu rozpustila čokoláda v kapse, zatímco stál u přední strany operačního magnetronu. Poté takto zkoušel ohřát popcorn. Pokusy daly podnět vynálezu mikrovlnné trouby. V roce 1947 tak mohla firma Raytheon nabídnout první komerčně využitelnou mikrovlnnou troubu. Ta byla téměř dva metry vysoká, vážila kolem 400 kilogramů a stála 3000 dolarů. Dostala přezdívku "Radar range".  Spencer se poté stal starším viceprezidentem společnosti a byl členem představenstva firmy Raytheon. V průběhu své kariéry uplatnil 150 patentů.  V roce 1953 byl Spencer zvolen členem American Academy of Arts and Sciences.  Percy Spencer byl ženatý a měl tři děti - Jamese, Johna a George.

Percy Lebaron Spencer (9. července 1894 Howland, Maine - 8. září 1970, Newton, Massachusetts) byl americký konstruktér a vynálezce - samouk. Je znám svým vynálezem mikrovlnné trouby.

Percy LeBaron Spencer (* 9. Juli 1894 in Howland, Maine; † 8. September 1970 in Newton, Massachusetts) war ein US-amerikanischer Ingenieur und Erfinder. Er wurde als Erfinder des Mikrowellenherds bekannt.


Pozadí.

Japonské plány.

Cíle.

Japonský plán na obsazení Filipín byl součástí rozsáhlejšího plánu expanze do jihovýchodní Asie a Pacifiku. Plán expanze na jih získal mezi japonskými militaristy podporu zejména poté, co byla japonská armáda poražena Sověty v bitvách u Chalchyn–golu v létě 1939 a po uzavření sovětsko–japonské dohody o neútočení v dubnu 1940. Svoji roli sehrál i neuspokojivý vývoj „čínského incidentu“ a nakonec nátlak a embargo USA, Velké Británie a Holandska. Invazí na jih si Japonsko slibovalo získat přístup ke strategickým surovinám v Britské Malajsii a Holandské východní Indii. Možnost „omezené války“ pouze proti Británii a Holandsku, bez zatahování USA do války, byla Japonci vyhodnocena jako nepravděpodobná. Součástí invaze na jih proto muselo být i eliminování amerického tichomořského loďstva japonským Spojeným loďstvem a obsazení Filipín Jižní expediční skupinou armád (南方軍 "nanpo gun").

Plán operace M.

Japonský plán operace „M“ (M作戦 "M sakusen") počítal v první fázi s leteckými útoky proti cílům na Filipínách. Následovat měly tři výsadky na Luzonu: v Aparri na severu, Viganu na západě a Legazpi na jihovýchodě. Doplnit je měl jeden výsadek na Mindanau v Davao. Výsadky měly jako primární cíl zajištění letišť, která by pak sloužila jako předsunuté základny jednak pro podporu dalšího postupu na Luzonu, ale i

Invazní síly.

Generál Terauči pověřil dobytím Filipín 14. armádu generálporučíka (中将 "čúdžó") Masaharu Hommy. Leteckou podporu měla poskytnout 5. letecká divize (飛行師団 "hikóšidan") generálporučíka (飛行中将 "hikó čúdžó") Hidejoši Obaty, která byla na Formosu převelena z Mandžuska. Vylodění měl zajistit Filipínský úderný svaz viceadmirála (中将 "čúdžó") Ibó Takahašiho pro který císařské námořnictvo vyčlenilo jednotky 3. loďstva (艦隊 "kantai"). Námořní letectvo přispělo 11. leteckou flotou (航空艦隊 "kókú kantai") viceadmirála Nišizo Cukahary, která operovala z pozemních základen na Formose a v Indočíně.  Hommova 14. armáda mohla nasadit do první linie při dobývání Luzonu dvě divize: 16. z Palau a Rjúkjú a 48. z Formosy, zatímco 65. samostatná brigáda byla určena k posádkové službě. 48. divize sice neměla bojové zkušenosti, ale byla považována za jednu z nejlepších jednotek japonské armády a byla vycvičena pro provádění obojživelných operací. Byla pověřena provést vylodění v Lingayenském zálivu. Šestnáctá divize, která byla vybrána jako jedna z nejlepších divizí dostupných v Japonsku, byla pověřena vyloděním v Lamon Bay. Kromě toho disponovala 14. armáda ještě dvěma tankovými pluky (4. a 7.), dvěma pluky těžkého dělostřelectva (1. a 8.), 9. nezávislým praporem těžkého dělostřelectva, čtyřmi prapory (40., 45., 47. a 48.) a dvěma nezávislými jednotkami (30. a 31.) polního protiletadlového dělostřelectva, čtyřmi nezávislými protitankovými jednotkami (3., 8., 9. a 10.) a 15. nezávislým praporem minometů. Invazní síly dále doplňovalo několik podpůrných jednotek ženistů, spojařů,

Obrana.

Plány obrany: ORANGE-3 a RAINBOW 5.

Aktuálním plánem pro obranu Filipín byl válečný plán ORANGE-3 z dubna 1941, který vycházel ze společného plánu armády a námořnictva ORANGE z roku 1938. Plán počítal s překvapivým útokem Japonska bez vyhlášení války a s invazí přibližně 100 000 japonských vojáků, kteří se pokusí dobýt Manilu. Předpokládalo se, že varování přijde (pokud vůbec) nejvýše 48 hodin předem a Filipínská posádka se tak bude muset spolehnout pouze sama na sebe, bez pomoci z vnějšího světa.  Nejlepším obdobím k útoku bylo vyhodnoceno období sucha, nejpravděpodobněji v prosinci nebo v lednu. Američané rovněž vcelku správně předpokládali, že hlavní útok bude veden na Luzon a bude proveden sérií několika vylodění na různých místech kvůli rozptýlení obrany. Stejně tak byl předpokládán letecký úder bez varování a snaha Japonců zajistit co nejdříve předsunutá letiště.  Vzhledem k těmto všem předpokladům se ani nepočítalo s tím, že by bylo možné odrazit japonský útok. Obránci se měli stáhnout na poloostrov

USAFFE.

Koncem roku 1940 začaly USA – pod vlivem stupňujícího se mezinárodního napětí v oblasti – pomalu posilovat obranu Filipín. Ta byla svěřena americké dálněvýchodní armádě ("US Army Forces in the Far East" ~ USAFFE) generála Douglas MacArthura, který byl v létě 1941 opět povolán do služby. Samotná USAFFE byla založena ministerstvem války 26. července 1941 a skládala se z Filipínského vojenského okruhu ("Philippine Department") americké armády a ozbrojených sil filipínského společenství. Obě složky se tak poprvé dostaly pod jedno velení. K 21. červenci 1941 – tedy před zařazením do USAFFE – měl Filipínský okruh 22 532 mužů, z čehož ale pouze 10 560 byli Američané. Zbývajících 11 972 mužů tvořili Filipínští skauti ("Philippine Scouts" ~ PS), jejichž navýšení na 12 000 mužů schválil prezident Roosevelt v lednu 1941. Tehdy byla jejich síla pouhých 6500 mužů.  MacArthur doporučil nahradit dosavadního velitele Filipínského okruhu generálmajora George Grunerta, který měl čtyři měsíce před odchodem ze služby. Ministerstvo války proto Grunerta odvolalo a na jeho místo jmenovalo 23. října MacArthura.  Největší vojenskou jednotkou na Filipínách byla Filipínské divize generálmajora Jonathan M. Wainwrighta. Ovšem divizí byla pouze podle jména. Chybělo vybavení a ani organizace neodpovídala

Rozmístění USAFFE.

