Historie.

Založení a začátky.

Black Sabbath vznikli roku 1968 v Birminghamu pod jménem Polka Tulk Blues Band (později zkráceno na Polka Tulk), krátce nato jej změnili na Earth, hráli styly blues rock a hard rock.  Black Sabbath měli jedinečný zvuk, který vyplýval z odlišných hudebních vzorů. Iommi byl značně ovlivněný Hankem Marvinem, který hrál na heavy-kytaru ve skupině The Shadows a také jazzovou kytaru; jeho idolem byl i Django Reinhardt. Bill Ward také ukázal slabost pro jazz, hlavně pro bubeníky Buddyho Riche a Gene Krupu. Geezer Butler jmenuje baskytaristu a zpěváka Jacka Bruceho z britské bluesové skupiny Cream jako člověka, který měl největší vliv při jeho hudebním formování: „On byl první baskytarista, jakého jsem kdy viděl, který vytahoval struny a hrál na baskytaru jako na úplně nezávislý hudební nástroj.“ Skupina spojovala hudební styly blues, jazz, rock a hrála coververze skladeb interpretů, jako jsou Jimi Hendrix, Blue Cheer a již zmínění Cream. Ozzy Osbourne říká, že byl hluboce ovlivněn skupinou The Beatles a jeho nejoblíbenějším albem všech dob je "Revolver".  Earth se posunuli do temnějšího směřování, kdy baskytarista Geezer Butler, fanoušek spisovatele Dennise Wheatleyho a jeho románů s tematikou černé magie, napsal skladbu s okultním tématem s názvem "Black Sabbath" (skladba byla očividně inspirovaná filmem Black Sabbath režiséra Maria Bava z roku 1963). Ve svém filmu o spojení skupiny po rozpadu vyhlásili, že skladba vychází z Butlerova zážitku, kdy jednou v noci viděl černý přelud s kapucí na konci své postele poté, co mu dal Ozzy okultní knihu v latině. Jméno Earth mátlo, protože už jedna taková kapela hrála, tak se přejmenovali na Black Sabbath.  Skupina objevila svůj konečný zvuk a styl náhodou. Když měli zkoušku ve studiu, které bylo naproti kinu promítajícímu horory, Ozzy si vzpomíná, jak Tony Iommi říkal ostatním členům: „Není to divné, že lidi platí, aby viděli film, který je vyděsí až k smrti?“ Skupina začala záměrně psát temné a hrozivé texty ve snaze o hudební odpověď na hororové filmy.

První éra: původní sestava (1968–1979).

Složení jejich nového temného zvuku s chováním Ozzyho na pódiu vedlo k úspěchu, skupina zabodovala se svým prvním albem s eponymním názvem Black Sabbath, které vydala roku 1970. Podepsali smlouvu s Warner Bros. pro trh v USA a Kanadě, Vertigo Records měl na starosti trh pro ostatní dostupné země. Jejich následující album "Paranoid" (také 1970) jim obstaralo ještě větší pozornost v USA a Británii. Skladba War Pigs byla napsaná jako protest proti válce ve Vietnamu a původně ji plánovali zařadit jako titulní singl. Skupina na poslední chvíli nahrála skladbu Paranoid, aby prodloužila stopáž alba. "Paranoid" se stal titulním singlem alba a také to byl jejich první singl, který výrazně zabodoval v rádiích.  Obsah skladeb (originálů a coververzí) z obou alb dával jemně ironicky najevo zájem skupiny o okultismus a černou magii. To byl rozhodující krok v určení jejich „temných“ a „hlubokých“ heavymetalových textech skladeb. Black Sabbath byli jednou z prvních skupin, která vystupovala s lyrickým obsahem skladeb, téměř se nevěnovali jiným tématům. Led Zeppelin, The Doors a další poukázali na magii nebo okultismus ve svých textech, ale jen velmi málo kapel (i současných) by se mohlo vyrovnat textům Black Sabbath (většinu napsal Geezer Butler) s jejich přímým odkazem na toto téma.  Další inovací byl vedlejší efekt nehody. Tony Iommi přišel o konečky dvou prstů na ruce, když pracoval s plechem v továrně. Okamžitě si vytvořil protézu z roztavené plastové lahve od čisticího prostředku. Poraněné prsty byly pochopitelně citlivé, tak Iommi přeladil na své kytaře Gibson standardní tón E na Cis. Zmenšené napětí strun mu dovolovalo hrát s menší bolestí a zátěží na prsty. Geezer svou baskytaru také vyladil tak, aby se přizpůsobil Tonymu. Nižší poloha dala hudbě hlubší či smysluplnější zvuk, hudba tak ladila spolu s texty.  Black Sabbath roku 1971 vydali své další album "Master of Reality". Toto album obsahovalo množství významných akustických věcí ("Solitude" obsahuje Tonyho flétnové sólo). Toto je často přehlíženo, přitom se jedná o přechod ve stylu Black Sabbathu. Přidali mnoho měnivých hudebních prvků do vydání svého čtvrtého alba Black Sabbath, Vol. 4 z roku 1972. Obsahuje baladu "Changes" (zní zde jen zpěv, baskytara, klavír a syntezátor) a hardrockové hymny jako "Supernaut" a "Snowblind" (obsahuje smyčcové nástroje). Black Sabbath, Vol. 4 je dosud „nejzralejším“ albem skupiny.  Okolo roku 1973 byli Black Sabbath jednou z nejpopulárnějších heavymetalových skupin na světě a hlavní koncertní atrakcí. Na dalším albu Sabbath Bloody Sabbath spolupracovali s klávesistou kapely Yes Rickem Wakemanem. Album se skládá z některých nejznámějších skladeb Black Sabbath. Společně s titulní skladbou album také obsahuje spacerockovou skladbu nazvanou "Spiral Architect" a "A National Acrobat" inspirovanou prog rockem.  V této době byli členové skupiny závislí na drogách, Ozzy a Bill Ward údajně každý den po dva roky brali LSD. Ozzy byl zapletený s drogami ve velké míře. Mnohé ze skladeb o drogách také hovoří, ať už otevřeně, nebo nepřímo.  Skupinu sužovaly hlavně problémy s managementem (kapelu řídil Ozzyho budoucí tchán Don Arden). Spory s managementem a pozdější změna vydavatelství v Británii (Vertigo vyměnili za WWA) narušily vydání nového alba. I přes tyto těžkosti vyšlo album "Sabotage" roku 1975 a setkalo se s velkým úspěchem. Avšak drogové problémy, pokračující pokusy v hudebním stylu (gregoriánské a mnišské chorály zdůrazněné ve skladbě "Supertzar"), změny na hardrockové scéně a vnitřní problémy narušily stabilitu a tvorbu skupiny.  Album "Technical Ecstasy" (1976) se setkalo s komerčním neúspěchem. Hudba na albu se skládala z orchestrů, syntenzátorů a zpěvu Billa Warda, který Ozzyho zastoupil po jeho náhlém odchodu uprostřed nahrávání. Po turné roku 1977 se Ozzy přestal objevovat na zkouškách kapely a zbývající členové nahráli nějakou tu hudbu se zpěvákem a bývalým členem Fleetwood Mac Davem Walkerem. Ozzy se vrátil do skupiny před nahráním alba "Never Say Die!", které vyšlo roku 1978 a bylo určitě albem, na kterém skupina nejvíc experimentovala a použila přitom prvky mnoha žánrů. Stejně jako předešlé album se mizerně prodávalo.

