Mládí.

Elon Musk se narodil 28 června 1971 ve městě Pretoria v kolonii Transvaal v Jihoafrické republice. Byl prvorozený syn mynželů Maye a Errol Muskovým. Má dva mladší sourozence bratra Kimbala (narodil se v roce 1972) a sestru Toscu (narodila se v roce 1974). Jeho rodiče se rozvedli v roce 1980, Musk zvětšiny žil se svým otcem na předměstí Pretorie takto se rozhodl dva roky po rozvodu jeho rodičů který neustále odmítal. Musk se odcizil od svého otce kterého označil jako „hroznou lidskou bytost“. Má také nevlastního bratra a sestru.  V mládí byl vášnivý čtenář. V 10 letech se začal zajímat o počítače a používal počítač Commodore VIC-20. Naučil se programovat pomocí manuálu a v 12 letech vyvinul hru založenou na kódu BASIC jménem Blastar kterou prodal za 500 dolarů. Jeho mládí ovlivnila série knižní série Nadace spisovatele Isaaca Asimova se které si vzal myšlenku „měli byste se pokusit podniknout řadu akcí, které pravděpodobně prodlouží civilizaci, minimalizují pravděpodobnost temného věku a zkrátí délku temného věku, pokud existuje“.  Musk byl také v dětství šikanován a jednou byl dokonce hospitalizován poté, co ho skupinka spolužáků shodila ze schodů.  Musk navštěvoval Waterkloofskou domácí přípravnou školu a Bryanstonskou střední školu předtím než vystudoval Pretoríjskou chlapeckou střední školu. Přestože se Muskuv otec snažil, aby Elon vystudoval Pretoríjskou vysokou školu, Musk se rozhodl přestěhovat do Ameriky a řekl „vzpomínám si myslel jsem si a viděl jsem že Amerika je místo kde jsou úžasné věci možnější než v ostatních státech světa“. Musk věděl že bude jednodušší dostat se do Ameriky přes Kanadu kde se přestěhoval v červnu roku 1989 těsně před jeho 18 narozeninami i když s tím jeho otec nesouhlasil. Do Kanady se dostal díky kanadskému pasu který získal prostřednictvím jeho matky která se narodila v Kanadě.

Vzdělání.

Když čekal na dokumenty o Kanadském občanství studoval pět měsíců Pretoríjskou vysokou školu. V kanadě nastoupil na Královskou univerzitu, aby se vyhnul narukování do Jihoafrické obranné síly. Kanadskou univerzitu opustil v roce 1992, aby studoval ekonomiku a fyziku na Pennsylvánské univerzitě, kde promoval v roce 1997 s bakalářským titulem z ekonomie a přírodních věd.  V létě roku 1994 se Musk zúčastnil dvou praxí v Silicon Valley se start-upem zaměřeným na uskladňování energie, který se jmenoval Pinnacle Research Institute a zkoumal elektrické ultrakapacitátory. Druhá firma byla paloaltský start-up jménem Rocket Science Games. Bruce Leak, který Muska najal, řekl: „Měl nekonečnou energii. Hoši v dnešní době nemají ponětí o hardwaru nebo jak věci fungují, ale on měl minulost hackera a nebál se do toho ponořit.“  V roce 1995 začal doktorát z energické fyziky/ materialové vědy na Stanfordově univerzitě v kalifornii. Byl dychtivý využít příležitosti internetového boomu, a tak dva dny po nástupu ukončil svá studia na Stanfordově univerzitě a založil svojí první firmu.

Názory.

Mimozemský život.

Tvrdí, že je „velká šance na existenci jednoduchého života na ostatních planetách“, avšak „otázkou je, zda existuje inteligentní život ve známém vesmíru“. Později vysvětlil své naděje, že „inteligentní život ve známém vesmíru existuje“ tím, že je to „pravděpodobnější, než kdyby nebyl, ale je to jen odhad“.

Umělá inteligence.

Často hovoří o potenciálním nebezpečí umělé inteligence (AI), označuje ji za „nejvážnější hrozbu pro přežití lidské rasy“. Během interview na sympoziu Massachusettského technologického institutu popsal umělou inteligenci jako největší existenční hrozbu a dále „čím dál víc si myslím, že by měla existovat nějaká regulační ochrana, možná na národní i mezinárodní úrovni, abychom si byli jisti, že neuděláme nějakou hloupost“. Vytvoření umělé inteligence vysvětloval jako "vyvolání démona".  Navzdory tomu investoval do firmy vyvíjející umělou inteligenci DeepMind a Vicarious (další společnost pracující na zvýšení inteligence strojů) a v roce 2015 spoluzaložil výzkumnou organizaci OpenAI. Při těchto investicích upřesnil, že tyto investice „"nebyly provedeny z hlediska jejich návratnosti, ale kvůli dohledu na současný stav vývoje v oboru"“.  Také říká: „Ve filmech na toto téma, jako například Terminátor, se události vyvíjejí děsivě. A my bychom se měli postarat, aby byly dobré, ne špatné.“

Cestování do vesmíru.

Snaží se prostřednictvím kosmické společnosti SpaceX snížit náklady na vesmírné cestování. Právě SpaceX se stala první firmou, která uvedla do provozu vesmírné rakety na více použití. Hlavní cílem společnosti SpaceX je zahájení kolonizace Marsu. První let vesmírné lodi Starship k Marsu je naplánován na rok 2021. Půjde o let bez posádky. O dva roky později se má uskutečnit let s posádkou.

Osobní život.

Dne 7. května 2018 se objevil na americkém Met Gala po boku kanadské umělkyně Grimes, se kterou žije. Grimes je často přítomna i na konferencích společnosti SpaceX.  Dne 5. května 2020 se jim narodil syn. Podle Muskova vyjádření na Twitteru dostal jméno X Æ A-12 Musk. Kalifornské zákony toto jméno nedovolily. Proto své dítě přejmenoval na X Æ A-Xii Musk.

Elon Musk (* 28. června 1971, Pretorie) je jihoafrický podnikatel, vynálezce, inženýr a filantrop s kanadským, americkým a jihoafrickým občanstvím. Spoluvlastnil internetový platební systém PayPal, založil kosmickou společnost SpaceX a byl investorem, nyní na pozici CEO vede automobilku Tesla Inc. Zároveň je předsedou společnosti SolarCity, která se ve Spojených státech amerických zabývá instalací solárních panelů pro obytné domy. Založil společnost SolarCity, ale vedení přenechal svému bratranci Lyndonu Riveovi, který je v současné době ředitelem SolarCity. Vlastní bakalářský titul v oboru obchod z "The Wharton School" a bakalářský titul v oboru fyzika z Pensylvánské univerzity. Kromě vědy se objevil i v seriálech "Simpsonovi", "Teorie velkého třesku", Městečko South Park, Rick a Morty a zahrál si i ve filmech "Iron Man 2, Proč právě on?, Machete zabíjí, Děkujeme, že kouříte."

Elon Reeve Musk [] (* 28. Juni 1971 in Pretoria) ist ein aus Südafrika stammender kanadisch-US-amerikanischer Unternehmer. Musk ist durch seine Beteiligung an der Gründung des Online-Bezahlsystems PayPal sowie mit dem privaten Raumfahrtunternehmen SpaceX und dem Elektroautohersteller Tesla bekannt geworden.


Původ.

Zvonimír (lze se také setkat s variantami "Suinimir", "Suenimir", "Zolomer", "Zorobel" ad.) pocházel z chorvatského rodu Trpimírovců. Byl nejprve zemským bánem Slavonie ve službách krále Štěpána I. Chorvatského a poté se stal chorvatským knížetem ve službách krále Petra Krešimíra IV. Ten před svou smrtí v roce 1074 Zvonimíra určil za svého nástupce. Zvonimír na trůn nastoupil na jaře roku 1075.

Vláda.

Zvonimír byl korunován 8. října 1075 v bazilice svatých Petra a Mojžíše v Solinu z rukou Gebiza, zmocněnce papeže Řehoře VII. Své královské sídlo měl v Kninu, který dodnes nese přídomek „město krále Zvonimíra“. Patřil mezi spojence papeže, zaváděl Gregoriánské reformy a během svého panování zrušil otroctví. Zároveň bojoval jako spojenec Normanů s Byzantskou říší. V roce 1089 požádal papež Urban II. Zvonimíra o vojenskou podporu v boji proti Seldžukům u Konstantinopole. Zvonimír svolal "sabor" (shromáždění) na chorvatském Kosově poli poblíž Kninu, aby podpořil papežské vojsko, zemřel však ještě během shromáždění. Ohledně jeho úmrtí existují dvě verze: jedna říká, že se stal obětí spiknutí a byl zavražděn, druhá hovoří o přirozené smrti.

Rodina a rodové svazky.

V roce 1063 se Zvonimír oženil se svou vzdálenou příbuznou, uherskou princeznou Helenou Spanilou (chorv. "Jelena lijepa"), sestrou králů Gejzy I. a Ladislava I. Tímto sňatkem se Zvonimír dostal do rodové blízkosti s panovnickými rody Uherského království, ale také Polska, Dánska, Bulharska a Byzance. Helena přivedla na svět dvě děti: syna Radovana, jenž však zemřel ještě za života svého otce a dceru Klaudii, která se později vdala za vojvodu Vinihu z rodu Lapčanů. Krátce po Zvonimírově smrti vznikla "Bašská tabulka", kulturně a historicky významný artefakt, který odkazuje na krále a některé další urozené osoby 11. století.

Král Dimitrij Zvonimír, či jen Zvonimír ( "Zvonimir" či "Dmitar Zvonimir", nebo "Dimitrije Zvonimir", "Demetrius", též "Demetrius Zvonimirus/Sunimirio", † 20. dubna 1089) byl od roku 1075 až do své smrti králem středověkého Chorvatského království. Byl posledním (či předposledním) chorvatským králem z domácí dynastie Trpimírovců, který panoval nad celým Chorvatským královstvím.

Zvonimir ("Z'v'nim[i]r’", "Suinimir", "Suenimir", "Zolomer", "Zorobel", "Zveri", "Zovi","Zoltan","Suoni","Simoni" u. ä.;, auch "Demetrius Zvonimirus"; bzw. "Dimitrije Zvonimir"; † 20. April 1089) war von 1075 bis zu seinem Tod der König des mittelalterlichen kroatischen Königreichs. Er war der letzte (oder vorletzte) ethnische kroatische König, der seine Macht über das gesamte kroatische Königreich ausüben konnte.


Název.

„Ukradenou generací“ je nazývána skupina australských domorodých obyvatel, kteří byli v dětství vlivem australské vládní politiky trvající od roku 1910 do 1970 násilím odděleni od svých rodin. Přestože není zcela přesně známo, kolik dětí bylo takto ze svých domovů odebráno, některé odhady tvrdí, že se jejich počet pohybuje mezi 1/3 a 1/10 z celkového počtu všech domorodých australských dětí narozených v dané době.  Nejčastěji byly odebírány děti, které byly zčásti míšenci a které nepřesáhly maximální věkovou hranici 5 let. Bez jakéhokoliv souhlasu rodičů byly umisťovány do sirotčinců, náhradních domovů či pracovních táborů, kde se učily zastávat pomocné práce v domácnosti a zemědělství. Jejich dozorci a vychovatelé byli bez výjimky z řad bílých.

Důvody odebírání dětí.

Podle federální politiky byly děti „ukradené generace“ prý ze svých domovů odebírány pro „vlastní dobro“. Bílí Australané věřili, že všem domorodým dětem, ve kterých kolovala zčásti i krev bělochů, bude jen ku prospěchu, budou-li vyrůstat v čistě bílé společnosti. Cílem tedy bylo postupně asimilovat děti Aboriginců mezi většinovou populaci.

Důsledky.

Přestože některé z dětí si v nové životní situaci mohly polepšit, pro drtivou většinu byly efekty spíše negativní. Kýžený asimilační efekt se nedostavil, protože odebrané děti nezískaly vzdělání a v bělošské společnosti se v dospělosti zařadily mezi nejnižší sociální vrstvy se všemi důsledky z toho vyplývajícími. Podle zprávy s názvem "Bringing Them Home" z roku 1995, kterou vydala instituce zabývající se lidskými právy a rovnými příležitostmi "Human Rights and Equal Opportunity Commission", odebrané děti trpěly, a to zejména protože:  V důsledku asimilační vládní politiky mohly také vymřít některé jazyky a kulturní tradice dotčených domorodých kmenů.

Zpráva komise zabývající se „ukradenou generací“.

Zmíněná zpráva vydaná institucí "Human Rights and Equal Opportunity Commission" doporučila podniknout více než 54 kroků, mezi nimiž například:  Dne 13. února 2008 se australský premiér Kevin Rudd jménem celého národa všem obětem této politiky oficiálně omluvil.

Ukradená generace (anglicky "Stolen Generation") je označení pro téměř 100 000 dětí australských Aboriginců, které byly ve 20. století vládními úředníky násilně odebírány od svých rodin za účelem asimilace mezi většinové bílé obyvatelstvo.

Der Begriff Gestohlene Generationen (englisch: "Stolen Generations") bezeichnet in der politischen Geschichte Australiens die Generationen von Kindern der australischen Ureinwohner (Aborigines), die von der australischen Regierung aus ihren Familien entnommen wurden. Aus heutiger Sicht handelt es sich um einen rassistischen Verstoß gegen die Menschenrechte. Die Zwangsentfernung der meist „halbblütigen“ Kinder ("half-caste children") geschah systematisch offiziell von ungefähr 1909 bis 1969. Zehn bis dreißig Prozent aller Aborigines-Kinder waren betroffen.


Děj.