MacArthur rozdělil USAFFE na čtyři taktická velitelství. Severoluzonské síly ("North Luzon Force") měly na starost nejohroženější oblast Luzonu severně od Manily, včetně Bataanského poloostrova. Její velení převzal 3. prosince generálmajor Wainwright. Byly mu podřízeny 11., 21. a 31. pěší divize Filipínské armády (FA), 26. kavalerie Filipínských skautů (FS), jeden prapor 45. pěšího pluku FS, dvě baterie 155mm děl FS a baterie 74,9mm horských děl FS. Formálně mu podléhala i 71. divize FA, ale ve skutečnosti o jejím nasazení mohlo rozhodnout pouze USAFFE.  Jiholuzonské síly ("South Luzon Force"), které byly podstatně slabší než Severoluzonské, měly na starosti obranu Luzonu jižně od Manily a velel jim brigádní generál George M. Parker, Jr. Skládaly se ze

Americké armádní letectvo pro dálný východ.

Americké armádní letectvo pro dálný východ ("US Army Forces in the Far East Air Force" ~ USAFFEAF, též jenom Dálněvýchodní letectvo "Far East Air Force" ~ FEAF) dostalo 13. listopadu 1940 nového velitele, kterým se stal generálmajor Lewis H. Brereton. Dne 4. srpna 1941 bylo FEAF podřízeno MacArthurovi a jeho štábu.  Americké letectvo na Filipínách bylo rovněž dlouho zanedbáváno. Proto se počátkem 40. let dělalo vše pro jeho posílení, včetně zabavování strojů určených pro jiná letectva. Koncem roku 1940 tak byly Filipíny posíleny o část ze 60 zabavených stíhacích Seversky EP-106 určených pro Švédsko. Ty potom spolu s 48 P-35A a prvními modely P-40 tvořily páteř stíhacího letectva FEAF na Filipínách. Situace Filipínského letectva byla ještě horší. To se muselo spokojit se zastaralými P-26A Peashooter, které mu přenechalo FEAF po obdržení P-35A.  Situace u bombardovacího letectva vypadala obdobně. Zastaralé bombardéry B-10B byly na přelomu let 1940

Námořnictvo a námořní pěchota.

Asijské loďstvo USA mělo velitelství v Manile a velitelství 16. námořní oblasti ("Naval District") se nacházelo v Cavite, jihozápadně od Manily. Velitelem asijského loďstva byl admirál Thomas C. Hart a jeho velení podléhaly v předvečer vypuknutí války tyto jednotky: těžký křižník USS "Houston", lehký křižník USS "Marblehead", 13 čtyřkomínových torpédoborců třídy "Clemson" a celkem 29 ponorek. Ty doplňovalo sedm dělových člunů v Číně, jachta USS "Isabel", šest velkých minolovek, dva tankery (USS "Pecos" a USS "Trinity") a oceánský remorkér USS "Napa". Ne všechny jednotky se ale nacházely na Filipínách. Například lehký křižník "Marblehead" se spolu s pěti torpédoborci nacházel v Tarakanu na Borneu a další čtyři torpédoborce byly v Balikpapanu na Borneu. Pět ze sedmi dělových člunů Asijského loďstva působících v Číně bylo v listopadu převeleno na Filipíny. Jednalo se o USS "Asheville", USS "Tulsa", USS "Oahu", USS "Luzon" a USS "Mindanao".

Mobilizace.

MacArthur počítal s mobilizací 75 000 mužů desíti záložních divizí (11., 21., 31., 41, 51., 61., 71., 81., 91. a 101.) Filipínské armády mezi 1. zářím a 15. prosincem 1941. Mobilizace začala včas povoláním jednoho pluku od každé divize, ale nedostatek vybavení zdržoval výcvik. Američané a Filipínští skauti sloužili jako instruktoři. Druhé pluky se k divizím přidaly nejdříve až 1. listopadu a třetí pluky vznikaly až po vypuknutí války. Při vypuknutí války byla mobilizace dokončena pouze ze 2/3, ale nakonec se podařilo dosáhnout

Poslední dny před válkou.

Mezinárodní napětí se na podzim 1941 stále více stupňovalo. Dne 27. listopadu varovalo americké ministerstvo obrany před nenadálým japonským útokem, který nebylo schopno předvídat, ale který bylo možno očekávat každým okamžikem. Říkalo se v něm rovněž: Zajímavé na tomto sdělení, které bylo určeno Filipínám a Havaji, je jednak to, že se v něm nemluví o válce ("war"), ale o nepřátelství ("hostilities") a hlavně instruktáž, že se Spojené státy nesmějí dopustit nepřátelství jako první, ale jinak mají velitelé povinnost zajistit průzkum a všechny

První úder: MacArthurův Pearl Harbor 8. prosince 1941.

Reakce na Pearl Harbor a první útoky.

První zprávy o útoku na Pearl Harbor zachytila stanice Východoasijského loďstva v Manile ve 2:30 v pondělí 8. prosince (na Havaji bylo 8:00 7. prosince). Za půl hodiny se zpráva dostala k admirálu Hartovi a ten rozkázal vysílat jí dál, aby jí zachytily i další lodě. Ve 3:30 se o útoku dozvěděl náčelník MacArthurova štábu brigádní generál Richard K. Sutherland, který zprávu o útoku slyšel z rozhlasu. Sutherland okamžitě o útoku informoval MacArthura, který v té době byl ve svém apartmánu hotelu Manila. Rovněž Clark Field se o útoku dozvěděl z rozhlasového vysílání. Ráno již o útoku na

Americká reakce (8:00 – 12:35).

Jako reakci na první radarový kontakt nad Luzonem (armádní bombardéry mířící na Baguio a Tuguegarao) odstartovaly mezi 8:00 a 8:30 stíhačky 17. a 20. PS. Radarový kontakt ale zmizel a stíhačky na žádného nepřítele nenarazily. S ubývajícím palivem se nejprve v 10:45 vrátila na Clark Field 17. PS a poté i 20. PS. Vystřídala je část 34. PS, která kroužila nad Iba. Obranu Clark Fieldu, Corregidoru a Iba kolem poledne zajišťovaly hlídky 3., 17. a 21. PS. Ty ale musely ve 12:30 přistát (ale některé stroje byly v době útoku stále ještě ve vzduchu) a dotankovat a 20. PS, která měla převzít hlídku nad Clark Fieldem, ještě neodstartovala.  Na americké straně se mezitím velitelé dohadovali o následujícím postupu. Již v 5:00 přijel na velitelství dálněvýchodního letectva generálmajor Brereton. Plánoval vyslat své B-17 z Clarku k dennímu náletu

Útok námořního letectva na Iba, Clark Field a Del Carmen.