Čtyři sirotci obdrží hnědý tiket. Lucka, Eduard, Zuzana a Petr (každý je představen v parodii jiného filmu) se tak dostanou do továrny na čokoládu Willyho Wonky. Ten jim řekne, že jeho sladkosti jsou tak chutné, protože obsahují tajnou ingredienci - lidské maso. A oni čtyři se mají stát součástí těchto sladkostí. Všichni čtyři jsou drženi v zajetí, Lucka tam ale nalezne skříň a dostane se do Gnarnie, kde potká fauna. Ten ji v Gnarnii uvítá a ukáže jí svůj dům.  Eduard se přes skříň dostane do Gnarnie také a potká čarodějnici Bílou čubku (nejdřív ji osloví jako "Stifflerova máma", protože ji hraje Jennifer Coolidge, která ztvárnila i tuto roli ve filmu "Prci, prci, prcičky"). Ta mu řekne, aby dovedl zbylé tři sirotky. Každý ze sirotku se dostanou svou cestou do Faunova domu, kde zjistí, že jsou sourozenci a že Bílá čubka zabila jejich rodiče. Eduard se vydá za Bílou čubkou, nejdřív jí dá informace o sourozencích, ale pak zjistí, že je zlá, a odmítá to. Ta ho ale lstí přijme mu informace stejně poskytnout.  Lucka, Zuzana a Petr jdou trénovat na válku. Potkají šedivého Harryho Pottera, plešatého Rona Weasleyho a těhotnou Hermionu Grangerovou, kteří jim pomohou se připravit na boj. Bílá čubka mezi tím připravuje zbraň hromadného ničení, pomocí které by zničila Gnarnii a vytvořila místo ní nový kontinent, který by měla pouze pro sebe. Eduard uteče z vězení za pomoci kapitána Jacka Svalouše, který pak ale Eduarda prodá Bílé čubce. Ta ho znovu uvězní a Jacka Svalouše zabije. Eduard se ale zmocní zbraně hromadného ničení a omylem ji hodí do vody.  Lucka, Zuzana a Petr se dostanou do Aslova tábora. Ten jim slíbí pomoc ve válce proti Bílé čubce. Krátce na to ale zemře v boji se "Silas"em, služebníkem Bílé čubky, ale podaří se mu osvobodit Eduarda. Když se Lucka, Zuzana, Petr a Eduard postaví armádě Bílé čubky, zjistí, že nepřišel nikdo z Aslova tábora bojovat s nimi. Lucka, Zuzana a Eduard jsou zraněni, Petr najde na zemi ovladač, který použije k tomu, aby zastavil dění okolo a uzdravil své sourozence. Společně pak zabijí celou armádu Bílé čubky. Petr chce Bílou čubku postavit před soud, ale zabije ji Jack Svalouč na svém mlýnském kole. Lucka, Zuzana, Eduard a Petr jsou korunováni králi a královnami Gnarnie, které vládnou po mnoho let. Pak ale znovu naleznou skříň a vrátí se jako mladí. Objeví se Borat a gratuluje jim, ale Jack Svalouš je přejede na svém kole.

Velkej biják (orig. Epic Movie) je americká komedie, která paroduje například filmy " ", "Karlík a továrna na čokoládu", "Šifra mistra Leonarda", "Boží zápasník", "Hadi v letadle", "X-Men", "Harry Potter, Piráti z Karibiku, James Bond" a další.

Fantastic Movie (Originaltitel: "Epic Movie") ist eine US-amerikanische Filmkomödie von Jason Friedberg und Aaron Seltzer aus dem Jahr 2007. Beide wirkten auch bei ähnlichen Filmproduktionen wie "Scary Movie", "Date Movie", "Meine Frau, die Spartaner und ich" sowie "Disaster Movie" mit.


Děj.

Příběh se odehrává v Kolumbii, pravděpodobně ve městě Cartagena. Příběh začíná smrtí fotografa a bývalého vojáka Jeremiaha de Saint-Amour. K ohledání těla je pozván jeho dlouholetý přítel, starý a věhlasný doktor Juvenal Urbino. Zjistí, že šlo o sebevraždu. Smrt Jeremiaha s ním otřese víc, než si je schopen připustit. Začne přemýšlet o svém dosavadním životě, o minulosti, ale také o smrti. Jako by tušil její blízkost. Krátce potom se osmdesátiletý doktor Urbino vydá chytat papouška, který jim ulétl na vysoký strom. Neodhadne své schopnosti a zřítí se ze žebříku. Už se nedá nic dělat, pouze konstatovat smrt. Z jeho ženy Ferminy je rázem vdova. V den Urbinova pohřbu se na scéně objevuje Florentino Ariza, který má s Ferminou společného více, než si je schopna připustit. Kdysi dávno, skoro před šedesáti lety se začal odvíjet jejich příběh. Mladý poštovní poslíček Florentino Ariza jednoho dne spatří krásnou Ferminu, jak v parku pod mandloněmi učí číst svou tetu Escolástiku. Na první pohled se do ní zamiluje a začne jí psát spousty dopisů, ve kterých jí vyznává nekonečnou lásku a prosí ji o odpověď. Fermina ovšem jeho cit neopětuje tak, jak by si přál. Na zoufalé dopisy mu odpoví po dlouhé době jen jednou, a navíc hodně vlažně a stručně. Ale i za tohle je Florentino neskutečně šťastný. Snaží se pořád získat její náklonnost, složí pro ni valčík, který ji v největším zoufalství chodí hrát pod okno. Neustává v psaní dopisů, na které mu Fermina pomalu začíná odpovídat. Ve své korespondenci dojdou tak daleko, že se začnou domlouvat i na svatbě. V tom ale zasáhnou okolnosti. Ferminin otec Lorenzo Daza na všechno přijde a velmi se rozčílí. Florentina rozhodně za zetě nechce, protože nemá žádné peníze ani perspektivní budoucnost. Fermině striktně oznámí, že na Florentina musí zapomenout. Jenže Fermina je tvrdohlavá a otci neustoupí, dokonce mu vyhrožuje sebevraždou. Tak to Lorenzo Daza zkusí z druhé strany. Sejde se s Florentinem a přesvědčuje ho, aby se Ferminy vzdal pro její vlastní dobro. Není mu to ale nic platné, Florentino totiž vidí ve Fermině jediný smysl své existence a za žádnou cenu se jí nevzdá. Lorenzo Daza to zkouší po dobrém i po zlém, ale nic nevzmůže. Jeho trpělivost je u konce. Sebere Ferminu a odjede s ní na vzdálený ranč, kde žijí sourozenci její matky. Fermina je zprvu nešťastná, ale v jedné ze svých mnohých sestřenic, Hildebrandě Sanchézové, najde nejlepší přítelkyni, která jí umí se vším pomoci. Fermina pomalu zapomíná na Florentina, když jí sestřenice tajně přinesou telegrafní zprávy, které jí zoufalý Florentino posílal. Začnou si opět dopisovat a po pár letech, které Fermina strávila daleko od domova, se blíží čas návratu. Fermině je čerstvých osmnáct, když se s otcem vrátí do města. Florentino se to dozví, a okamžitě se jí vydá hledat do ulic. Fermina je zrovna na nákupech, když za sebou uslyší známý hlas. Otočí se, ale je zklamaná. Uvědomí si, že za ta léta, co se neviděli, si Florentina příliš zidealizovala a že se vlastně zamilovala jen do iluze, ne do skutečného člověka. Nechce to příliš prodlužovat, a tak svůj dojem Florentinovi ihned sdělí. Ten je z toho nejdříve zmatený, a potom nešťastný. Zhroutí se mu svět, a uvědomí si, že vše, pro co žil je pryč. Pořád si ale dělá falešné naděje a nepřipouští si, že by ji mohl ztratit. Pořád ji vyhledává, přesvědčuje ji a prosí. Fermina je ale neoblomná a ze svého rozhodnutí neustoupí. Florentino postupně poznává, že už nemá šanci. Stane se z něj tělo bez duše a utápí se ve svém smutku. Fermina se zatím seznámí s dotorem Juvenalem Urbinem, který je i přes své mládí všeobecně uznávaný. Má i dobrý původ, jeho otec býval věhlasným lékařem, specializujícím se na choleru, která ho nakonec také zahubila. Doktoru Urbinovi se Fermina velice líbí, ale ona mu dává okatě najevo, že nemá zájem. Lorenzo Daza ale ihned vidí, že s tímto mužem by jeho dceru čekala skvělá budoucnost, a tak ho před ní začne vychvalovat a dokonce jí podstrkává dopisy, které jí doktor posílá. Fermina ho brzy poznává blíž a získává k němu značnou náklonnost. Brzy se začne chystat svatba. Florentinův smutek za tu dobu ani v nejmenším neochladl, naopak ještě zesílil. Florentino ve svém neštěstí prchá na moře na lodi Karibské říční paroplavby, kterou vede jeho strýc Lev XII., bratr Florentinova otce, který si ale jeho matku Tránsito nikdy nevzal a syna až do své smrti tajil. Lev XII. se snaží aspoň trochu pomáhat svému synovci, a tak ho zaměstná v Karibské říční paroplavbě. Mezitím, co je Florentino na moři, se Fermina vdává a odjíždí s doktorem Urbinem na svatební cestu do Evropy. Florentino na ni ale nedokáže zapomenout ani na moři. Moc si přeje, aby Fermina viděla, jak kvůli ní trpí. Celé dny je duchem nepřítomen a vyžívá se ve svém žalu. Přesto ale tato plavba znamená zásadní obrat v jeho životě. Když je totiž sám v noční kajutě, přijde tam za ním neznámá žena a pomiluje se s ním. Než Florentino stačí neznámou ženu identifikovat, zase mu zmizí. Druhý den se k němu žádná žena nehlásí, a tak Florentino může jenom hádat, která to byla. Tu noc si ale uvědomí, že právě milostná dobrodružství mu mohou částečně pomoci se odpoutat od neutěšené reality. Za těch 51 let, co Florentino čekal na smrt doktora Urbina, navázal přes 600 milostných poměrů, z nichž některé byly pouze jednorázové, a některé trvaly dosud. Žádná z žen ale nemohla počítat s žádným hlubším citem, protože jeho srdce nikdy nepřestalo patřit Fermině. Florentino za tu dobu i velmi povýšil v práci. Starý strýc Lev XII. se odebral na penzi a Florentina učinil svým nástupcem na post ředitele Karibské říční paroplavby. Z Florentina se stal do jisté míry vážený člověk, ale jeho osobní život byl vždy trnem v oku místním drbnám, proto se o něm neustále šířily všemožné pomluvy, kterým ale stejně nevěnoval pozornost. Fermina žila relativně klidný životem. S doktorem Urbinem měla dvě děti, všichni žili v prostorné vile, kam se přestěhovali od Urbinovy nesnesitelné, panovačné matky a sester. Se svým manželem se navzájem doplňovali a v poklidu prožívali podzim života. Po Urbinově náhlé smrti se Fermina uzavřela do sebe. Nedovedla si dobře představit svůj další život bez manžela. Přichází den pohřbu a mezi mnoha smutečními hosty se objevuje Florentino, který nechce promarnit chvíli, na kterou tak dlouho čekal. Zachová se ale příliš zbrkle a bezohledně k situaci, když opět vyzná Fermině lásku. Ta je vzteky bez sebe, nedokáže pochopit, jak jí může tohle říct v den pohřbu jejího manžela. Ostře ho odmítne a vykáže ven. Florentino je nešťastný, že se ani jeho druhá příležitost nepovedla. Nechce se ale vzdát, protože pak už by pro něj jeho život neměl žádnou cenu. Odhodlá se a napíše Fermině omluvný dopis. Ta mu ale odpoví dopisem plným urážek a nadávek. On se ale nevzdá, píše jí dál. Už ne žádná horoucí a zoufalá vyznání lásky, ale inteligentní úvahy o lásce a životě vůbec. Útěchou mu je, že se mu neotevřené dopisy nevrací obratem zpět, přesto si ale ve svých obavách představuje, jak jeho dopisy rozezlená Fermina hází do ohně. Je tomu ale úplně naopak. Fermina totiž čekala, že ji Florentino odpoví na její urážlivý dopis ve stejném duchu, a o to víc je překvapena, když se tak nestane. Od toho okamžiku si každý jeho dopis pečlivě přečte a za nějakou dobu se odhodlá i k odpovědi. Začnou si dopisovat a brzy dojde i k setkání, z kterého se stanou pravidelná odpoledne u karet a kávy. Když se jednoho dne Fermina zmíní o tom, že by chtěla pryč z města, Florentino okamžitě zařídí místa na přepychovém parníku jeho společnosti. Zapomenou na svůj dosavadní život a prostě odplují. Na lodi se velice sblíží a začnou si uvědomovat to, co k sobě navzájem cítí. Není to ta stará zašlá láska, která je pojila v dávném mládí, ale ani zbrusu nově objevená. Je to vlastně pokračování jejich naivní, mladé lásky, která přeskočila dlouhá léta manželského života, a nedotčena teď pokračuje jako ryzí a laskavý cit. Užívají si společné okamžiky plnými doušky, a když loď přistane, vyloží cestující a má nabrat další na zpáteční cestu, Florentino se rozhodne, že vyvěsí na lodi žlutou vlajku, což značí, že na palubě je cholera a že loď nesmí nikde přistát. To se také stane, a tak na lodi zůstává pouze Florentino, Fermina a kapitán. Když se pomalu vrací zpět k městu, oba si uvědomují, že návrat to všechno, co spolu prožili sami na lodi, zničí. Proto Florentino řekne kapitánovi, aby nechal žlutou vlajku viset a aby loď otočil a místo do města plul do dáli po řece Magdaleně. Na kapitánovu otázku, jak dlouho se chtějí plavit takhle odnikud nikam, Florentino odpovídá slovy, které měl připravené celých 51 let.,Celý život. " řekl.

Filmová adaptace.

V roce 2007 byl podle knihy natočen stejnojmenný film v režii Mika Newella v hlavních rolích Javier Bardem, Giovanna Mezzogiorno, Laura Harring

Láska za časů cholery (španělský originál „El amor en los tiempos del cólera“) patří k nejvýznamnějším dílům Gabriela Garcíi Márqueze. Knihu do češtiny přeložila Blanka Stárková, byla publikována v roce 1985 a v roce 2007 se dočkala i svého filmového zpracování. Kniha se zabývá 50 let trvajícím milostným trojúhelníkem mezi postavami Ferminy Dazové, Florentino Ariza a doktora Juvenala Urbina na konci 19. století a v prvních dekádách 20. století (přibližně 1880-1930). Román se zabývá myšlenkou, že utrpení z neopětované lásky je druhem vznešenosti.

Die Liebe in den Zeiten der Cholera (spanisch "El amor en los tiempos del cólera") ist ein Roman des kolumbianischen Literaturnobelpreisträgers Gabriel García Márquez. Im spanischsprachigen Original erschien das Werk 1985.


Stavba.

První myšlenka o vybudování unikátní vodní cesty, která by spojila povodí řek Pripjať a Západní Bug a také povodí Baltského a Černého moře, se zrodila v roce 1655 ze strany tehdejšího polsko-litevského kancléře Jerzy Ossolińského.  Stavební práce na vodním díle započaly v roce 1775 za vlády posledního polsko-litevského krále Stanisława Augusta Poniatowského a byly dokončeny v roce 1783. První obchodní loď proplula průplavem na jaře roku 1784 z města Pinsk do Varšavy a dále do Gdaňsku. Průplav byl oficiálně uveden do provozu v září téhož roku a byl pojmenován na počest hlavního královského finančníka krále Stanislava II (proto nesl jméno Karaljeŭský kanál, čili královský). Náklady na stavbu se vyšplhaly na 100 000 zlatých mincí, z nichž 60 000 zlatých mincí bylo hrazeno z královské pokladnice a zbytek byl financován místními obchodníky a knížaty.  Průplav byl za dob Ruského impéria (1846—1848) rekonstruován. Při rekonstrukci byly rozmístěny mobilní dřevěné přehrady k udržování stabilní hladiny vody, což mělo zajistit nepřetržitý provoz i při nižším stavu vody. V roce 1867 bylo na úseku z Brestu do Pinsku zřízeno 22 takových přehrad. Šíře kanálu byla upravena na 14 metrů a maximální ponor plavidel byl 70 cm.

Význam stavby.

Průplav měl na konci devatenáctého a na počátku dvacátého století velký strategický význam pro Ruské impérium jako významná vnitrozemská vodní cesta a hlavní spojení mezi Baltským a Černým mořem.  Příslušné orgány Sovětského svazu provedly v období od prosince 1939 do července 1940 rozsáhlé práce na rekonstrukci a rozšíření průplavu a vybudování nové trasy z města Vyhada do města Kobryn, která zkrátila cestu o 12 km. Provoz byl obnoven v srpnu 1940 poté, co byl krátce přerušen.  Průplav nabýval na své pozici důležité obchodní cesty po druhé světové válce. Růst počtu obchodních lodí vedl v roce 1976 k nové přestavbě a jeho rozšíření. V tom roce bylo rozšířeno koryto na 40 m a hloubka byla navýšena o 240 cm. V období mezi roky 1978 až 1991 bylo průplavem přepraveno kolem 1 758 milionů tun různého substrátu a během této doby byla prodloužena jeho délka na současných 244 km. Dřívější dřevěné přehrady byly nahrazeny betonovými a ocelovými konstrukcemi.  Průplav je nyní součástí mezinárodní vodní cesty E-40, známé také jako vodní cesta Dněpr – Visla (Gdaňsk – Varšava – Brest – Pinsk – Mazyr – Kyjev – Cherson). V roce 2008 jím bylo přepraveno celkem 1,4 milionů tun nákladu.

Dněpersko-bugský kanál (bělorusky Дняпроўска-Бугскі канал, dříve Karaljeŭský kanál, bělorusky "Каралеўскі канал") je průplav v Brestské oblasti Běloruska, která se nachází na území regionu Polesí. Propojuje řeku Pina (levostranný přítok Pripjatě v povodí Dněpru) s řekou Muchavec (přítok Západního Bugu v povodí Visly).

Der Dnepr-Bug-Kanal (weissruss.: Дняпроўска-Бугскі канал; "Dnjaproŭska-Buhski Kanal") verbindet die beiden weißrussischen Flüsse Muchawez (ein Nebenfluss des Westlichen Bug) und Pina (Nebenfluss des Prypjat) miteinander und hat eine Länge von etwa 58 Kilometern.


Vývoj.

Název A119 měl být původně určen pro prodlouženou 11místnou verzi dvoumotorového vrtulníku Agusta A109, jejíž výroba byla plánována v 70. letech, ale k výrobě nikdy nedošlo. Vývoj jednomotorového lehkého vrtulníku započal u italského výrobce Agusta v roce 1994 a nový stroj získal označení A119. Po úpravách dvoumotorové verze A109, ze které nový jednomotorový stroj vychází, vzlétl prototyp již v únoru 1995. Nový vrtulník měl konkurovat dalším strojům úspěšných výrobců, jako jsou například vrtulníky Bell 206 JetRanger a LongRanger nebo vrtulníky MD Helicopters MD 500. Poprvé byl stroj na veřejnosti představen v létě roku 1995 na pařížském aerosalonu. Předpokládalo se, že první certifikace získá v roce 1997, ale při zkouškách došlo k problémům a poprvé byl certifikován v Itálii v roce 1999. Úřadem FAA ve Spojených státech byly vrtulníky schváleny pro provoz v roce 2000.  Při vývoji a následných zkouškách byly prototypy vrtulníku několikrát upravovány. Původní navrženou pohonnou jednotkou byl turbohřídelový motor Turboméca Arriel 2K1, ale tento motor se ukázal jako nevhodný a byl nahrazen výkonnějším motorem Pratt & Whittney Canada PT6B-37 o výkonu 747 kW. S novým motorem byly stroje testovány od roku 1998, ale i přesto docházelo k dalším úpravám kvůli vysokým vibracím a nízké ovladatelnosti vrtulníku. Došlo tak ke změnám krytů motoru a ocasní části. Prvním zákazníkem se stala australská letecká společnost Linfox.

Konstrukce.

Při vývoji vrtulníků A119 Koala se vycházelo z úspěšné dvoumotorové verze Agusta A109. Na rozdíl od strojů A109, kde je použit zatahovací podvozek s koly, mají vrtulníky A119 ližinový podvozek. Hlavní předností strojů A119 Koala je objem jejich nákladové kabiny, který je až o 30 % větší než u konkurenčních vrtulníků stejného segmentu. Vrtulníky A119 dokáží transportovat až osm pasažérů včetně pilota a lze je využít také pro potřeby policie nebo letecké záchranné služby. V lékařském provedení jsou schopny přepravovat dva pacienty, zatímco většina ostatních strojů stejné třídy dokáže transportovat jednoho pacienta. Vrtulníky A119 jsou vybaveny čtyřlistým hlavním rotorem a třílistým ocasním vyrovnávacím rotorem.  Spojené státy americké

Specifikace (AW119).

Data podle publikace "Evropské vrtulníky".

AgustaWestland AW119 Koala je lehký jednomotorový víceúčelový užitkový vrtulník, který od roku 2000 vyrábí italsko-britská společnost AgustaWestland. Před sloučením výrobců Agusta a Westland byl vrtulník vyráběn pod názvem Agusta A119 Koala. Jedná se o vývojového pokračovatele a současně o levnější alternativu dvoumotorového stroje AgustaWestland AW109.

Die AgustaWestland A119 „Koala“ ist ein achtsitziger leichter Mehrzweckhubschrauber mit einer Gasturbine für den zivilen Markt. Er ist der schwerste einmotorige Hubschrauber seiner Klasse und stellt eine Einstiegsvariante der Agusta A.109 dar.


Aktivity.

Místní organizace omezují své aktivity a pole působnosti na konkrétní region. Nabízejí osobní podporu, podpůrné skupiny, informace, vzdělávací semináře a jsou zároveň také místem setkávání gayů a leseb. Rovněž podporují zájem o gay a lesbickou tematiku z řad veřejnosti. Činnost organizací je z valné většiny zajišťována dobrovolníky.  Celonárodní COC směřuje své aktivity na národní úroveň, včetně politické lobby (homosexualita ve vzdělávání, rovné zacházení). Kromě toho zaučuje dobrovolníky s místních organizací v poskytování informací a řízení podpůrných skupin. COC dále také publikuje prostřednictvím "Stichting Hoezo/Expreszo" do časopisu Expreszo pro gay, lesbickou a bisexuální mládež.  COC taktéž působí i na mezinárodníma poli, zejména v různých východoevropských a středoasijských zemích, v nichž mapuje životní úrovně tamních LGBT komunit, spolupracuje s tamními aktivisty a pořádá pro ně v Nizozemsku odborné stáže. Projekty stáží pro zahraniční LGBT akvitisty jsou spolufinancovány nizozemským Ministerstvem zahraničí. COC spolupracuje i s dalšími oranizacemi jako je například Oxfam Novib.

Historie.

7. prosince 1946 byl v Amsterdamu založen "Shakespeareclub". Zakladateli bylo několik homosexuálních mužů, kteří už v té době působili v magazínu "Levensrecht" (Právo na život). Ten byl založen několik málo měsíců před německou invazí v r. 1940 a po konci 2. světové války byla jeho činnost obnovená. V r. 1949 byl Shakespeareclub přejmenován na "Cultuur- en Ontspanningscentrum" (C.O.C.). Od svého začátku v r. 1946 až do r. 1962 byl jeho vedením pověřen Bob Angelo, pseudonym Nieka Engelschmana.  Cíle C.O.C. byly dvojnásobné: chtěli přispět k sociální emancipaci a rovněž nabídnout kulturní a společenská vyžití homosexuálním mužům a ženám. Sociální emancipace spočívala v usilování o přezkum článku 248-bis Wetboek van Strafrecht (hlavní pramen trestního práva Nizozemska) a jeho následné zrušení. Tato část trestního zákona z r. 1911 trestala sexuální styk s osobou téhož pohlaví ve věkovém rozpětí 16 až 21 let jedním rokem odnětí svobody. Pohlavní styk s osobou opačného pohlaví byl však legální už od 16 let. V prvních letech své existence byli Shakespeareclub a C.O.C. podrobovány přísné kontrole ze strany úřadů. Navzdory tomu se jim ale povedlo rozšířit své aktivity do Haagu, Rotterdamu a posléze i do Utrechtu a Arnhemu. Jiná města jako je Groningen, Leeuwarden a Eindhoven povolovaly homosexuálům shromažďování navzdory odporu místních autorit.  Aktivity C.O.C. sklidily své ovoce zejména v 50. a 60. letech minulého století, kdy se jim podařilo vybudovat subkulturu barů a diskoték pro gaye a lesby, což byla o proti předválečné situaci ohromná změna. Tehdy se homoexuálové setkávali převážně v parcích, na ulici a veřejných toaletách. V r. 1962 vystřídal Boba Angelo na místě předsedy organizace Benno Premsela. S novým přesedou se C.O.C. začala víc zviditelňovat, zejména prostřednictvím změny jména v r. 1964 z "Cultuur- en Ontspanningscentrum" na "Nederlandse Vereniging voor Homofielen COC" (Nizozemská asociace homosexuálů COC), čímž dala jasně najevo, že se jedná o homosexuální organizaci.  V 70. letech zažila akceptace homosexuality obrovský boom. Odpor ze strany církví, zdravotního personálu a společnosti obecně postupně mizel. Vyvrcholením bylo zrušení článku 248-bis v r. 1971 a oficiální uznání COC v r. 1973. Od r. 1971 vystupuje COC pod plným názvem "Nederlandse Vereniging voor Integratie van Homosexksualiteit COC" (Nizozemská organizace pro integraci homosexuálů COC). 70. léta byla však také obdobím radikalizace. COC se primárně snažila o integraci homosexuálů do heterosexuálního prostředí, ale celospolečenské klima je vedlo spíše k zakládání svých vlastních míst ve společnosti nezávisle na heterosexuálech a budování vlastní identity. A to právě protože se aktivní sexuální kultura zrodila v gay komunitě. Mnoho gay organizací působilo mimo COC. Ačkoliv mělo COC status největší gay organizace, ztrácelo podporu a vliv na politickém poli. Směřovalo a směřovalo stále víc a více do jakési gay unie. V 80. letech - době kdy vypukla velká veřejná diskuse na téma AIDS - akceptovala nizozemská vláda COC jako diskutujícího partnera na otázky gay komunity. I přesto je podíl na legalizaci stejnopohlavního manželství v Nizozemsku připisován spíše Gay Krantu, neboť až do poloviny 90. let byla COC toho názoru, že by manželství jako instituce mělo být zcela zrušené.  Čili vedení organizace se obecně potýkalo s výraznými problémy. Poslední krize vedení byla v létě 2004. V důsledku konfliktu ohledně stávajícího předsedy COC se rozhodli dva přední členové vedení odejít. Roztrška nakonec vedla k založení Homo LesBische Federatie Nederland z iniciativy Johna Blankensteina. Po několika váháních byly dobré vztahy mezi dvěma organizacemi obnoveny.

COC Nederland je nizozemská organizace LGBT žen a mužů. Zkratka "COC" v originále zní jako "Cultuur en Ontspanningscentrum" (Centrum kultury a volnočasových aktivit) a jejím prvotním účelem bylo zakrýt pravý účel organizace. Založená byla v r. 1946, čímž zaujímá čtvrté místo v pořadí nejstarších LGBT organizací na světě.

COC Nederland (offiziell: "Nederlandse Vereniging voor Integratie van Homoseksualiteit COC" (N.V.I.H. - COC)) ist die wichtigste Organisation für LGBT-Rechte in den Niederlanden. Der Sitz des Vereins befindet sich in Amsterdam.


Pavlík Morozov v propagandě.

Podle podání sovětské propagandy Pavlík Morozov udal svého otce úřadům jako kulaka. Jeho otec byl pak poslán do Gulagu a Pavlík Morozov byl brutálně zavražděn vesničany.  Pavlík Morozov pocházel z chudé rodiny, žijící v nynější Sverdlovské oblasti, a byl předsedou základní organizace Mladých pionýrů ve vesnické škole. Byl komunistickou propagandou vykreslován jako fanatický stoupenec kolektivizace. Jeho otec byl oblíbeným předsedou místního sovětu a odpůrcem násilného združstevňování. Pavlík ho udal bezpečnostním úřadům a před soudem vypovídal o tom, že jeho otec falšoval dokumenty a podporoval kulaky. Rovněž obvinil své sousedy, že skrývali vypěstované obilí a neplnili státní dodávky v patřičné výši.  Případ Pavlíka Morozova byl symbolem protikladu křesťanské („Cti otce svého a matku svou“) a stalinské komunistické morálky („Buď bdělý a ostražitý“). Po celé období komunismu byl oficiálně dáván za vzor sovětským dětem i dětem v ostatních komunistických satelitech Sovětského svazu, jeho životopis od Vitalije Gubareva patřil mezi nepominutelnou školní četbu.