Clark Field a další letiště v okolí Manily měly napadnout letouny císařského námořního letectva ze základen na jihu Formosy. Jejich letiště Taiču, Tainan a Takao byla ale zahalena mlhou a tak musel být start téměř dvou set letadel odložen. Teprve když se mlha zvedla, odstartovala první skupina 25 G3M od 1. "kókútai" (jeden při startu havaroval) a 27 G4M1 od "Takao kókútai" s eskortou 36 A6M2 od "Tainan kókútai" (dvě se pro poruchu vrátily zpět). Tato skupina měla za cíl Clark Field a Del Carmen. Následovala jí druhá skupina 27 G4M1 od "Takao kókútai", 27 G4M1 od "Kanoja kókútai" a 53 A6M2 od 3. "kókútai" a "Tainan kókútai". Tato skupina – ze které se pro poruchy oddělila a vrátila zpět jedna G4M1 a dvě A6M2 – měla za cíl Iba Field.  Jako první dorazila nad svůj cíl druhá skupina, která se ve 12:35 objevila nad Iba Field. Zde se zrovna chystala přistát jedna letka 3. PS, ale A6M2 jí zmasakrovaly. Pumy navíc zničily radarovou stanici. Ve 12:40 se Japonci objevili nad Clark Field. Stíhačky 20. PS startovaly mezi vybuchujícími

Ztráta Batanu a námořní podpory.

Ráno 8. prosince se vylodilo 490 japonských vojáků na ostrově Batan v souostroví Batanes severně od Luzonu. Vylodění podporovaly torpédoborec "Jamagumo", torpédovky "Manazuru" a "Hacukari", mateřská loď hydroplánů "Sanuki Maru" a minolovky "W-13" a "W-17". Japonci se nesetkali s odporem a rychle obsadili letiště u Basco, které plánovali využít pro podporu vylodění na severu Luzonu. Již 9. prosince z něj začaly operovat stíhací Ki-27 24. a 50. "čútai". Letiště ale bylo malé a práce na rozšíření se záhy zastavily, neboť po úspěšném útoku na Clark Field došli Japonci k závěru, že jej nebudou potřebovat.  Americké námořnictvo na Filipínách vyvázlo z prvního úderu – až na lehké ztráty způsobené náletem z "Rjúdžó" – nepoškozeno. Kontradmirál William A. Glassford soustředil na Panay křižníky "Houston" (vlajková loď "Task Force 5") a "Boise" spolu se zásobovací lodí hydroplánů "Langley". Na rozkaz admirála Harta s nimi večer 8. prosince odplul na jih. Napřed do Holandského Bornea, kde se k němu připojili další jednotky a poté do Austrálie. Tím byly námořní síly na Filipínách redukovány na několik

Invaze začíná.

První vylodění (10. prosinec).

Ráno 10. prosince proběhla současně tři vylodění na severu Luzonu u Aparri a Viganu a na ostrově Gamiguin ( ). Jako vzdálené krytí vylodění u Aparri a Viganu sloužila eskadra viceadmirála Ibó Takahašiho složená z těžkých křižníků "Ašigara" a "Maja", lehkého křižníku "Kuma" a torpédoborců "Asakaze" a "Macukaze".

Ostrov Gamiguin.

Ráno 10. prosince se vojáci, kteří 8. prosince obsadili ostrov Batan, vylodili na ostrově Gamiguin. Morton uvádí, že se jednalo o vojáky 3. divize dělových člunů, ale Hackett &

Aparri.

U Aparri se měla vylodit „skupina Tanaka“: část (štáb, 2. prapor a polovina 1. praporu, celkem asi 2000 mužů) 2. formoského pěšího pluku 48. divize pod velením plukovníka Toru Tanaky. Vylodění zajišťoval svaz kontradmirála Kenzaburo Hary složený z lehkého křižníku "Natori" (vlajkový), torpédoborců "Fumizuki", "Nagacuki", "Sacuki", "Minazuki", "Harukaze" a "Hatakaze", tří minolovek ("W-15", "W-16" a "W-19"), devíti stíhačů ponorek ("CH-1", "CH-2" a "CH-3" od 1. protiponorkové eskadry, "CH-13", "CH-14" a "CH-15" od 2. protiponorkové eskadry a???,??? a???) a šesti transportních lodí.  Hlavním cílem vylodění bylo letiště v Aparri, neboť pro postup na Manilu se Aparri nehodilo. Odpor v Aparri prakticky neexistoval (nacházela se tu pouze jedna rota 3. praporu 12. pěšího pluku 11. divize FA, která ustoupila bez boje), ale přesto se v Aparri vylodily pouze dvě

Vigan.

U Viganu se měla vylodit „skupina Kanno“: polovina 1. praporu a 3. prapor, celkem asi 2000 mužů 2. formoského pěšího pluku 48. divize. Stejně jako u Aparri bylo i u Viganu hlavním cílem obsazení letiště. Vylodění zajišťoval svaz kontradmirála Šodži Nišimury složený z lehkého křižníku "Naka" (vlajkový), torpédoborců "Murasame", "Júdači", "Harusame", "Samidare", "Asagumo", "Minegumo" a "Nacugumo", šesti minolovek ("W-9", "W-10", "W-11", "W-12", a???), devíti stíhačů ponorek ("CH-10", "CH-11" a "CH-12" z 31. protiponorkové eskadry a "CH-4", "CH-5", "CH-6", "CH-16", "CH-17" a "CH-18" z 21. protiponorkové eskadry) a šesti transportních lodí.  Japonské jednotky se začaly vyloďovat jihovýchodně od Viganu u ústí řeky Abra. Kvůli rozbouřenému moři a americkým náletům se na břeh dostala pouze část invazních jednotek. Ty se v 10:30 zmocnily Viganu.  Obránci byli o vylodění informováni pilotem P-40E, který byl ve 2:10 vyslán z Nichols Field, aby ověřil situaci u Viganu. Po dramatickém návratu nahlásil Grant Mahony v 5:13 zpozorování invazního konvoje. Proti invazním jednotkám odstartovalo pět

Japonský nálet na Cavite a filipínská letiště 10. prosince.

Dopoledne 10. prosince vyslali Japonci z Formosy další vlnu bombardérů a stíhaček k útokům na cíle na Luzonu. Námořní 1. "kókútai" vyslala 27 G3M (jeden se musel pro poruchu motorů vrátit) k útoku na námořní základnu Cavite jihozápadně od Manily. "Takao kókútai" vyslala 24 G4M1 k útoku na Nichols Field a dalších 27 G4M1 na Del Carmen. Doprovod jim zajišťovalo 22 A6M2 (čtyři se musely pro poruchu motoru vrátit) od "Tainan kókútai" s jedním navigačním C5M. Další tři C5M navigovaly 34 A6M2 od 3. "kókútai" do oblasti Manily.

Vylodění u Legazpi (12. prosince).

Během 10. a 11. prosince zaminovala minonoska "Jaejama", doprovázená lehkým křižníkem "Džincu" a torpédoborci, úžinu Surigao (Dull uvádí i zaminování úžiny San Bernardino).  Časně ráno 12. prosince se ze sedmi transportních lodí začalo vyloďovat asi 2500 mužů skupiny Kimura a 575 mužů 1. kurské speciální námořní vyloďovací jednotky. Skupině Kimura velel generálmajor Naoki Kimura a skládala se ze štábu, 33. pěšího pluku (bez 1. praporu), baterie polního dělostřelectva a ženistů 16. divize.  Vylodění zajišťovaly lehký křižník "Nagara", torpédoborce "Jamakaze", "Suzukaze", "Kawakaze", "Umikaze", "Jukikaze" a "Tokicukaze", nosiče hydroplánů "Čitose" a "Mizuho", minolovky "W-7", "W-8" a dva hlídkové čluny. Vzdálené krytí poskytovaly letadlová loď "Rjúdžó", těžké křižníky "Haguro", "Mjóko" a "Nači", lehký křižník "Džincu" a torpédoborce "Amacukaze", "Hajašio", "Kurošio", "Hacukaze", "Nacušio", "Ojašio" a "Šiokaze".  Japonské jednotky se na pobřeží nesetkaly s žádným odporem. V 9:00 již bylo letiště a

Ve vzduchu a na moři... (12. – 21. prosince).