Jiné verze, realita.

Za Gorbačova byly údajně odtajněny spisy, které odhalují skutečný příběh, podle nějž Pavlíkův dědeček ukrýval v lese saně, které mu chtěl sovchoz zabavit, a Pavlík tento úkryt hlídal. Saně však chtěl ukrást též kdosi jiný, kdo hlídajícího Pavlíka zabil. Pavlík byl údajně slabomyslný.  Jurij Družnikov, který byl průkopníkem v boření sovětského mýtu, přišel s tezí, že Pavlíka nezabili rozhořčení vesničané ani zloději, ale zabiják sovětské tajné policie OGPU Spiridon Kartašov (ve spolupráci s Pavlíkovým nevlastním bratrem Ivanem Potupčíkem, kandidátem bolševické strany) na pokyn šéfa OGPU a pravděpodobně se Stalinovým vědomím. Jiní publicisté a historici (např. Vladimír Bušin v listu Zavtra či britská historička Catriona Kelly v díle "Comrade Pavlik: the rise and fall of a Soviet boy hero", Granta, 2005) této teorii oponovali.  Podle pořadu BBC o Pavlíkovi Morozovovi se věc měla tak, že Pavlík vůbec nefiguroval v procesu se svým otcem, protože v době, kdy byla zatčena a souzena skupina Morozov a spol. za padělání dokladů, Morozov starší již žil jinde – odešel od rodiny a nastěhoval se k jiné ženě ve vsi. Pavlík Morozov jako nejstarší muž v domácnosti se staral o hospodářství (a předpubertální děti berou úkoly vážně). Pavlík se dostal do sporu se svým dědem, který chtěl zpět polnosti, které kdysi dal svému synovi – otci Pavlíka. K hádce došlo na veřejnosti a Pavlík dědův požadavek příkře odmítl s tím, že by rodina přišla o obživu. Děd se urazil a Pavlíka zavraždil. Oba soudní spisy dosud existují, oba případy byly řešeny odděleně a profesionálně, propagandistická pověst je pravdivá jen v tom, že Morozov starší byl odsouzen za padělání dokladů a Pavlík byl zabit svým dědem.

Pavlík Morozov, vlastním jménem Pavel Trofimovič Morozov, (rusky "Павел Трофимович Морозов", 14. listopadu 1918 Gerasimovka, Rusko – 3. září 1932 Gerasimovka, Sovětský svaz) byl ruský chlapec, z nějž sovětská propaganda vytvořila prototyp prosovětského hrdiny a mučedníka.

Pawel Trofimowitsch Morosow (auch bekannt als Pawlik Morosow; russ. bzw. ; * 14. November 1918 im Dorf Gerassimowka in der Oblast Swerdlowsk, Ural; † 3. September 1932 ebenda) war ein sowjetischer Bauernjunge, der zusammen mit seinem Bruder Fjodor – so die offizielle sowjetische Lesart – von Verwandten seines „reaktionären“ Vaters, eines „Kulaken“, erschlagen worden sein soll. Der Vater war inhaftiert worden, da Morosow ihn wegen Versteckens von Getreide angezeigt hatte.


Historie.

Úřední název Veverská Bítýška je platný od 20. října 1921. Do té doby, ale i po tomto datu bylo možné setkat se s různými variantami pravopisu: Byteška, Bytýška Veverská, Veveří Bytýška, Veverská Bitiška a další.  Bítýška je nazývána "Veverskou" podle nedalekého hradu Veveří. Hrad Veveří byl podle pověsti založen ve druhé polovině 11. století knížetem Konrádem I. Brněnským; první písemný doklad o Veveří je z roku 1213. Veverská Bítýška vznikla pravděpodobně až po založení hradu, první zmínka se objevuje v roce 1376, roku 1521 již je uváděna jako městys. Území hradu Veveří i s přilehlým okolím bylo dlouho součástí obce, avšak k 1. lednu 1957 bylo připojeno k Brnu, a dnes tvoří nejzápadnější část katastru městské části Brno-Bystrc.  Historie Veverské Bítýšky i hradu Veveří je spojena také s kaplí Matky Boží, která sloužila jako farní kostel před výstavbou bítýšského kostela svatého Jakuba roku 1481. Před založením obecního hřbitova roku 1837 sloužil hřbitov u kaple jako pohřebiště pro obyvatele obce.  První obecní úřad je znám z roku 1585, primátoři spravovali Veverskou Bítýšku od roku 1616, starostové 1848, předsedové místních národních výborů od roku 1945 a po roce 1989 opět starostové. Dne 24. září 2008 byl obci obnoven status městyse a k 27. srpnu 2018 se Veverská Bítýška stala městem.

Hospodářské dějiny.

Status městyse zaručoval práva pořádat trhy; roku 1521 udělil obci král Ludvík Jagellonský privilegium pořádat týdenní trhy a dva jarmarky ročně. Na začátku 18. století začaly v okolí, zejména na Bílém potoku, vznikat železné hamry (pozůstatky jsou dodnes patrné u nedaleké osady Šmelcovna). Pracovní příležitosti místním i přespolním nabízely i pily, které též využívaly vodní pohon. O století později byla postavena výrobna střelného prachu nazývaná „Prachovna“.  Začátek 20. století byl svědkem rozmachu místního průmyslu, zejména kaolinky (zpracovávala kaolin dopravovaný lanovkou z blízkých Lažánek). S omezením jeho těžby souviselo také zrušení místní železnice z Kuřimi v roce 1936. Nelehkou situaci za hospodářské krize pomohla zmírnit stavba blízké Brněnské přehrady v letech 1936–1940.  Hospodářská historie posledních 100 let je spojena zejména s firmou Rico, výrobcem zdravotnického materiálu. Po znárodnění firmy roku 1948 a její opětovné privatizaci (1991–1993) je její nástupce největším zaměstnavatelem v obci (více než 800 zaměstnanců).

Doprava.

Veverská Bítýška leží na křižovatce silnic druhé třídy 384 (z Brna), 386 (z Rosic a Kuřimi) a silnic třetí třídy z Lažánek, Hvozdce a Chudčic (Tišnova). Nájezd na dálnici D1 u Ostrovačic je od městečka vzdálen 7 km.  Veverská Bítýška je přestupním uzlem Integrovaného dopravního systému Jihomoravského kraje v zóně 325. Spojení zajišťují autobusové linky 153 (s Rosicemi a Tišnovem), 303 (s Brnem) a 312 (s Kuřimí a Tišnovem).  Lodní dopravu na Brněnské přehradě mezi Veverskou Bítýškou, hradem Veveří a Brnem provozuje v letních měsících Dopravní podnik města Brna.  Přes Veverskou Bítýšku vede velké množství cyklotras, z toho některé značené:  Částečně značené a připravované trasy:

Školství.

Městský úřad ve Veverské Bítýšce je zřizovatelem mateřské školy a základní školy s 1. i 2. stupněm. Školka je umístěna ve dvou budovách, každá má vlastní zahradu. Škola je poprvé zmiňována roku 1671 na místě dnešní pošty, dnešní základní škola ale sídlí od roku 1911 v budově bývalé radnice Na Městečku. Zejména druhý stupeň školy navštěvují také děti z okolních vesnic (Hvozdce, Lažánek, Moravských Knínic a Chudčic).  Základní umělecká škola (pobočka ZUŠ v Kuřimi) působí v městečku od roku 1962. Výuka probíhá ve třech oborech: hudebním, tanečním a výtvarném.

Pamětihodnosti.

Přímo na náměstí Na Městečku poutá pozornost farní kostel svatého Jakuba Staršího. Trojlodní pozdně barokní kostel byl postaven v letech 1771–1782 na místě již nevyhovujícího kostela z 15. století. Na osmi malovaných oknech jsou vyobrazeni patroni českých zemí. Původní jehlanová věž byla začátkem 20. století nahrazena současnou věží se čtyřmi zvony (Jakub, Marie, poledník a umíráček). V parčíku před kostelem je socha Jana Nepomuckého z 18. století.  Kousek od náměstí, naproti faře a poště roste na křižovatce ulic Hvozdecká a 9. května (silnice směrem na Brno-Bystrc) rozlehlý kaštan, který je chráněný jako památný strom.  Na jihozápadním okraji města, u cesty do Hvozdce, je smírčí kámen z roku 1559. Jde o nahoře zaoblený plochý pískovcový kámen; ze země vyčnívá něco více než 1 m. Na čelní straně lze vidět poškozené torzo kříže.  Bývalý cholerový hřbitov ležel v polích na jihovýchodním kraji Veverské Bítýšky, při cestě na hrad Veveří. Hřbitov byl za komunismu postupně rozorán; k jeho obnově a postavení pamětního kříže došlo až v letech 2000–2001.

Údolí Bílého potoka.

Velké množství návštěvníků Veverské Bítýšky míří na pěší výlet nebo cyklistickou vyjížďku po cyklotrase 5189 do údolí Bílého potoka. Ještě v městečku míjejí Jarošův mlýn, kulturní památku a jediné místní muzeum. Mlýn byl postaven na místě starého mlýnu a pily v roce 1938. Původním majitelům byl mlýn vrácen v roce 1991 a ti jej v roce 2003 zpřístupnili veřejnosti.  Výše proti proudu Bílého potoka se nacházejí další mlýny. Na kraji Veverské Bítýšky je "Prachovna", kde byla kolem roku 1740 založena (dnes již zaniklá) výrobna střelného prachu. Dále proti proudu je osada Šmelcovna, místo bývalých hamrů asi 8 km od centra Veverské Bítýšky. Každoročně se zde vždy první jarní víkend koná slavnost vítání jara s více než stoletou tradicí.

Brněnská přehrada a okolí.

Pod splavem na Svratce, který zadržoval vodu pro bývalý Tejkalův mlýn, začíná vzdutí Brněnské přehrady. Na jejím levém břehu je rozsáhlá lesní obora s křížovou cestou vycházející ze sousedních Chudčic. Na pravém břehu přehrady se rozkládají Podkomorské lesy s Pohádkou máje (místo, kde Vilém Mrštík prožil a kam zasadil děj stejnojmenného románu) a areálem Grand Prix. Celé okolí přehrady je velmi oblíbené místo na cyklistiku a turistiku.  Hrad Veveří a kaple Matky Boží se nacházejí nad Brněnskou přehradou, asi 2,5 km od Veverské Bítýšky. Od počátku zřízení katastrálních území byly v katastru obce. Okolí přehradní nádrže, i s hradem a kaplí, však byly v roce 1957 připojeny k Brnu a od té doby leží v katastrálním území Bystrce.

Veverská Bítýška je město v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Leží v Boskovické brázdě mezi přírodními parky Údolí Bílého potoka (na západě) a Podkomorské lesy (na východě), zhruba 25 km severozápadně od středu Brna. U města, rozkládajícího se na soutoku Svratky a Bílého potoka, začíná vzdutí Brněnské přehrady, nedaleko se nachází hrad Veveří. Dominantou Veverské Bítýšky je náměstí Na Městečku s radnicí, školou a farním kostelem svatého Jakuba. Žije zde obyvatel. Mimo vlastní Veverskou Bítýšku je součástí města také osada (samostatná základní sídelní jednotka) Nový Dvůr, která leží v podhradí hradu Veveří.

Veverská Bítýška (deutsch "Eichhorn Bittischka") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt 15 Kilometer nordwestlich des Stadtzentrums von Brünn und gehört zum Okres Brno-venkov.


Život.

Narodila se v Lyonu, ale vyrostla v Bordeaux. Chtěla se stát baletkou a později herečkou, ale sen vystupovat na scéně si splnila po studiích zpěvu na konzervatoři v Bordeaux. Krátce působila ve sboru opery v Toulouse, než se začala prosazovat jako sólistka. Získala druhou cenu na francouzské soutěži Councours des Voix nouvelles v roce 1989 a hlavní cenu na Mezinárodní Mozartově soutěži ve Vídeňské státní opeře v roce 1991. Tím začala její mezinárodní kariéra, během které vystupovala na všech největších světových scénách, včetně Metropolitní opery v New Yorku, La Scaly v Miláně nebo Pařížské opery, stálé angažmá měla ve Vídni.  Od roku 2002 do roku 2005 přerušila kariéru ze zdravotních důvodů, v té době dvakrát podstoupila operaci hlasivek kvůli odstranění cyst. V té době přehodnotila svůj přístup ke zpívání i pozměnila pěveckou techniku. Po návratu se znovu zařadila na světovou špičku a vytvořila další významné kreace. Zatímco na začátku své dráhy se na scéně setkala např. s Plácidem Domingem, později to byli kupř. Rolando Villazón nebo Jonas Kaufman.  V roce 2013 v rozhovoru pro deník "Le Figaro "potvrdila, že ukončí kariéru operní pěvkyně a bude se věnovat chansonu. Její poslední operní rolí byla Manon ve stejnojmenné opeře Jula Masseneta. Dále často spolupracuje se skladatelem Michelem Legrandem.

Dílo.

V repertoáru měla např. role Violetty v "La traviatě", titulního partu v "Lucii z Lammermooru", Marie v "Dceři pluku", Aminy v "Náměsíčné", Paminy v "Kouzelné flétně", Manon, Julie ad. Vystupovala ale také v rolích oper přelomu 19. a 20. století nebo ještě pozdnějších (např. v operách Richarda Strausse "Arabella" nebo "Mlčenlivá žena", v Debussyho "Péleovi a Mélisandě" nebo ve Stravinského "Slavíkovi"), na druhou stranu vynikala i v kompozicích Bachových nebo Händelových.  Nahrála recitálové album "Vocalise", za které získala cenu Classique d'Or společnosti RTL. Nahraná jsou její ztvárnění postavy Lucie di Lammermoor, a to jak ve francouzském, tak italském jazyce. Dvojalba "Le Miracle d'une voix" z roku 2006 se prodalo více než 250 tisíc kopií.  Její vystoupení byla kladně hodnocena zejména pro její dramatické nadání a inteligenci. V roce 2008 získala Cenu Laurence Oliviera za vynikající úspěchy v opeře, a to za několik vystoupení v titulní roli v "Lucii di Lammermoor "na scéně londýnské Královské opery. V dubnu 2010 obdržela čestný titul rakouské komorní pěvkyně. V červenci 2011 se stala rytířkou Řádu čestné legie.

Soukromý život.

Písmeno „h“ ze svého křestního jména vynechala podle herečky Natalie Woodové, psaní příjmení si zjednodušila na střední škole.  Je vdaná za barytonistu Laurenta Naouriho a mají dvě děti. Kvůli sňatku s Naourim konvertovala k judaismu. Žijí na předměstí Paříže.

Natalie Dessayová, nepřechýleně Natalie Dessay, roz. Nathalie Dessaix (* 19. dubna 1965 Lyon) je francouzská pěvkyně. Až do roku 2013 vynikala na operních scénách, jako koloraturní sopranistka, poté se ale rozhodla věnovat chansonu.

Natalie Dessay (* 19. April 1965 in Lyon; eigentlich "Nathalie Dessaix") ist eine französische Opernsängerin (Koloratursopran). Dessay wuchs in Bordeaux auf. Ursprünglich wollte sie Tänzerin werden, studierte aber Schauspiel und Gesang am Konservatorium in Bordeaux. 1985 machte sie mit einem ersten Preis ihren Abschluss. 1989 gewann sie den zweiten Preis im erstmals abgehaltenen "Concours des Voix Nouvelles" und studierte dann weiter an der Pariser Oper.


Život.

Otec skladatele, Josef Vach (1830-1906), byl typický český kantor. Byl řídícím učitelem na venkovských školách. Hrál na mnoho hudebních nástrojů, byl varhaníkem v kostele, zpíval, řídil chrámový sbor, měl vlastní venkovskou kapelu a vyučoval hudební výchovu na školách. Všechny jeho děti byly hudebně nadané a uplatnily se v hudebním světě. Nejvýznamnější z nich byl syn Ferdinand.  V dětském věku se stal vokalistou-altistou ve Strahovském klášteře a zpíval i v chlapeckém sboru Žofínské akademie. V letech 1873–1876 navštěvoval měšťanskou školu ve Vlašimi a rok studoval na Varhanické škole v Praze. Poté pracoval jako podučitel v Souticích a v Lešanech. Absolvoval "Učitelský ústav v Soběslavi" a v letech 1880–1882 zastupoval nemocného bratra Josefa ve funkci sbormistra v Bele Crkvi v Banátě.  Po návratu do Čech se mu podařilo dokončit varhanickou školu. Na studia si vydělával jako varhaník a sbormistr v Karlíně, v "Besedě dělnické" a ve "Slavoji". V roce 1885 působil nejaký čas u kočovných divadel a byl i dirigentem brněnského Národního divadla. V roce 1886 se stal ředitelem hudební školy spolku Moravan v Kroměříži a zároveň působil jako sbormistr jeho pěveckého sboru. Kromě toho byl ředitelem kůru v chrámu sv. Mořice a dirigoval orchestr "Spolku ochotnických divadel". Se spolkem Moravan provedl velká vokální díla Antonína Dvořáka, ale i díla Smetanova, Blodkova a soudobých skladatelů (Vítězslav Novák, Leoš Janáček). V Kroměříži také začal komponovat zejména chrámové skladby a scénickou hudbu k divadelním představením.  Velký vliv na něj měly koncerty ruského pěveckého sboru Agreněva-Slavjanského a koncerty pařížského odboru Hlaholu. V roce 1903 založil ze svých žáků a učitelů okolních škol pěvecký sbor, který nesl název "Učitelský dorost kroměřížského pedagogia" a který se stal základem slavného Pěveckého sdružení moravských učitelů. V roce 1905 byl jmenován učitelem na učitelském ústavu v Brně, učil zpěv na brněnské varhanní škole a v roce 1913 byl na varhanní škole jmenován profesorem. S Pěveckým sdružením moravských učitelů vykonal řadu velice úspěšných zájezdů do Paříže, Německa, Švýcarska a dalších zemí. Mimořádné úspěchy sklízel zejména na koncertech v Rusku.  Roku 1912 založil "Moravský smíšený sbor učitelek", který působí dodnes a v roce 1956 byl pojmenován po svém zakladateli, "Váchův sbor moravských učitelek". Hned v roce 1918 obnovil činnost obou sborů, která byla světovou válkou přerušena. Dirigoval orchestr "Besedy brněnské" a stal se profesorem sborového zpěvu a řízení sboru na brněnské konzervatoři.  Svou činnost dirigenta PSMU ukončil rozhlasovým koncertem 27. září 1934 a veřejné činnosti se ze zdravotních důvodů vzdal 2. února 1935. Zemřel 16. února 1939 a je pochován na Ústředním hřbitově v Brně.  Od roku 1992 je udělována Cena Ferdinanda Vacha.

Dílo.

Jeho skladatelské dílo je poněkud v pozadí za jeho světovými úspěchy sbormistra. Největší ohlas měly jeho sbory a kantáty, které zpravidla sám v premiéře uváděl. Byl autorem teoretických studií o sborovém zpěvu a vychoval řadu vynikajících sbormistrů. Pod jeho vlivem vznikla řada pěveckých sborů z řad učitelů, včetně neméně slavného Pěveckého sdružení pražských učitelů.

Ferdinand Vach (25. února 1860, Jažlovice – 16. února 1939, Brno) byl český hudební skladatel, pedagog, dirigent, sbormistr, zakladatel Pěveckého sdružení moravských učitelů.

Ferdinand Vach (* 25. Februar 1860 in Jažlovice bei Říčany; † 16. Februar 1939 in Brünn) war tschechischer Musiker. In den Jahren von 1871 bis 1873 nahm er an einer Ausbildung als Alt-Sänger in Prag teil, besuchte von 1873 bis 1876 die Bürgerschule in Wlaschim und bis 1885 die Organistenschule in Prag. Von 1877 bis 1878 unterrichtete er in Lešany und bis 1880 in Netvořice. Es folgte eine Anstellung an dem Musikinstitut J.Jandovský in Prag. Von 1886 bis 1895 und von 1899 bis 1905 wirkte er als Direktor der Musikschule "Moravan" in Kremsier, dazwischen 1886 als Direktor des Kirchenchores in Olmütz und als Gesangslehrer an Gymnasien. Von 1907 bis 1909 und 1918 bis 1919 lehrte er Orgelspiel in Brünn, danach bis 1925 als Dozent am dortigen Lehrerinstitut.


Život.

Narodil se v londýnské čtvrti "East End" jako jediný syn krejčovského mistra.  Studoval historii na Oxfordské univerzitě a semitismus na Londýnské univerzitě. V roce 1960 byl ustanoven rabínem. Z vojenské služby jej propustili po nervovém zhroucení, které bylo následkem úzkosti nad svou homosexualitou.  Dlouhá léta pracoval v médiích, ve kterých se stal populární, zejména díky ironickému a vlídnému smyslu pro humor v rozhlasovém pořadu "Thought for the Day" na stanici BBC Radio 4. Prezentoval se také jako novinář, kuchař a spisovatel.

Rabín.

V letech 1960–1963 byl duchovním v Sídelní synagoze a middlesexské Nové synagoze. Poté se stal evropským ředitelem Světové unie pro pokrokový judaismu ("World Union for Progressive Judaism"). V roce 1967 začal dlouholetou přednáškovou činnost na "Leo Baeck College" v Londýně.

Coming out.

V roce 1981 se jako první britský rabín veřejně přiznal k homosexualitě, když publikoval "Godly and Gay". Otevřeně v této otázce vystupoval již od 60. let. Postupně žil se třemi partnery. Nicméně jeho paměti vypovídají o tom, že byl v roce 1950 blízko uzavření manželství se spolužačkou z Oxfordu Joannou Hughesovou.  Působil také jako příležitostný řečník v gay a lesbických společenstvích Židů. Byl též patronem gay a lesbického hnutí "Kairos". Více než čtvrtstoletí pracoval jako pravidelný přispěvatel do pořadu "Thought for the Day" na BBC Radio 4.  Se svým partnerem Jimem žil od roku 1981.

Zdravotní stav.

V 57 letech mu byla diagnostikována epilepsie, kterou úspěšně léčil medikamenty. V roce 1997 se peroperačně potvrdil zhoubný nádor. Následně podstoupil radioterapii a hormonální léčbu. Zemřel 19. prosince 2016 ve věku 86. let.

Bibliografie.

Česky vyšla jen jedna jeho kniha – Zadní vrátka do nebe (2008) v nakladatelství TARTAROS v překladu Miroslava Jindry.

Lionel Blue (6. února 1930, Londýn – 19. prosince 2016) byl britský reformační rabín, novinář, znalec spirituality a hlasatel. Stal se prvním britským rabínem, který otevřeně deklaroval svou homosexuální preferenci.

Lionel Blue (* 6. Februar 1930 in London; † 19. Dezember 2016) war ein britischer Rabbiner, Autor, Journalist und Fernsehmoderator. Er war der erste sich offen homosexuell bekennende Rabbiner im Vereinigten Königreich.


Antické řády.

Základem klasické řádové architektury je systém vertikálních nosných článků – sloupů či pilířů – a horizontálních nesených článků v podobě překladu neboli kladí. Proto se také tento systém často nazývá „systémem sloupových řádů“, neboť sloup je jakousi základní jednotkou celého systému. Určuje výšku a mohutnost stavby. Počet sloupů je v tomto systému základní jednotkou. Aby byla stavba dle antických představ „krásná“, musí jich být na průčelí vždy sudý počet, ideálně šest, osm nebo deset.

Antické Řecko.

V antickém Řecku obsahoval tento systém tři základní řády:  Tyto tři řády byly už v antice podle jejich charakteru přiřazovány charakteru božstev, kterým byla zasvěcena patřičná svatyně. Hřmotný a těžký dórský řád náleží mužům, válečníkům. Proto jsou v tomto stylu stavěny například chrámy boha Dia, ale také Palas Athény (Athénská akropole), bohyně války. Iónského řádu se používalo pro chrámy ženských božstev.

Řádová superpozice.

Už antice vznikla také tzv. řádová superpozice tj. pokud jsou jednotlivé řády použity na jedné budově (např. na vícepodlažní arkádě, řadí se v přesném pořadí na sebe: (odspodu) dórský, iónský a korintský.

Antický Řím.

Už v antice (Řím) také začalo být toto tvarosloví používáno ne jako nosné konstrukce, ale jako architektonická dekorace nosných stěn, což je přístup běžný pak v renesanci, baroku i později. Římská archirektura také do jisté míry pozměnila tvarosloví tří základních řeckých řádů.  Římská architektura obohatila antické řády o dva další, kterými jsou:  Přesně definovaná a poměrně složitá pravila použití těchto prvků byla „kodifikována“ v knize římského architekta 1. stol. Vitruvia nazvané Deset knih o architektuře.

Středověk.

Po pádu římské říše došlo také k rozvratu pravidel o „správném“ způsobu stavění.  Stavitelé následujících epoch se však snažili na antický způsob dle svých možností navázat. Poprvé se tak stalo v době tzv. Karolinské renesance za Karla Velikého, později se o totéž pokusil kolem roku 1000 císař Ota III. v tzv. Otonském období. V jedenáctém a dvanáctém století používal klasické řádové tvarosloví tzv. románský sloh.  Gotický sloh však přinesl zcela nový způsob stavění a také zcela odlišné architektonické tvarosloví. Antické a antikizující prvky se proto dostávají na řadu až v pozdním středověku v souvislosti se stále sílícími snahami o vědomý návrat k antickému dědictví.

Renesance a baroko.

Součástí humanistického návratu k antice v Itálii patnáctého století bylo i intenzivní studium antické architektury. Jako rozbuška proto zapůsobil objev a vydání tiskem Vitruviových Deseti knih o architektuře. Renesanční architekti používali Vitruvioných pravidel velmi důsledně a snažili se také vytvářet pravidla tam, kde Vitruvius pravidla nezanechal. Renesance je tak místem velmi čilé teoretické práce. V rychlém sledu za sebou vychází řada knih o architektuře (Palladio, Alberti, Vignola, Serlio), které se staly takřka povinnou výbavou každého architekta i vzdělaného šlechtice.  Nové prvky v architekruře využívající klasické řády:  Rustikový řád byl chápán jako řád „země“. v řádové superpozici byl kladen nejníže a byl v té době nesmírně oblíbený. Často byl používán nejen pro architektonické ztvárnění přízemí jednotlivých staveb, ale také pro různé grotty a další vybavení zahrad.  Barokní architekti, například Francesco Borromini nebo náš Jan Blažej Santini používali řádovou architekturu velice nedogmaticky, ale přitom nikoli libovolně, nýbrž nesmírně rafinovaně a s přesně vypočteným záměrem. Borromini dokonce studoval pozdní antickou architekturu a nacházel v ní vynikající předlohy a inspirace pro své vlastní stavby. V podání těchto architektů je také jako klasický řád používáno i „ordine gotico“, neboli „gotický řád“ a to s plným vědomím důsledků, včetně zařazení tohoto gotického řádu do systému řádové superpozice.

Od klasicismu po současnost.

Klasicismus přichází s naprostou negací barokní kultury a umění. Jako mnohokrát poté, snaží se i klasicismus o návrat ke kořenům, to jest k podobě, kterou měla architektura v antice, přesněji v klasickém Řecku. Klasicistní architektura proto nakládá s jednotlivými řády tak, jak s nimi bylo či mělo být nakládáno v antice. V podstatě proto odvrhla také mladší řády a užívala pouze tří řádů klasického Řecka. Při stavbě veřejných reprezentativních budov se klasicismus uplatňoval až do poloviny 20. století, například v USA (National Gallery of Art ve Washingtonu) a řádovou architekturu používala také nacistická architektura a socialistický realismus (sorela).  K sloupovým řádům se opět vrací období neoslohů a velmi tvůrčím způsobem i řada moderních architektů. Například Josip Plečnik na Pražském hradě nebo Josef Gočár ve svém domě U Černé Matky Boží v Praze používali řádové tvarosloví, byť velice originálně.  Velký pokles oblíbenosti řádové architektury znamenalo rozšíření funkcionalismu (od 30. let 20. století), který je s určitými odlišnostmi vůdčím slohem dodnes. Dnes už se proto podle klasických řádů téměř nestaví, avšak tento styl nebyl zcela zapomenut. Je zřejmě jediným historickým slohem, který není dnes považovaný za nevkusný (na rozdíl třeba od baroka). Do jisté míry došlo k použití prvků řádové architektury například v postmoderní architektuře žáků Louise Kahna.