Dálněvýchodní letectvo utrpělo v předchozích bojích těžké ztráty a následující akce dálněvýchodního letectva měly charakter spíše samostatných akcí jednotlivých letadel. V důsledku ztrát se MacArthur rozhodl ušetřit zbývající stíhačky pro plnění průzkumných úkolů a stíhačům „bylo nařízeno vyhýbat se přímému boji“.  Ráno v pátek 12. prosince se vydalo šest B-17 z Del Monte (sedmý havaroval při startu) bombardovat cíle u Viganu. Po odbombardování se všechny stroje vrátily na základnu. Ve stejnou dobu odstartovaly z Formosy japonské stroje k dalšímu náletu na Luzon. Cílem 36 G3M, 79 G4M1 a 63 A6M2 byly Clark Field, Iba Field, Batangas, Manila a Subic Bay. Japoncům se postavili filipínští stíhači se svými zastaralými P-26A. Na konto Filipínců (Jesus A. Villamor od 6. perutě) šel pravděpodobně jeden G3M 1. "kókútai", který nouzově přistál poblíž Clark Fieldu, a jeden až dvě A6M2. Filipínci ztratili tři P-26A a další dva byly těžce poškozeny. Stíhači "Tainan kókútai" a 3. "kókútai" zaútočili nezávisle na sobě na zakotvené PBY-4 PatWingu 10 v Subic Bay a sedm

Hlavní útok.

Dosavadní vylodění měla za hlavní cíl zajistit letiště pro námořní a armádní letectvo. Po dokončení této fáze ofenzívy nadešel čas pro hlavní úder: postup k Manile. Ze severu měly postupovat jednotky vyloděné 22. prosince v Lingayenském zálivu na severozápadě Luzonu a z jihu měly postupovat jednotky vyloděné 24. prosince v Lamon Bay na jihovýchodě Luzonu.

Vylodění v Lingayenském zálivu (22. prosince).

Invazní konvoje.

Ráno 17. prosince vyplul z Kirungu na severu Formosy první ze tří invazních konvojů převážejících vojáky a materiál 48. divize (bez 2. formoského pěšího pluku, ze kterého byly sestaveny skupiny Tanaka a Kanno) generálporučíka Juiči Cučibašiho pro vylodění v Lingayenském zálivu. Skládal se z 21 transportních lodí, eskortovaných. V poledne 18. prosince vyplul z Mako na Pescadorech druhý konvoj 28 transportérů a odpoledne téhož dne opustil Takao na jihozápadní Formose třetí konvoj složený z 27 transportérů.  Každý z konvojů měl přiděleno vlastní krytí a vlastní vyloďovací úsek. Jako první se měl v 5:00 22. prosince nejvíce na jihu u Agoo vylodit "taisa" (大佐 ~ plukovník) Isamu Janagi s 47. pěším (bez jednoho praporu) a 4. tankovým plukem (bez jedné roty), které přepravoval konvoj z Takao. K tomu mělo být použito 69 vyloďovacích člunů: od malých "šóhacu", přes větší "daihacu" až po velké "toku

Vylodění a první reakce obránců.

Krátce po druhé hodině v noci se začaly první jednotky přesouvat do vyloďovacích člunů a v 5:17 vkročili první vojáci na suchou zem jižně od Agoo. V 5:30 dosáhly pláží u Aringay (jižně od Caba) první čluny prostředního konvoje z Mako a v 7:30 se na břeh u Bauangu dostala první část skupiny Kamidžima. Zbytek skupiny Kamidžima se v 8:30 vylodil u jižněji ležícího Santiaga.  Američané sice měli zprávy o blížícím se konvoji již 18. prosince a prostor Lingayenského zálivu byl (zcela správně) považován za pravděpodobné místo vylodění jednotek, které mají postupovat k Manile, ale přesto nebyli obránci schopni zajistit odpovídající obranu daného prostoru. Celý prostor Lingayenského zálivu měly bránit pouhé dvě

Budování předmostí.

Na většině pláží Japonci prakticky nenarazili na odpor. Pouze u Bauangu se skupině Kamidžima postavil na odpor velitelský prapor 12. pěšího pluku 11. divize FA. S jedním těžkým a několika lehkými kulomety dokázal skupině Kamidžima způsobit těžké ztráty, ale ve vytvoření předmostí Japoncům zabránit nedokázal a následně ustoupil. Skupině Kamidžima se poté u Bauangu podařilo přepadnout nepřipravený detašovaný 71. pluk 71. divize FA, který předchozího dne vyrazil na sever, aby zaútočil na Tanakův 2. formoský pěší pluk v San Fernando. Většina 71. pluku ustoupila na východ do Baguio. Na zbývajících plážích bylo jediným protivníkem Japonců počasí. Vlny znesnadňovaly přestupování do výsadkových člunů a některé čluny kvůli vlnám uvázly na plážích. Po první vlně měla následovat druhá, ale nepříznivé počasí narušilo časování.  Se stoupajícím přílivem musely vyloďovací plavidla změnit kotviště a přesunuly se ještě více na jih. Tím se nejjižněji umístěná plavidla dostala na dostřel děl 86. praporu polního dělostřelectva FS, jehož jedna baterie dvou 155mm děl byla umístěna u San Fabian

Postup na jih: Damortis a Rosario.

Na plážích uprostřed vyloďovacího sektoru u Aringay se shromáždily vyloděné Imaiovy jednotky a před polednem zahájily postup na jih po pobřežní silnici na Damortis (jižně od Santo Thomas) a Rosario (ve vnitrozemí východně od Damortis), k Janagiho jednotkám. Vylodění Janagiho jednotek na nejjižnějších plážích mezi Damortis a Santo Thomas se zpočátku nesetkalo s odporem a Janagi okamžitě zahájil postup na jih na Damortis. Od Damortis na sever postupující četa průzkumníků 26. kavalerie FS narazila již vyloděné japonské pluky 48. průzkumný

Japonský postup 23. a 24. prosince.

Ráno 23. prosince se nad Lingayenský záliv podařilo proniknout čtyřem B-17 od 19. BG, které předchozího dne přiletěly na Del Monte z Austrálie. Nálet ale prakticky žádné škody nezpůsobil a poté, co B-17 unikly sedmnácti japonským stíhačům, přistály bombardéry na holandském ostrově Ambon.  Bonnett v Baguio se domníval, že Japonci již odřízli cestu na jih přes Rosario a se svým 71. plukem FA se během 23. prosince stáhl z Baguio na východ, přes hory do Cagayanského údolí. V Baguio zůstal pouze LTC John P. Horan – velitel Camp John Hay.  Na jihu zaujali obránci ze Selleckovy 71. divize FA pozice na silnici č. 3 vedoucí z Rosaria na jih přes Sison a Pozorrubio. První linie obrany se nacházela jižně od Sisonu. 26. kavalerie se mezitím stáhla do Pozorrubio. Dopoledne 23. prosince na Selleckovu linii zaútočily dva prapory Janagiho 47. pěšího pluku, které prošly přes Rosario. Seleckovi se – hlavně díky dělostřelecké podpoře – podařilo japonský první útok odrazit. Časně odpoledne dorazila Japoncům posila v podobě 48. průzkumného a 4. tankového pluku.  Odpoledne zahájily japonské jednotky nový útok na Seleckovu linii podporovaný armádním letectvem. Filipínští vojáci 71.

Ústup na Bataan.

Dne 24. prosince, dal MacArthur do chodu předválečný válečný plán WPO-3 (War Plan Orange 3), který vyzval k použití pěti zdržovací pozic v centrálním Luzonu, zatímco síly ustoupily na poloostrov Bataan. To bylo provedeno z části 26. kavalérií. MacArthur odebral generálu Parkerovi velení nad jednotkami v jižním Luzonu a nechal ho připravovat obranná postavení na Bataanu. Jak vojenské velitelství a Filipínská vláda byly přesunuty na Bataan. Následovalo devět dnů dodávek na Bataan, a to především z Manily, ve snaze nakrmit předpokládané síly 43.000 vojáků po dobu šesti měsíců. (Nakonec 80.000 vojáků a 26.000 uprchlíků zaplavilo Bataan). Nicméně, značné síly zůstaly v jiných oblastech po dobu několik měsíců.

Bitva o Bataan.

Od 7 do 14. ledna 1942, se Japonci soustředili na průzkum a připravovali útok na hlavní bitevní linie od Abucay k hoře Natib na Maubanu. Ve stejné době, což bylo kritickou chybou, byla vystřídána 48. divize, zodpovědná za velkou část úspěchu japonských operací, za mnohem méně schopnou 65. brigádu, která byla původně určena jako posádka. Japonská 5. Letecká skupina byla stažena dne 5. ledna jako příprava na pohyb s 48. divizí do Nizozemské východní Indie. Americké a filipínské síly odrazily noční útoky v blízkosti Abucay a část divize americko-filipínské armády uskutečnili protiútok 16. ledna. To se nepodařilo, a divize se stáhla na rezervní frontu u Casa Pilar do Bagac ve středu poloostrova 26. ledna.  14. armáda obnovila útoky 23. ledna s obojživelným výsadkem za nepřátelskou linií praporem 16. divize, poté nasledovány obecnými útoky začínající 27. ledna bitevní linii. Obojživelné přistání byla narušena a zadržena v husté džungli jednotkami ad-hoc skládající se z amerických vojenských sil Air Corps, a filipínské policie. Výsadek byl poté nucen pomalu ustupovat zpět k útesům, toto si vyžádalo vysoké ztráty na obou stranách. Přistání za účelem posílení přežívajícího výsadku 26. ledna a 2. února byla

Bitva o Corregidor.

Corregidor byla americká pobřeží dělostřelecká základna která bránila vstup do Manilské zátoky. Byla vyzbrojena dvěma staršími pobřežními dělostřeleckými bateriemi 59. a 91. pluku pobřeží dělostřelecké a protiletadlové jednotka, 60. CA. Ta byla umístěnaa na vyšších pozicích v Corregidor kde byla schopna úspěšně čelit japonským leteckým útokům. Starší staniční baterie s nepřenosnými mortary a obrovskými kanóny, pro obranu před útokem z moře, byly snadno uvedeny mimo provoz japonskými bombardéry. Američtí vojáci a filipínští Skauti bránili malou pevnost.  Na začátku roku 1942, japonské velení vzdušných sil nechalo instalovat kyslík do svých bombardérů, aby mohli letět výš než

Jižní a centrální Filipíny.

V pondělí 15. prosince provedly tři H6K z Palau první nálet na Cebu.  Ve čtvrtek 18. prosince zaútočilo pět A6M2 "Tainan kókútai" z Legazpi na Iloilo na Panay, kde zničily tři letouny. Následně na Iloilo zaútočilo 18 G3M a 39 G4M1 "Takao kókútai" z Formosy.  V

Po bitvě.

Filipíny byly od Japonců dobyty zpět během let 1944 a 1945 (viz Boj o Filipíny (1944-1945))

Boj o Filipíny byl výsledkem japonské invaze na Filipíny v letech 1941 a 1942, které v té době bránily spojené síly USA a Filipínců. Výsledkem bylo japonské vítězství a největší kapitulace v amerických dějinách. Hlavní boje se odehrály na největších ostrovech Luzon (na severu Filipín) a Mindanao (na jihu).

Die Schlacht um die Philippinen begann am 8. Dezember 1941 und endete am 9. Mai 1942 mit der Besetzung der Philippinen durch die Japaner. Sie war das Resultat der japanischen Expansionsbewegung im südostasiatischen Raum im Rahmen des Pazifikkriegs. Auf den Philippinen sollten im Besonderen amerikanische Militärflugplätze ausgeschaltet werden, von denen Angriffe auf die japanischen Hauptinseln und auf das japanisch besetzte China geflogen werden konnten.


Rozšíření.

Rostlina se silně holarktickým výskytem v mírném a subarktickém pásmu Evropy, Asie a Severní Ameriky, jakož i na severu Afriky. V Evropě zasahuje na severu až na Island a do severní Skandinávie, na západě do Francie a na Britské ostrovy, na východě až po Ural. Není sice přítomná v evropských oblastech okolo Středozemního moře, roste však na jeho jižní straně v severní Africe. V Asii se vyskytuje od Uralu přes Sibiř, Střední Asii, sever Číny a Mongolska až po ruský Dálný východ, Koreu a Japonsko, na jihu zasahuje na Kavkaz a přes oblast Blízkého východu až do Tibetu. V Severní Americe se objevuje od Aljašky a Grónska na severu přes Kanadu a Spojené státy až po severní část Mexika.  V České republice se sice vyskytuje střídavě po celém území, nejvíce jejích lokalit se však nalézá v oblastech s četnějšími rybníky a okolo středních a dolních toků větších řek. Roste nejčastěji v nižší nadmořské výšce, obvykle v planárním a kolinním stupni, pouze na Šumavě vystupuje až do 900 m n. m.

Ekologie.

Rostlina periodicky zaplavovaných stanovišť s písčitým nebo jílovitým podkladem. Vyhovují jí břehy stojatých nebo pomalu tekoucích vod, dna letněných rybníků či často zaplavované sníženiny v říčním okolí. Potřebuje dostatečně osluněná a průběžně vlhká místa, která mohou být i ovlivněná lidskou činností, se zbahnělou a slabě kyselou půdou s dostatkem humusu. Prospívá jí také občasné přeplavování stanovišť, díky němuž se k ní dostávají další živiny potřebné k růstu.  Nepříznivé podmínky (např. vyschnutí stanoviště) je tento terofyt schopen přežít v podobě semen, která dokážou čekat po několik let v suché půdě na záplavu nebo naopak hluboko pod hladinou na občasné letnění rybníků, jímž se nastartuje vyklíčení uložených semen.

Popis.