Klasická řádová architektura (nebo jen řádová architektura, též systém sloupových řádů) je termín používaný pro architektonický systém vycházející z klasické řecké antické architektury. Je charakterizován sloupy a kladím (překladem).

Der Dritte Makedonisch-Römische Krieg war eine von 171–168 v. Chr. dauernde Auseinandersetzung zwischen Perseus von Makedonien und dem Römischen Reich, aus der Letzteres siegreich hervorging.


Stavba.

"Tennessee" postavila loděnice New York Navy Yard. Její kýl byl založen v květnu 1917, spuštěna na vodu byla v dubnu 1919 a dokončena v červnu 1920. "California" byla postavena v loděnici Mare Island Navy Yard v Kalifornii. Kýl lodi byl založen v říjnu 1916, spuštěna na vodu byla v listopadu 1919 a dokončena v srpnu 1921.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj, trup a pancéřování byly podobné jako u předchozí třídy "New Mexico". Naopak vylepšena byla ochrana trupu proti torpédům, pohonný systém. Hlavní výzbroj tvořilo dvanáct 356mm kanónů o délce hlavně 50 ráží, umístěných ve čtyřech třídělových věžích, přičemž oproti předchozí třídě měla děla zvýšenou elevaci. Všechny kasematové kanóny sekundární ráže byly přesunuty z boků trupu na boky nástavby a tak lépe chráněny před nepřízní počasí. Těchto 127mm kanónů, o délce hlavně 51 ráží, bylo čtrnáct kusů – sedm na každém boku. V meziválečné době byly sejmuty dva kasematové kanóny a lodě byly naopak vybaveny osmy 127mm protiletadlovými děly o délce hlavně 25 ráží, 12,7mm kulomety a vylepšeným systémem řízení palby.

Operační nasazení.

Obě lodi kotvily na základně Pearl Harbor, když ji 7. prosince 1941 napadlo Japonsko. "California" po zásahu pum a torpéd dosedla na dno přístavu. Vyzvednutí, oprava a modernizace lodi trvaly až do února 1944. "Tennessee" v době útoku kotvila vedle lodi USS "West Virginia". Při náletu ji zasáhly dvě pumy, které poškodily dvě z dělových věží. Toto „menší“ poškození dovolilo návrat lodi do služby v únoru 1942 a v srpnu téhož roku začala modernizace lodi, která trvala do května 1943.  Při rozsáhlé modernizaci dostaly obě lodi například moderní systém řízení palby, protiletadlové baterie 20mm a 40mm kanónů, sekundární výzbroj šestnáci 127mm kanónů, nově umístěnou v osmy dvoudělových věžích. Výtlak lodí se zvětšil o přiblině 2 500 tun, stejně jako jejich šířka, naopak rychlost poklesla pod 21 uzlů.  Po návratu do služby obě lodi zejména podporovaly spojenecké obojživelné operace v Tichomoří. "Tennessee" a "California" též bojovaly v historicky posledním střetnutí bitevních lodí – bitvě v úžině Surigao dne 25. října 1944, ve které byl zničen Nišimurův "Jižní svaz", skládající se z bitevních lodí "Jamaširo", "Fusó", těžkého křižníku "Mogami" a torpédoborců "Mičišio", "Asagumo", "Jamagumo" a "Šigure". Dne 6. února 1944 byla "California" poškozena zásahem letounu kamikaze a k opravě musela odplout do USA.

Poválečný osud.

Obě lodi válku přečkaly a v roce 1947 byly převedeny do rezervní flotily. V roce 1959 byly obě lodi prodány k sešrotování.

Třída Tennessee byla třída bitevních lodí Námořnictva Spojených států amerických, které se účastnily druhé světové války. Skládala se z jednotek USS "Tennessee" a USS "California". Obě lodi byly poškozeny při japonském útoku na základnu Pearl Harbor, z toho "California" velmi vážně. Po opravě byly obě lodi výrazně modernizovány a po znovuzařazení do služby podporovaly spojenecké výsadkové operace v Tichomoří. Významná je také jejich účast v bitvě v úžině Surigao v roce 1944. Nedlouho po skončení války byly obě lodi převedeny do rezervy a v roce 1959 prodány k sešrotování.

Die Tennessee-Klasse war eine Klasse von Schlachtschiffen der United States Navy vor und während des Zweiten Weltkriegs, die aus der "USS Tennessee (BB-43)" und der "USS California (BB-44)" bestand.


Život a dílo.

Narodil se v zámožné rodině a studoval historii v Pavii a v Boloni. Do roku 1546 pracoval jako zlatník v Mantově a založil si sbírku mincí a starožitností, které začal využívat jako historické prameny. Stal se tak jedním z prvních vědeckých numismatiků.  Údaje o jeho životě se v různých pramenech značně liší. Roku 1544 se oženil s Němkou Ottilií Schenkovou z Posbergu ve Frankách, roku 1546 se usadili v Norimberku, kde Jacopo pro rodinu Fuggerů obstarával starožitnosti a uspořádal erby italských rodin.  V letech 1550 až 1553 žil v Lyonu, kde roku 1553 vydal pro svého patrona Johanna Jakoba Fuggera "Epitome thesauri antiquitatum Romanum, orientalium et occidentalium", spis o římských císařích od Julia Césara až po Maxmiliána II. s jejich životopisy a podobiznami podle mincí. Kniha byla přeložena do několika jazyků a roku 1559 vyšlo v Curychu rozšířené vydání. V různých knihovnách se zachovalo ještě 46 Stradových rukopisných svazků s kresbami mincí a jiných starožitností. Jeho vnuk vydal roku 1618 z pozůstalosti velké dílo o vodních a větrných mlýnech, vodních pumpách, vodotryscích apod.  Roku 1556 byl Strada povolán do Vídně, kde působil jako správce císařských sbírek starožitností a jako architekt císaře Ferdinanda I. na stavbě Hofburgu a pro Jana Šemberu z Boskovic (zřejmě se svým krajanem Pietrem Ferraboscem) vypracoval plány na stavbu bučovického zámku. Ve Vídni si také vystavěl velkolepý palác, v němž byla i jeho knihovna a vlastní sbírky. Palác byl zbořen roku 1875 při stavbě budovy Burgtheateru.  Roku 1566 uspořádal sbírku starožitností bavorského vévody Albrechta V., "Antikvarium" v jeho rezidenci v Mnichově. Po nástupu na trůn ho Rudolf II. roku 1567 zaměstnal - stejně jako jeho otec Maxmilián II.- ve Vídni a následně povolal do Prahy, kde přechodně bydlel na Pražském hradě. Strada se synem Octaviem a svou nemanželskou dcerou Kateřinou se v Praze ve svém domě na Starém Městě usadil teprve roku 1577. Kateřina se stala císařovou milenkou a v letech 1585-1600 mu porodila 6 levobočků, všichni byli legitimizováni s přídomkem "de Austria".  Jacopo Strada založil Rudolfovy sbírky na Pražském hradě, k jeho skvělým akvizicím patřil například obraz Albrechta Dürera Sodoma a Gomora nebo plátna Rafaelova. Císař od něj odkoupil i velkou část jeho vlastních sbírek. Po Jacopově smrti se o sbírky měl starat jeho syn Ottavio, rovněž velice vzdělaný muž., věnoval se však více vlastním zálibám.  Jacopo Strada byl pohřben v Praze v kryptě původně gotického kostela sv. Mikuláše na Starém Městě, v barokní novostavbě se již náhrobky nedochovaly a jeho hrob zmiňuje jen Josef Svátek.

Jacopo de Strada (též "Jakub", 1507, Mantova - 6. září 1588 Praha) byl italský učenec, zlatník, sběratel starožitností a historik, zakladatel numismatiky a správce uměleckých sbírek Maxmiliána II. ve Vídni a Rudolfa II. v Praze.

Jacopo Strada (* 1507 in Mantua; † 1588 in Prag) war ein italienischer Gelehrter, Höfling, Maler, Architekt, Goldschmied, Numismatiker, Schriftsteller und Kunstsammler. Darüber hinaus war er ein Erfinder von Wasserwerken und anderer Maschinen.


Život.

Byl synem chudého železničáře. Již jako mladý se nadchl pro družstevnictví a vedl "Turun Vähäväkist Osuusliike" v Turku, největší družstvo v zemi. Poté působil v Hamburku, kde ho silně ovlivnil Henrich Kaufmann, vůdce družstevnického hnutí. Do finské sociální demokracie ho přivedl Eetu Salin, jeho politický mentor. Roku 1907 za ni byl prvně zvolen do parlamentu. Tři roky nato, ve svých 29 letech, se stal místopředsedou parlamentu. Ve straně mu ale rychlý vzestup udělal i mnoho nepřátel (zejm. Eetu Valpas).  Roku 1917 odmítl říjnovou revoluci v Rusku a označil ji za „zločin proti dělnické třídě a demokracii“. Část sociálních demokratů měla však jiný názor a zapojila se do občanské války na straně rudých. Po jejich porážce a zlé reputaci, kterou si sociální demokracie takto vysloužila u většiny společnosti, si strana zvolila právě Tannera do svého čela, aby zhojil staré rány. Jeho velkým podporovatelem v těchto snahách i v úkolu přetlačit ve straně radikální síly se stal druhý prezident Finska, Lauri Kristian Relander. I díky tomu se ve 20. letech mohl Tanner stát prvním sociálnědemokratickým premiérem v historii. Šlo o kabinet menšinový a bez podpory prezidenta by tudíž nemohl vzniknout.  Po vypuknutí zimní války se Sověty roku 1940 byl jmenován ministrem zahraničí ve vládě Risto Rytiho. Oponoval Stalinovu tlaku a vyjednal dosti kruté příměří, které vyplývalo z nulové mezinárodní podpory, která nepřišla ani od Němců, již měli v té době spojeneckou smlouvu se Sověty (pakt Molotov-Ribbentrop). Když však Němci Sovětský svaz napadli a spojenecká smlouva tím padla, vycítila většina finských politiků šanci na obnovení bojů se Sověty díky spojenectví s nacistickým Německem. Tuto strategii podpořil i Tanner a byl jednou z klíčových postav skupiny, která vedla Finsko během tzv. pokračovací války. Jako na sociálního demokrata se na něj také zaměřovala sovětská válečná propaganda a jeho úlohu ještě zveličovala, když hovořila o tom, že Finsko ovládá „Mannerheim-tannerovská liga“.  Po vítězství Sovětů v druhé světové válce to vedlo k tomu, že Tanner byl označen za jednoho z hlavních viníků války a byl postaven před soud, který pod tlakem Sovětů proběhl v roce 1946. Byl odsouzen, v roce 1948 však byl z vězení propuštěn. Vrátil se do veřejného života a zaujal opoziční postoj vůči tzv. východní politice prezidenta Paasikiviho (na niž později navázal zejm. Urho Kekkonen). Navzdory velké nenávisti komunistů a kampaním, které proti němu vedly, Tannerovi se podařilo na protisovětských pozicích udržet celou sociální demokracii a roku 1957 byl dokonce znovu zvolen jejím předsedou. V 60. letech však již opozice vůči „zatuhlosti ve studenoválečnické rétorice“ vzrostla a roku 1963 o post předsedy přišel a stáhl se z politiky.

Väinö Tanner (12. března 1881 Helsinky – 19. dubna 1966 Helsinky) byl finský politik, premiér Finska v letech 1926–1927. Byl prvním sociálnědemokratickým předsedou finské vlády v historii. Zastával i řadu dalších vládních funkcí: ministr financí (1937–1939, 1942–1944), ministr zahraničních věcí (1939–1940), ministr zásobování (1940), ministr průmyslu a obchodu (1941–1942). Byl velkým propagátorem družstevnictví a v letech 1927 – 1945 vedl Mezinárodní družstevní alianci. Během finské občanské války odmítal spojení sociálních demokratů s komunisty a po této válce byl zásadní postavou obnovy finské sociální demokracie jakožto demokratické a národní síly. Zastával i později protisovětská stanoviska a odmítal ruský geopolitický vliv ve Finsku. Podporoval tvrdý protisovětský kurz v zimní a pokračovací válce. Finskou sociální demokracii vedl v letech 1918–1926 a 1957–1963.

Väinö Alfred Tanner (* 12. März 1881 in Helsinki; † 19. April 1966 ebenda) war ein finnischer Politiker und Ministerpräsident.


Fakta.

U lidí je nejčastější takzvaný fetální mikrochrochimérismus. Vzniká během těhotenství a to transplacentárním přenosem buněk plodu do cirkulace matky, který je označován jako fetální mikrochimérismus, přenosem buněk matky do fetální cirkulace, což je označováno jako maternální mikrochimérismus a přenosem fetálních buněk u vícečetného těhotenství, přičemž je více buněk přeneseno z plodu do těla matky než naopak. Buňky plodu mohou v krevním oběhu nebo orgánech matky přetrvávat roky, dokonce dekády po těhotenství. Fetální buňky se vyskytují i v těle žen, které prodělaly potrat, a to jak přirozený, tak uměle vyvolaný.  K přenosu fetálních mikrochimerických buněk (FMC) do těla matky dochází od počátku těhotenství, v krvi matky mohou být detekovány už v sedmém týdnu, přičemž jejich množství v krevním řečišti a tkáních matky postupně narůstá až do porodu, po něm je většina fetálních buněk z krevního řečiště matky odstraněna působením imunitního systému, který aktivuje jejich apoptózu. I přes tuto činnost imunitního systému je ale přetrvávání FMC v krevním oběhu nebo tkáních matky po porodu mezi savci běžné.  Bylo prokázáno, že 85% těhotných žen má ve své krvi buňky z těla svého plodu. U 50% žen tyto buňky přetrvávají i po porodu a u 25% dospělých žen se nachází buňky od jejich matek. Co se týče výměny buněk mezi dvojčaty v děloze, platí, že až 8% dvojčat je chimérických pro svou krevní linii, v případě trojčat dokonce 21%.  Předpokládá se, že fetální buňky, které jsou přenášeny do těla matky, jsou převážně hematopoetického původu a to například jaderné erytroblasty (NRBC), lymfocyty nebo hematopoetické kmenové buňky, rozpoznány byly také trofoblasty a mesenchymální kmenové buňky.