Jednoletá rostlina bez lodyhy s bledými, vláknitými kořeny ve svazcích. Listy rostoucí v přízemní růžici mající tenké, 1 až 2 cm dlouhé řapíky nesoucí eliptickou čepel velkou asi 9 x 3 mm, po obvodě celokrajnou a oboustranně lysou. Brzy z jara rostoucí ponořené listy mají řapíky až 4 cm dlouhé a redukované, úzce čárkovité čepele. Z listové růžice vyrůstají plazivé, kořenující výhonky, na kterých rostou další růžice. V závislosti na místních podmínkách je tato bylina vzhledově dosti variabilní.  Z úžlabí listů vyrůstají jednotlivě stopkaté, pětičetné, oboupohlavné, průměrně jen 5 mm velké květy bělavé barvy. Kališní lístky jsou zelené, vejčité a nahoře nazpět ohnuté, zvonkovitá koruna je kolovitá a má lístky bílé nebo bledě fialové. V květu jsou čtyři dvoumocné tyčinky s prašníky a vejčitý semeník s krátkou čnělkou zakončenou bliznou. Květy jsou samosprašné nebo řidčeji bývají opylovány hmyzem. Plody jsou elipsoidní, jednopouzdré tobolky s drobnými, hnědými semeny, která jsou rozšiřována vodou. Ploidie druhu je 2n = 40.

Ohrožení.

Přežití blatěnky vodní je ohrožováno likvidací vhodných biotopů, hlavně odvodňováním polí a regulaci vodního režimu řek. Je proto, byť je bez ekonomického významu, považována za vzácnější rostlinu české květeny a v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" je hodnocena jako rostlina vyžadující si další pozornost (C4a).

Blatěnka vodní ("Limosella aquatica") je drobná, jednoletá, vlhkomilná bylina bahnitých stanovišť rozkvétající závěrem léta drobnými, bílými květy. Je jediným druhem nevelkého rodu blatěnka, který v české přírodě roste a je v ní původní rostlinou.

Der (Gewöhnliche) Schlammling ("Limosella aquatica"), auch Schlammkraut oder Schlammglöckchen genannt, ist eine einjährige, zwergwüchsige Pflanzenart, die in Feuchtgebieten vorkommt. Zur Gattung "Limosella" zählen weltweit elf Arten, von denen in Mitteleuropa nur der Schlammling vertreten ist. Traditionell wird der Schlammling in die Familie der Braunwurzgewächse (Scrophulariaceae) eingeordnet; nach neueren molekularbiologischen Untersuchungen wird er jedoch von manchen Autoren unter den Wegerichgewächsen (Plantaginaceae) geführt.


Dětství a mládí.

Narodila se jako Ferrah Leni Fawcettová v Corpus Christi v Texasu v USA jako mladší ze dvou dcer v rodině s francouzskými, anglickými a indiánskými předky. Základní vzdělání získala ve farní škole sv. Patrika v Corpus Christi. V Corpus Christi dále ukončila v roce 1965 vyšší školu. V letech 1966 až 1969 studovala na University of Texas. V prvním ročníku se stala školní královnou krásy, což významně nasměrovalo její kariéru, neboť její fotografie byla umístěna do hereckého rejstříku.

Profesní kariéra.

Na televizních obrazovkách se zpočátku objevovala jako modelka v reklamách na spotřební zboží. První významnější roli získala v seriálu "I Dream of Jeannie" (1965). Následovalo hostování v seriálech "Owen Marshall: Counselor at Law" (1971) či v "The Six Million Dollar Man" (1974-1976).  V roce 1976 se objevila ve filmu "Charlieho andílci" v roli vyšetřovatelky Jill Munroe. Díky úspěchu filmu byl následně natočen stejnojmenný seriál, který se vysílal v letech 1976 - 1981. Účast ve filmu a seriálu byla pro Fawcettovou nejvýznamnějším zlomem v její kariéře a zařadila ji mezi hvězdy. V roce 1976 hrála i v dalším úspěšném filmu "Loganův útěk" po boku Michaela Yorka. V roce 1976 navíc nafotila sérii snímků, z nichž se fotografie v jednodílných červených plavkách stala nejprodávanějším plakátem pin-up všech dob. Její podíly z prodeje tohoto plakátu jí finančně vynesly více než honoráře za "Charlieho andílky".  V letech 1976 až 1983 se objevila v řadě filmů, které nebyly úspěšné komerčně a nezískaly ani příznivé ohlasy kritiky (např. "Saturn 3" či "Tajný závod"). V roce 1984 se objevila v dramatické roli týrané ženy ve filmu "The Burning Bed". Příběh filmu se zakládal na skutečnosti a Fawcettová za roli získala tři nominace na cenu Emmy. Další nominaci, tentokrát na Zlatý globus získala v roce 1986 za roli ve filmové verzi divadelní hry "Extremities" pojednávající o ženě, které se ubrání sexuálnímu napadení a následně řeší psychické dilema pomsty.  Další nominace následovaly za roli Beate Klarsfeldové v "Nazi Hunter: The Beate Klarsfeldová Story" (nominace na Zlatý Glóbus) a za roli vražedkyně Diany Dowson v miniseriálu "Small Sacrifices" (nominace na Cenu Emmy a nominace na Zlatý Glóbus).  Během své kariéry v 70. a 80. letech Fawcettová odolávala nabídkám na to, aby se nechala fotografovat nahá. To skončilo v 90. letech, kdy se její fotografie objevily v časopise Playboy. Tohoto čísla se po celém světě prodaly 4 milióny kusů. V roce 1997, ve svých 50. letech se objevila v dokumentu "Playboy: Farrah Fawcett, All of Me".  V roce 1997 hrála jednu z hlavních rolí ve filmu Roberta Duvalla "Apoštol". Za roli manželky hlavního hrdiny v tomto filmu získala nominaci na Independent Spirit Award. V roce 2000 si zahrála po boku Richarda Gereho v Altmanově filmu "Dr. T a jeho ženy". V tom samém roce byla v Los Angeles vystavena socha, pro kterou stála Fawcettová modelem.  V posledních letech se Fawcetová objevila například ve filmu "Hollywoodské manželky" či v televizních seriálech "Ally McBealová" a "Spin City".

Osobní život.

V letech 1973 - 1982 byla Fawcettová provdaná za herce Leeho Majorse. V té době ke svému jménu připojovala příjmení "Majors".  Od roku 1982 až do své smrti Fawcettová udržovala vztah s hercem Ryanem O'Nealem. Z toho vztahu se v roce 1985 narodil syn Redmond. V roce 2001 zemřela na rakovinu plic Diane Fawcettová, starší Farrahina sestra, matka zemřela v březnu 2005.

Rakovina.

V roce 2006 byla Fawcettové diagnostikována rakovina konečníku a tlustého střeva. Díky následnému chirurgickém zákroku a prodělané chemoterapii bylo onemocnění vyléčeno. Ale za necelé čtyři měsíce u ní byl v tlustém střevě objeven maligní polyp. Navrženou kolostomii ("vývod bokem") Fawcettová odmítla a v Německu se podrobila léčbě, která byla v tisku popsána jako "alternativní" či "agresivní".  V dubnu 2009 byla převezena zpět do USA (původní zprávy o bezvědomí a kritickém stavu se ukázaly jako přehnané). Krátce nato byla zveřejněna informace, že rakovina u ní metastazovala do jater. To Fawcettová popřela s tím, že bolesti jsou následkem břišního hematomu, který si přivodila neopatrným řízením auta. 9. dubna byla z nemocnice propuštěna.  7. května byl její stav prohlášen za kritický a navštívili jí její syn a 91letý otec.  15. května byl o ní na NBC odvysílán dvouhodinový dokument, který v premiéře sledovalo téměř 9 milionů diváků.  V červnu požádal Farrah Fawcettovou její dlouholetý partner Ryan O'Neal o ruku (nikdy nebyli manželé). Ona souhlasila s tím, že ano si řeknou, jakmile to bude možné.

Smrt.

Fawcettová zemřela ráno 25. června na jednotce intenzivní péče v kalifornské Santa Monice. Ten samý den zemřel i Michael Jackson.

Farrah Fawcett (2. února 1947 Corpus Christi, Texas – 25. června 2009 Santa Monica Kalifornie) byla americká filmová a televizní herečka proslavená zejména televizním seriálem "Charlieho andílci" ze 70. let. Zároveň je díky svému vzhledu považovaná za jeden ze symbolů popkultury.

Mary Farrah Leni Fawcett (* 2. Februar 1947 in Corpus Christi, Texas; † 25. Juni 2009 in Santa Monica, Kalifornien) war eine US-amerikanische Schauspielerin, die insbesondere durch die Krimiserie "Drei Engel für Charlie" bekannt wurde. Sie galt in den 1970er Jahren als Sexsymbol.


Historie.

Civic byl uveden na trh v roce 1972 jako dvoudveřové kupé, které bylo brzy následováno 3dveřovým hatchbackem. Tento automobil hrál důležitou úlohu v televizním seriálu Nemocnice na kraji města, kdy pro jednu z hlavních postav doktora Blažeje představuje vysněné luxusní auto.  Etapy vývoje Hondy Civic:

První generace (1973–1979).

Honda Civic první generace byla představena světu v červenci roku 1972. V té době byla firma známa spíše díky svým motocyklům než automobilům, které i když byly vyspělé, měly ve své době v Evropě a Spojených státech neakceptovatelně malé motory s kubaturou od 360 do 800 cm3 a otáčkami motocyklového supersportu.  Civic znamenal v tomto směru pro Hondu přelom a byl prvním skutečně plnohodnotným vozem schopným plně konkurovat i na cizích trzích. Přes své skromné vnější rozměry poskytoval překvapivě mnoho prostoru a pohodlí. Od počátku výroby byl vybaven motorem o obsahu 1,2l s výkonem 50k, se kterým dokázal vyvinout rychlost v té době a ve své třídě slušných 146 km/h.  V roce 1973 se začal Civic dodávat i na evropský a americký trh, kde vzhledem k tomu, že ropná krize byla v plném rozkvětu a spotřeba 760kg těžkého vozu byla pod šest litrů na sto kilometrů, zaznamenal velký úspěch. Byl to právě Civic, který způsobil, že lidé začali brát Hondu vážně a ta se zařadila do top ten největších světových výrobců automobilů.  V tomtéž roce se lehce zvětšil obsah i výkon základního motoru Civicu. Ten se začal dodávat také v luxusnější variantě s motorem 1,5l CVCC (Compound Vortex-Controlled Combustion), který se vyznačoval nízkou spotřebou i emisemi a byl schopen až do roku 1983 plnit americké emisní limity bez použití katalyzátoru. Kouzlo tohoto motoru spočívalo v tom, že každý válec měl ještě malou komoru mimo hlavní spalovací prostor, kde svíčka zapálila bohatou směs, která pak teprve zažehla chudou směs ve válci.  Standardní výbava zahrnovala kotoučové brzdy na předních kolech, vinylové sedačky a palubní desku v imitaci dřeva. Jako příplatkovou výbavu bylo možno objednat dřevěný volant, stropní konzoli s kompasem a osvětlením, rádio s přehrávačem kazet, hodiny, zástěrky na zadní kola, zadní stěrač, cyklovač stěračů nebo i třeba jen koženou hlavici řadicí páky.  Postupem času byl Civic nabízen ve všech běžných variantách od dvoudveřového sedanu, přes tří a pětidveřový hatchback, až po pětidveřové kombi.

Druhá generace (1980–1983).

Objevila se v roce 1979. Měla větší rozměry než předchůdkyně. Byla vybavena pětistupňovou převodovkou.

Třetí generace (1984–1987).

Vyráběla se od roku 1983. Byla již podobná moderním generacím. Získala ocenění turínských karosářů za design v roce 1984. Kromě 3- a 5-dveřového hatchbacku a sedanu existovalo sportovní kupé CRX a velkoprostorové kombi Shuttle, které je označováno za předchůdce dnešních MPV. To se vyrábělo i ve verzi Real Time 4x4.

Čtvrtá generace (1988–1991).

Následnice z roku 1987 se dočkala jemnějších tvarů.  Vyráběla se ve verzi 3D - hatchback, 4D - sedan, MPV - Shuttle a sporvovní kupé CRX.  Shuttle a Sedan se i u této generace vyráběli s pohonem 4x4.  Celá modelová řada měla nezávislé zavěšení kol.  Třídveřový model a kupé CRX se objevilo s motorem B16A s DOHC rozvodem a se systémem proměnného časování ventilů VTEC.

Pátá generace (1992–1995).

Je z roku 1991. Byla první která se oficiálně prodávala v Československu. Tvary vozu byly výrazně zaobleny. Vyráběl se jako hatchback, sedan a kupé. Model CRX pokračoval ve výrobě s karoserií targa a byl označován CRX Del Sol.  Jedná se o nejoblíbenější generaci vozu mezi mladými lidmi a tak je k dostání spousta dílů z druhovýroby či kopií JDM dílů či tuningových dílů. Civic byl dodáván s velkou škálou benzínových motorů v závislosti na trzích určení. Japonské verze měly například elektricky sklopná či vyhřívaná zrcátka, parking pole nebo digitální klimatizaci.

Šestá generace (1996–2000).

Výroba probíhala v letech 1995 až 2001. Čtyřdveřový sedan a 3D verze se vyráběla v Japonsku. 5D verze se stejně jako kombi vyráběl ve Velké Británii. Ve své kategorii nabízel jeden z nejprostornějších interiérů.

Sedmá generace (2001–2005).

Vyráběla se od roku 2000. Kromě 3- a 5-dveřového hatchbacku se vyráběl sedan a kupé. Ze stejné platformy vycházela Honda Stream a Honda CR-V. V roce 2004 prošel vůz faceliftem.

Osmá generace (2006–2011).