Význam.

Příčiny vzniku tohoto biologického fenoménu nejsou zatím stoprocentně jasné, nicméně pravděpodobná je teorie, že k přenosu buněk z plodu do těla matky dochází kvůli imunizaci matky, tedy aby imunitní systém matky nezahájil proti plodu aloimunitní reakci. Přesný proces, jakým je zajištěna tolerance imunitního systému matky vůči plodu ale není zcela objasněn. Osídlování matky buňkami jejích dětí je zřejmě dobrá strategie k tomu, aby došlo ke kýžené modulaci imunitního systému.  Současné práce předpokládají tři možné role fetálních buněk v těle matky. Některé navrhují jejich možnou negativní roli, která přispívá k zánětlivé odpovědi a tím k poškození mateřské tkáně, jiné navrhují naopak protektivní roli skrze fetální progenitorové buňky, které opravují případná poškození mateřské tkáně, třetí hypotézou je pak to, že FMC v těle matky existují bez vlivu na zdraví matky. O možné pozitivní roli FMC svědčí například studie, ukazující, že během těhotenství dochází k zlepšení prognózy některých autoimunitních onemocnění jako je roztroušená skleróza nebo revmatoidní artritida, přičemž tyto účinky jsou nejvýraznější během posledního trimestru těhotenství, tedy v době, kdy jsou koncentrace FMC v těle matky nejvyšší. Korelace naznačující možné negativní účinky lze naopak pozorovat u autoimunitních onemocnění postihujících štítnou žlázu, jako je Hashimotova "tyreoiditida" nebo Graves-Basedowova choroba. Přítomnost FMC byla častěji detekována v krvi a tkáni štítné žlázy právě u žen s autoimunitními onemocněními v porovnání se zdravými kontrolami. Rozporuplné závěry přináší i řada prací zkoumajících vliv přítomnosti FMC na nádorová onemocnění u matek, a to zejména v závislosti na typu nádoru. Například jedna z prvních prací, zkoumající korelaci mezi neoplastickou tkání a výskytem FMC, se zaměřila na karcinom děložního čípku a ukázala, že přítomnost fetálních buněk může implikovat vyšší riziko karcinomu děložního čípku. Naopak výsledky několika prací, které zkoumaly tutéž korelaci pro papilární karcinom štítné žlázy, naznačily možnou protektivní roli FMC. Ještě odvážnější je tvrzení, že buňky dítěte ve své matce mohou nahrazovat některé opotřebované tkáně a tím jim třeba prodlužovat střední délku dožití. Zajímavé v této souvislosti je, že v pokusech s myší se často fetální buňky usídlí v orgánu, který byl experimentálně poškozen.

Mikrochimérismus je přítomnost dvou a více geneticky odlišných populací buněk odvozených z různých zdrojů v jednom orgánu nebo jednotlivci. U lidí vzniká například při krevních transfúzích, transplantacích orgánů, nebo během těhotenství.

Mikrochimärismus (auch "Mikrochimerismus", engl. "Microchimerism") bezeichnet in der Medizin das bisher wenig erforschte, möglicherweise relativ häufige Überleben fremder Zellen im Körper. Es sind sowohl Zellen des Fetus im Körper der Mutter (fetaler Mikrochimärismus) noch viele Jahre nach der Entbindung lebend nachgewiesen als auch umgekehrt mütterliche Zellen im Körper des Kindes (mütterlicher Mikrochimärismus), im Gegensatz zu der bisherigen Ansicht, dass die Plazenta jeden Zellaustausch verhindere.


Sportovní činnost.

Na lodi se poprvé svezl ve čtyřech letech. V sedmi letech začal v Pardubicích trénovat, zpočátku na kajaku. V roce 1986 přesedlal na kánoi a v roce 1992 získal v Hamburku na kilometrové trati titul juniorského mistra světa.  V seniorské kategorii se výrazně prosadil v roce 1995 na mistrovství světa v Duisburgu, kde získal dvě stříbrné medaile na tratích 500 i 1000 metrů.  Největším úspěchem Doktorovy kariéry byl zisk dvou zlatých medailí o rok později na letních olympijských hrách v Atlantě v roce 1996, kde vyhrál závod jednotlivců na kilometrové i poloviční trati.  V následujícím roce vybojoval na mistrovství světa v Dartmouthu v Kanadě zlato na 500 metrů a dvě stříbrné medaile (na 200 a 500 metrů). Mistrem světa se stal Doktor i v Szegedu v roce 1998 v závodě na neolympijské trati 200 m. Celkem vybojoval na mistrovství světa čtrnáct medailí (dvě zlaté, devět stříbrných a tři bronzové).  Na mistrovství Evropy získal Doktor celkem jedenáct medailí (2/4/5).  Na LOH 2000 v Sydney byl vlajkonošem české výpravy, na obou kanoistických tratích obsadil osmé místo. Startoval také na Letních olympijských hrách 2004 v Athénách, kde dojel v závodě na 500 m na pátém místě a na dvojnásobné trati skončil čtvrtý.  Doktor již v roce 1999 vybojoval bronzovou medaili na mistrovství světa ve čtyřkanoi, ale jeho pokusy ve vícečlenných posádkách byly spíš výjimečné. Ani pokus o vytvoření deblkanoe s Jiřím Hellerem v roce 2003 nevyšel, ale o čtyři roky později se rozhodli spolupracovat znovu. Na mistrovství Evropy v Pontevedře obsadili jedno páté a jedno šesté místo.

Trenér a funkcionář.

V roce 2010 byl trenérem české reprezentace, který ji vedl na světový šampionát v Poznani v srpnu 2010. Je zároveň zaměstnanec ministerstva vnitra a souběžně smluvní zaměstnanec kanoistického svazu. V roce 2012 byl jmenován sportovním ředitelem Českého olympijského výboru, s tím je spojená i úloha vedoucího české olympijské výpravy, kterou bude poprvé plnit na Zimních olympijských hrách 2014 v Soči.  V březnu 2017 se rozhodl kandidovat do Rady České televize a dne 7. června 2017 byl do této funkce skutečně zvolen. Šestileté funkční období mu začalo od července 2017.

Soukromý život.

V roce 2000 se Doktor oženil s přítelkyní Kateřinou a o rok později se jim narodil syn Felix. V roce 2007 složil rigorózní zkoušku (PhDr.) na Fakultě tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy.

Martin Doktor (* 21. května 1974 Polička) je český rychlostní kanoista, dvojnásobný olympijský vítěz z roku 1996 z her v Atlantě, od července 2017 člen Rady České televize.

Martin „Boban“ Doktor (* 21. Mai 1974 in Polička, Tschechoslowakei) ist ein ehemaliger tschechischer Kanute. Er wurde zweifacher Sieger bei den Olympischen Sommerspielen 1996 in Atlanta.


Historie.

Americká (originální) verze se poprvé objevila 30. září 2003 na soukromém webu Riche Burlewa "Giant in the Playground Games", který se zabývá především světem Dungeons & Dragons. Jako zpestření tohoto webu si rychle našla srdce mnoha fanoušků a v prosinci 2005 získal Hůlkový řád místo na poslední straně časopisu Dragon Magazine, kde se objevoval až do září 2007, kdy časopis přestal vycházet. Od této chvíle je komiks šířen "pouze" prostřednictvím internetu a nebo jako série samostatných knižních publikací.

Děj.

Rozsáhlý komiks popisuje příběh The order of the stick (př. Hůlkový řád), skupiny dobrodruhů, kteří se v klasicky fantastickém světě toulají, hledajíce šanci nahrabat si pořádnou kořist nebo ukázat vlastní potenciál jako kouzelník, hrdina nebo prvotřídní zabiják. Skupina se skládá z šesti naprosto rozdílných charakterů. Roy Modrojílec, v podstatě hlavní hrdina příběhu, klasický hrdina, Haley Hvězdnotřpytná, po kořisti lačná krasavice, Durkon Hromoštít, trpasličí kněz uctívající Thora, Belkar Hořký Lísteček, pravděpodobně psychopatický zabiják, Elan, bard, jehož IQ by se mohlo rovnat IQ zlomeného šípu a Vaarsuvis, elf a kouzelník neznámého pohlaví.  Příběh by se dal rozdělit do několika etap, přičemž v každé se odehrává jiná část příběhu. Hlavní zápletka je však prostá : Skupina dobrodruhů bojuje proti ďábelskému kostěji. Děj je složitě propleten vedlejšími zápletkami, které postupně řeší minulost postav, vztahy mezi hlavními hrdiny nebo skutečný cíl výprav.  Komiks je rozdělen do jednostránkových dílů, přičemž v každém je minimálně jeden vtipný prvek, dialog nebo alespoň poznámka. Děj je místy poněkud vleklý, ale občas se objevují díly, které vyřeší děj z okna na okno.

Postavy.

Hůlkový řád: Roy Zelenojílec, Durkon Hromoštít, Vaarsuvis (zkráceně V.), Haley Hvězdotřpytná, Elan a Belkar Hořký Lísteček.  Čárový cech: Nale, Sabina, Thog  Ostatní významné postavy: Xykon, Rudoplášť, Monster in the Darkness (příšera v temnotách, zkráceně MitD), Miko Miyazaki, Hinjo, Shojo, O-chul a Celie.

Hůlkový řád ( "The Order of the Stick", zkratka OotS) je americký webový komiks od Riche Burlewa parodující fantasy hry na hrdiny (RPG) Dungeons & Dragons. Jednotlivé díly jsou vytvářeny v Adobe Illustratoru, vektorovém kreslícím programu.

The Order of the Stick (kurz OotS) ist ein Fantasy-Webcomic, der auf dem Rollenspiel Dungeons and Dragons (D&D) basiert. Ursprünglich ein reiner Webcomic, existieren mittlerweile neun gedruckte Bücher mit den gesammelten Comicstrips, einschließlich zahlreicher Bonus-Strips, die nicht im Internet erschienen sind. Der finanzielle Erfolg des Comics ermöglichte es dem Autor Rich Burlew, seinen alten Job zu kündigen und sich ganz dem Comic zu widmen. Ursprünglich erschien der Comic zweimal pro Woche, zwischendurch dreimal, mittlerweile aber wieder unregelmäßig.


Život a osudy.

Narodil se v židovské rodině jako sedmé z deseti dětí. V jedenácti letech vstoupil do učení u svého strýce, zlatníka a rytce. Po roce 1913, kdy se s rodinou přestěhoval do Německa, studoval na Uměleckoprůmyslové škole v Barmen u Wiethüchteru. Od roku 1922 pobýval s Ernstem a Campendonkem v Düsseldorfu. Stal se také členem Rýnské secese. V letech 1931–1933 vyučoval na Akademii v Düsseldorfu a stýkal se s Paulem Klee. V těchto letech také zachraňoval své dílo před nacisty v Polsku. V roce 1935 měl první samostatnou výstavu a později další, např. v Itálii, v Československu a v Rusku. V roce 1937 byl jedním z umělců, jejichž díla byla vystavena na "Entartete Kunst" v Mnichově. Také se v tomto roce setkal v Cagnes-sur-Mer s Picassem. Od té doby se Jankelův malířský styl stal monumentálnějším a barevně intenzivnějším. V roce 1940 sloužil jako dobrovolník v polské armádě na Západě ("Polskie Siły Zbrojne na Zachodzie"). V roce 1941 musel ze zdravotních důvodů odejít, žil poté v Kirkcudbright ve Skotsku. Od roku 1943 až do smrti žil v Aldbourne u Londýna.  Byl vychován v židovském duchu, jeho obrazy se řadí k nábožensko-mystickému lyrismu.  Jankelova tvorba se nejprve pohybovala mezi Kleem a Picassem, potom však expresivní znázorňování přírody a subjektivní zobrazování vlastních zážitků vystřídalo přísné, až slavnostně hierarchické uspořádání obrazu. Individuální pohled podléhá typizaci, subjektivita je objektivizována. Adlerovy pozdní obrazy v sobě mají mlčenlivou vážnost a do rýnské umělecké krajiny, nakloněné spíš dekorativnosti francouzského umění, vnášejí východoevropskou hodnotu.

Jankel Adler (26. července 1895, Tuszyn, Lodž, Polsko – 25. dubna 1949, Aldbourne, Londýn, Anglie) byl polský malíř a tiskař.

Jankel Adler (* 26. Juli 1895 in Tuszyn, Russisches Kaiserreich; † 25. April 1949 in Aldbourne, Wiltshire, England; eigentlich Jankiel Adler) war ein polnischer Maler und Graveur jüdischen Glaubens. Er gehörte zu den durch den Nationalsozialismus verfemten und verfolgten Künstlern.


Život.

Anastázie byla jediná dcera velkoknížete Michaila Nikolajeviče (1832−1909) a jeho manželky princezny Cecílie Bádenské (1839−1891), dcery velkovévody Leopolda I. Bádenského a jeho choti princezny Sophie Wilhelmine von Holstein-Gottorp a Švédské. V roce 1862 byl její otec jmenován místokrálem Kavkazu a Gruzie. Anastázie vyrůstala se svými šesti bratry ve Tiflisu a Petrohradě. V rodinném kruhu ji nazývali „Stasie“ a byla miláčkem svého otce. Ke svému staršímu bratrovi Nikolajovi měla zvláště blízko, neboť s ním sdílela umělecké zájmy.  V roce 1878 její matka Cecílie Bádenská a velkokněžna Marie Pavlovna (1854−1920), manželka Vladimíra Alexandroviče (1847−1909), dohodly sňatek Anastázie s Mariiným starším bratrem, dědičným velkovévodou Bedřichem Františkem III. Meklenbursko-Zvěřínským. Jejich babičky, Alexandra a Šarlota Pruská, byly sestry a obaja byly přímými potomky ruského cara Pavla I. Na jaře 1878 přicestoval Bedřich František do Tiflisu, aby požádal Anastáziiny rodiče o její ruku. Zasnoubení bylo oznámeno 4. května a v říjnu s rodinou odcestovala do Petrohradu přichystat svatbu.  24. ledna 1879 se Anastázie v Zimním paláci podle ruského pravoslavného a protestantského ritu s Bedřichem vzali.  8. února 1879 přicestovali novomanželé do Zvěřína, kde se mladý pár usídlil v Marienpalais. Staromódní a chladná atmosféra zvěřínského dvora ještě zhoršila Anastáziinu nechuť vůči nové vlasti. Jelikož její muž začal trpět silnými zdravotními problémy, byla nucena podnikat s ním časté cesty na zotavenou. Na jedné z těchto cest je dostihla v Palermu zpráva o smrti meklenburského velkovévody. Ten zemřel 15. dubna 1883 a návrat do Zvěřína k převzetí panovnických povinností byl nezbytný. Nicméně zdravotní stav nového velkovévody je brzy donutil opět odcestovat do mírnějšího podnebí. Bylo dosaženo kompromisu, kdy se velkovévodský pár pět měsíců zdržel ve Zvěříně a ostatní měsíce v roce trávil na oblíbených místech. V letech 1887 až 1895 pobývali manželé od listopadu do května v Cannes. Dochovaná Anastáziina korespondence prozrazuje vřelou, láskyplnou osobu, která se těší ze života. I přes své výstřelky nikdy nepozbyla náklonnosti svého manžela.

Skandál u dvora.

V průběhu let se zdraví jejího muže stále zhoršovalo, ale jeho náhlý skon vyvolal skandál: v časných ranních hodinách 10. dubna 1897 byl velkovévoda Bedřich František nalezen kočím v bezvědomí na ulici pod balkonovým zábradlím svého domu ve francouzském Cannes. Patrně se pokusil o sebevraždu. Byl přenesen zpět do vily, kde následkům svých zranění podlehl. Předešlé noci Anastázie pořádala soirée, kterého se její muž vinou svého špatného zdravotního stavu nemohl zúčastnit. Jelikož byla Anastázie ve Zvěříně velmi neoblíbená, byla spojována se smrtí svého muže. Smrt velkovévody byla posouzena jako nehoda, i když šlo o sebevraždu. Velkovévodkyně Anastázie zdědila jeho soukromý majetek (vilu v Cannes), švagr, vévoda Johann Albrecht Meklenburský převzal regentství za jejího nezletilého syna Fridricha Františka. Po smrti svého muže pobývala Anastázie ve Zvěříně již jen zřídka, dávala přednost životu na Azurovém pobřeží, v Petrohradu, Paříži nebo v Londýně.  Zanedlouho se její osobní tajemník, Vladimír Alexandrovič Paltov (1874–1944), stal jejím milencem. V roce 1902 s ním otěhotněla. Nejprve měla podezření na nádor v oblasti břicha, krátce před porodem onemocněla planými neštovicemi, a byla tudíž nucena uchýlit se do karantény. Její nemanželský syn, Alexis Louis von Wenden, se narodil 23. prosince 1902 v Nice. Později studoval na jistém Internátu v Normandii.

Pozdější roky.

V létě 1914, krátce před vypuknutím první světové války, navštívila velkovévodkyně Anastázie svého bratra velkoknížete Michaila Michajloviče a jeho rodinu v Anglii. Lidé po rakouském ultimátu očekávali vypuknutí války, ona však psala v dopise svému bratranci, ruskému carovi Mikuláši II., ["...doufám, že válka nevypukne a my se jednoho dne opět všichni shledáme."] Konflikt ji postavil do strašné situace. Obě její děti se postavily na německou stranu, zatímco její bratři bojovali za Rusko. Ona, sňatkem německá kněžna, mohla nyní žít pouze buď ve Francii, nebo v německém Zvěříně. Nakonec se rozhodla pro neutrální Švýcarsko a válku strávila v hotelu Savoy v Lausanne. Svou vilu v Cannes dala zdarma k dispozici jako špitál.  Během války očekávala zprávy od své dcery korunní princezny Cecílie a svého syna velkovévody Fridricha Františka IV., přes její dceru královnu Alexandrinu Dánskou. Bolševici během ruské Říjnové revoluce zavraždili její bratry Nikolaje, Georgije a Sergeje. Rozbití německé monarchie na konci války znamenalo ztrátu koruny jak pro jejího syna, tak i pro její dceru.  Po skončení války se rozhodla odcestovat spolu s Jekatěrinou Michajlovnou Dolgorukou zpět do Francie. Ve Villa Fantasia v Èze poblíž Cannes prožila své polední roky. Zemřela na záchvat mrtvice 11. března 1922 v Èze. Byla pohřbena po boku svého manžela v Ludwigslust. Díky jejímu skonu se její děti poprvé od roku 1914 znovu setkaly.

Potomstvo.

24. ledna 1879 se v Zimním paláci provdala za meklenburského velkovévodu Fridricha Františka III. Narodily se jim tři děti:  Ze vztahu s jejím osobním sekretářem Vladimírem Alexandrovičem Paltovem (1874 − 1944) se narodil syn:

Anastázie Michailovna Romanovová (; 28. července 1860, Petěrgof, Rusko – 11. března 1922, Èze, Francie) byla ruská velkokněžna, vnučka cara Mikuláše I. a sňatkem velkovévodkyně meklenburská.

Anastasia Michailowna Romanowa (; * in Peterhof, Russisches Kaiserreich; † 11. März 1922 in Èze, Frankreich) war ein Mitglied des Hauses Romanow-Holstein-Gottorp und durch Heirat Großherzogin von Mecklenburg.


Historie.

Zahrady byly založeny v roce 1564 při stavbě Tuilerijského paláce. Palác byl postaven pro francouzskou královnu Kateřinu Medicejskou, která byla italského původu a proto byly zahrady vytvořeny ve stylu italské renesance. Za vlády Ludvíka XIV. byly zahrady na pokyn ministra Colberta přebudovány podle návrhu zahradního architekta André Le Nôtre. V 1783 ze zahrady vzlétl s lidmi první balón plněný plynem, na což upomíná pamětní deska u vstupu do zahrady. Během Francouzské revoluce byly zahrady zpustošeny.  Během letních olympijských her v roce 1900 zde probíhaly soutěže v šermu.  Za druhé světové války byla část zahrady přeměněna na zelinářskou zahradu kvůli nedostatku dodávek během okupace.  V rámci přestavby Muzea Louvre za prezidenta Françoise Mitterranda byly zahrady obnoveny do stavu, který se co nejvíce blíží jejich původnímu stavu známému ze 17. století.

Vybavení parku.

V západní části parku se nachází bývalá oranžérie a bývalá míčovna (Jeu de Paume) z poloviny 19. století. V bývalé oranžérii dnes sídlí Musée de l'Orangerie (s díly malířů impresionismu a postimpresionismu), v míčovně je Galerie nationale du Jeu de Paume pro výstavy moderního umění.  V samotné zahradě jsou umístěna další umělecká díla. Ve východní části zahrady se nachází množství soch sochaře Aristida Maillola. Dále jsou zde sochy zvířat od Auguste Caïna.  Od roku 1998 jsou v zahradě instalována moderní sochařská díla umělců jako Auguste Rodin, Henry Moore, Roy Lichtenstein, Tony Cragg, Jean Dubuffet, Alain Kirili, Stephen Martin, Giuseppe Penone aj.  Rovněž zde probíhají dočasné výstavy.  V celém parku jsou volně k dispozici židle. Uprostřed parku se nalézá malý bazén, druhý se nachází poblíž Arc de Triomphe du Carrousel, kde je možný i pronájem miniaturních plachetnic pro děti.

Jardin des Tuileries (česky "Tuilerijská zahrada", též v plurálu "Tuilerijské zahrady") je veřejný park, který se nachází v Paříži v 1. obvodu. Park ve francouzském stylu je bývalým zámeckým parkem zbořeného Tuilerijského paláce, po kterém nese své jméno. Park se rozprostírá mezi Place de la Concorde na západě a Louvrem na východě a mezi pravým břehem Seiny na jihu a Rue de Rivoli na severu. Park byl spolu s Louvrem zapsán mezi historické památky. Jeho rozloha činí 28 ha.

Der () ist ein im französischen Stil gehaltener ehemaliger Barock-Schlosspark beim Louvre in Paris. Die Parkanlage erstreckt sich von der Place de la Concorde im Westen bis zum Louvre im Osten und ist im Süden von dem rechten Ufer der Seine, im Norden von der Rue de Rivoli begrenzt.


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu za dob britské mandátní Palestiny. Jeho otec Moše Kanjuk, pocházející z haličského města Ternopil (od roku 1991 součást Ukrajiny), byl osobním tajemníkem prvního telavivského starosty Me'ira Dizengoffa a později prvním kurátorem Telavivského muzea umění. Část rodiny byli učitelé, například děda učil hebrejštinu a sepsal učebnici tohoto jazyka, a rovněž tak Kanjukova matka Sara, pocházející z Oděsy, působila jako pedagožka. Její rodina imigrovala do Palestiny v roce 1909, v tentýž rok, kdy byl založen Tel Aviv, a usadila se v Neve Cedek. Již v dětství jej obklopovaly osobnosti hebrejské literatury: jeho kmotrem byl básník Chajim Nachman Bialik, učitelem ve školce spisovatel Josef Chajim Brenner a lékařem ve škole básník a esejista Ša'ul Černichovski. V sedmnácti letech se stal členem elitních úderných jednotek Palmach, náležících pod židovskou podzemní vojenskou organizaci Hagana, konkrétně jejich námořní složky Paljam. Během izraelské války za nezávislost v roce 1948 se zúčastnil bojů v okolí Jeruzaléma. V průběhu operace Jevusi v bitvě o Nabi Samwil jej a jeho četu opustil velitel, což se později objevilo v jeho knihách. O týden později utrpěl střelné zranění při bojích na hoře Sijón. Když se zotavil, pomáhal na lodích, které z Evropy do Izraele přivážely přeživší holokaustu.  Po vybídnutí jedním z předních výtvarných umělců té doby, Mordechajem Ardonem, nastoupil ke studiu na Becalelovu akademii, načež v roce 1951 pokračoval ročním studiem v Paříži. Poté se přestěhoval do New Yorku, kde se stal malířem, a kde žil následujících deset let. Během 50. let se pouštěl do řady dobrodružství: např. hledal zlato v Mexiku, diamanty v Guatemale a hrál hazard v Las Vegas. Dostal se mezi lidi ze showbusinessu, především ze sféry jazzu a filmu, a seznámil a spřátelil se tak například s hercem Marlonem Brandonem, zpěvákem Charlie Parkerem, zpěvačkou Billie Holiday, ale i se svou první manželkou, tanečnicí a choreografkou Lee Becker. Po pěti letech však manželství skončilo a on se v roce 1958 podruhé oženil, tentokráte s křesťanskou dívkou Mirandou Baker, s níž se později vrátil do Izraele, kde měli dvě dcery: Aju, spisovatelku a politickou aktivistku, a Naomi, terapeutku taiči.  V Izraeli se podle americké spisovatelky Nicole Krauss Kanjuk stal „jedním z největších a nejméně oslavovaných spisovatelů. S každým z jeho sedmnácti románů a sedmi sbírek povídek zemřel buď nemilován nebo nečten, zemřel pomalou a bolestivou smrtí odmítnutí, chudoby a nejasnosti. V posledních patnácti letech jeho života měl pravidelným zvykem umírat v nemocnici Ichilov na různé druhy rakoviny a jejich komplikace – viry, mrtvice, infekce, zápaly plic“.  V květnu 2011 podal na ministerstvo vnitra žádost změny svého náboženského statusu z „židovského“ na „bez vyznání“. Uvedl, že neplánuje konvertovat k jinému náboženství, ale že se nikdy necítil být zbožným židem. Mimo to, kvůli smíšenému manželství, které uzavřel, byly jak jeho děti, tak jeho vnuk registrovány jako osoby „bez vyznání“. Případ byl řešen distriktním soudem, který v říjnu 2011 jeho žádosti vyhověl. Kanjuk tak sice stále zůstal národností Židem, nikoliv však již náboženským vyznáním. Rozhodnutí soudu bylo v tomto smyslu přelomové. K podobnému kroku se díky tomuto precedentu měly chystat stovky Izraelců.  Zemřel v nemocnici Ichilov v Tel Avivu ve věku 83 let po dlouhém boji s rakovinou kostní dřeně. Ještě před svou smrtí se rozhodl věnovat své tělo pro vědecké účely.

Výběr z díla.

Během svého života Kanjuk sepsal sedmnáct románů, jedny paměti, sedm povídkových sbírek, dvě knihy esejí a pět knih pro děti a mládež. Jeho knihy byly přeloženy do dvaceti pěti světových jazyků a byly oceněny četnými literárními cenami. Mezi témata, jimž se věnoval, patří například izraelská válka za nezávislost, holocaust, okupace území získaných v šestidenní válce v roce 1967, vztah mezi rodičem a dítětem, či stárnutí. V březnu 2006 byla na Cambridge University pořádána mezinárodní konference věnovaná jeho dílu.  Jeho román "Adam Resurrected" z roku 1971 byl zfilmován režisérem Paulem Schraderem, který snímek představil roku 2008 pod názvem "Okamžik vzkříšení" („Adam Resurrected“).

Ocenění a pocty.

Kanjuk za svou literární tvorbu obdržel množství literárních cen a ocenění. Patří mezi ně následující:

Joram Kanjuk (: ; 2. května 1930, Tel Aviv – 8. června 2013, Tel Aviv) byl izraelský spisovatel, malíř, novinář a divadelní kritik. Mezi jeho nejznámější knihy patří "The Last Jew", "The Last Berliner" a "Adam Resurrected", přičemž za svou literární tvorbu byl oceněn četnými cenami, mj. Bialikovou či Sapirovou cenou.

Yoram Kaniuk; hebräisch יורם קניוק (geb. 2. Mai 1930 in Tel Aviv; gest. 8. Juni 2013 ebenda) war ein israelischer Schriftsteller, Maler, Journalist und Theaterkritiker. Im Mittelpunkt seines Schaffens standen das Verhältnis zwischen dem Judentum und Israel und die Auseinandersetzung mit der Shoah, als Vorläufer der „Literatur der zweiten Generation“, in der Kinder von Überlebenden die Traumata ihrer Eltern verarbeiten.