Osmá generace Hondy Civic se prodává od roku 2005. Pro Evropu je určený tří- a pětidveřový hatchback a sedan. Jedná se o vůz nižší střední třídy, který má poháněnou přední nápravu. Kromě běžných verzí je nabízen i třídveřový model Type R, automobil tzv. kategorie hot-hatch. Od sedanu je odvozený Civic Hybrid.  Kubistický tvar Hondy Civic zvýrazňují pásy světlometů vzadu i vpředu, v jejichž středu se ční znak automobilky. Pod pásem se nacházejí originální mlhovky trojúhelníkového tvaru (v zadní části jsou umístěny na tom samém místě výfuky stejného tvaru jako mlhovky). Tento vůz někomu může připadat, jako kdyby měl dvě přední (popř. zadní) části právě v důsledku výrazné podobnosti obou těchto částí. Honda vyrábí jak karoserii s pěti dveřmi tak i třídveřovou verzi označovanou jako Type S. Interiér rovněž navozuje atmosféru vzdálené budoucnosti. Japonská automobilka nabízí zároveň jak karoserii s označením 5D (krátká verze) tak i prodloužený Sedan, jehož tvary nevzbuzují takovou vlnu zájmu, jako je tomu u kontroverzní verze 5D.  Automobilka nabízí širokou škálu motorů: 1.4: 61kW (83PS), 1.8: 103 kW (140PS) a 2.2 i-CTDi: 103kW (140PS). Vrcholným představitelem je tzv. Type R, který je vybaven výkonem 148 kW (201 PS). K dispozici jsou jak benzínové tak i naftové agregáty. Japonští vývojáři také pomysleli na životní prostředí a u verze Sedan vyrobili tzv. hybridní automobil, jehož motor je kombinací 1.4ky 70 kW (95 PS) a elektromotoru 15 kW (20 PS). Honda taktéž nabízí několik verzí, které se liší svou výbavou: Comfort, Sport a Executive.

Hatchback.

Pětidveřový.

Pětidveřový hatchback je základní karosářskou verzí Civicu. Proti předchozí generaci je kratší a užší. Má výrazný futuristický design exteriéru i interiéru. V přední části tvoří světlomety a maska chladiče jednolitou lesklou plochu krytou průhledným sklem, mlhová světla mají tvar trojúhelníku. Boční profil má kompaktní tvary, díky krátkým zadním dveřím a mohutným zadním sloupkem vyvolává dojem třídveřového auta. Zadní světla opakují motiv z přední části vozu, zadní okno je vypouklé a rozdělené integrovaným spoilerem na dvě části, dvě trojúhelníkové koncovky výfuku jsou umístěny stejným způsobem jako přední mlhová světla. Pro pětidveřový hatchback jsou určeny benzínové motory 1.4, který má svůj původ v menším modelu Jazz, a zcela nový 1.8. Naftové motory zastupuje 2.2 i-CTDi představený dříve v sedmé generaci Accordu. Všechny motorizace jsou standardně spojeny s šestistupňovou manuální převodovkou, pro 1.8 i-VTEC je nabízen i šestistupňový automat.  Pozn.: * = s automatickou převodovkou

Type S.

Třídveřový hatchback má obchodní označení Type S. Představen byl v roce 2006. Od pětidveřové verze se příliš neliší, zpracování detailů je více sportovní, zadní část karosérie je více zkosená. Nabídka motorů je shodná, jen chybí základní motor 1.4 i-DSI.  Pozn.: * = s automatickou převodovkou

Type R.

Vysokovýkonná verze Type R vychází ze třídveřového hatchbacku. Pohání ji evoluce motoru z předchozí generace Type R. Světlá výška je snížena o 15 mm, proti Type S jsou rozšířené blatníky, litá kola mají standardně průměr 18 palců. Pod předním a zadním nárazníkem se nacházejí spoilery. Maska chladiče není tvořena průhledným plastem ale černou mřížkou s logem Hondy v červené barvě. Karosérie má příčné výztuhy podlahy pro zvýšení tuhosti a zesílené uchycení náprav. Převod řízení je strmější.  Atmosférický motor o objemu dva litry má rozvod DOHC s technologii variabilního časování ventilů i-VTEC. Kompresní poměr je 11,0:1, vrtání i zdvih shodně 86 mm. Díky nové konstrukci sacího potrubí a sacích kanálů vzrostl výkon proti předchozí generaci ze 147 kW při 7400 ot./min na 148 kW při 7800 ot./min.

Sedan.

Honda Civic Sedan se vyrábí od roku 2006.  Pozn.: * = s automatickou převodovkou

Honda Civic je automobil nižší střední třídy produkovaný japonskou automobilkou Honda. První generace byla představena v roce 1972 a v současné době se vyrábí již desátá generace tohoto vozu. Kromě základní verze se vyrábí i sportovní verze Civic Type-R a verze šetrná k životnímu prostředí Civic Hybrid, která kombinuje spalovací motor a elektromotor. Patří mezi nejúspěšnější modely automobilky. V prvních 7 generacích bylo vyrobeno více než 15 milionů kusů.

Der Honda Civic ist ein Fahrzeug der Kompaktklasse des Fahrzeugherstellers Honda. Er wurde 1972 präsentiert und wird mittlerweile in der zehnten Modellgeneration gebaut.


Klubová kariéra.

Jeho kariéra začala v nejslavnějším nizozemském týmu Ajaxu Amsterdam v roce 1991. Tehdy pomohl Ajaxu k zisku tří ligových titulů, vítězství v poháru UEFA v roce 1992 a k vítězství v Lize mistrů v roce 1995.  Během působení v Ajaxu dostal i svou přezdívku "Pitbul", která mu už zůstala.  V roce 1996 přestoupil do italského AC Milan, ale téměř si nezahrál, a proto v roce 1998 přestoupil do Juventusu Turín, kde se mu dařilo.  17. května 2001 byl FIFA suspendován za užívání anabolických steroidů, nandrolu. Z Juventusu byl v roce 2004 poslán na hostování do Barcelony, odkud poté přestoupil Interu Milán a posléze do Tottenhamu Hotspur.  28. ledna 2007 se vrátil zpátky do Ajaxu, kde strávil jednu sezonu, po které ukončil svoji fotbalovou kariéru. K aktivnímu fotbalu se ještě jednou vrátil v roce 2010, kdy podepsal smlouvu s anglickým celkem Crystal Palace.  Podruhé kariéru ukončil v prosinci 2013 v dresu pětiligového anglického klubu Barnet FC poté, co byl potřetí v sezóně 2013/14 vyloučen. V Barnetu působil od října 2012.

Reprezentační kariéra.

Svůj debut v národním dresu měl v roce 1994, ale nikdy nic velkého s ním nevyhrál. Během mistrovství Evropy ve fotbale 1996 urazil tehdejšího trenéra Guuse Hiddinka a Nizozemci tehdy skončili neslavně.  Povolán byl i na mistrovství světa ve fotbale 1998 a na mistrovství Evropy v letech 2000 a 2004. Po nástupu Marca van Bastena do trenérské pozice národního týmu jej zvolil kapitánem, ale kvůli tomu, že Davids nenastupoval pravidelně v Interu v základní sestavě jej van Basten začal v nominaci opomíjet a nepozval jej ani na mistrovství světa v roce 2006.

Trenérská kariéra.

Trénuje Barnet FC

Edgar Steven Davids (* 13. března 1973 Paramaribo, Surinam) je bývalý nizozemský fotbalový záložník a současný trenér anglického klubu Barnet FC. Byl znám svou důraznou a tvrdou hrou, na hřišti byl snadno identifikovatelný díky svým copánkům a ochranným brýlím.

Edgar Steven Davids (* 13. März 1973 in Paramaribo, Suriname, Königreich der Niederlande) ist ein niederländischer Fußballtrainer und ehemaliger Fußballspieler. Er spielte im linken sowie im zentral defensiven Mittelfeld.