Druhá éra: The Dio Years (1979–1982).

Další album (poprvé se zpěvákem Ronniem Jamesem Diem) "Heaven and Hell" dokázalo skupině navrátit úspěch a dosáhlo nejvyššího umístění v žebříčku od alba "Sabotage" z roku 1975. Bylo to na turné, kde se Dio stal oblíbeným díky znamení „ďáblovy rohy“ (vztyčený ukazovák a malíček), které se stalo symbolem heavy metalu. Na albu spolupracoval klávesista Geoff Nicholls (Nicholls nebyl považován za oficiálního člena skupiny a často byl na koncertech nucen hrát ze zákulisí kvůli údajným estetickým záměrům, ale podílel se na napsání mnoha skladeb a zůstal s Black Sabbath i ve všech následujících sestavách). Během turné bubeník Bill Ward skupinu opustil kvůli osobním důvodům (oba jeho rodiče zemřeli během krátkého časového období, Ward zápasil s alkoholem a dalšími závislostmi). Ke skupině se přidal bubeník Vinny Appice, aby dokončil turné, a poté se objevil na následujícím albu "Mob Rules"; titulní singl se objevil ve filmu "Heavy Metal".  Neupravené vydání koncertní nahrávky "Live at Last" (pořízené ještě s Ozzym během turné 1972 Volume 4 Tour) podnítilo skupinu kvalitně nahrát živák z turné Mob Rules s názvem "Live Evil". Avšak během jeho dolaďování se projevily vnitřní problémy skupiny, jež měly za následek odchod Dia a Appice, kteří založili skupinu Dio.

Třetí éra: Born Again – Ian Gillan (1983–1984).

Bill Ward se vrátil k bicím a novým zpěvákem se stal Ian Gillan z Deep Purple. Gillan řekl: „Neplánoval jsem se připojit k Black Sabbath. Vyšel jsem ven s Geezerem a Tonym, ožrali jsme se a druhý den jsem zjistil, že jsem souhlasil, abych se stal členem skupiny. A oni jsou takoví milí chlapíci. Byla to ohromná zábava, platily se účty a prožil jsem s nimi krásný rok.“  Tato sestava nahrála album "Born Again", ale Bill Ward znovu opustil skupinu před začátkem turné a nahradil ho Bev Bevan z kapely Electric Light Orchestra. I když se album překvapivě stalo jedním z jejich nejúspěšnějších (#4 v UK charts), věci se nevyvíjely tak, jak měly, Ian Gillan se znovu přidal k Deep Purple. Bubeník Bill Ward se opět vrátil a roku 1984 bylo oficiálně ohlášeno angažování nového zpěváka Davida Donata. Avšak po šesti měsících zkoušení byl vyhozen managementem, kdy Tony a Geezer se hádali ohledně finančních otázek.

Nestabilita sestavy (1984–1987).

Stále se měnící sestava skupiny, rostoucí úspěch Ozzyho na sólové dráze a smíšené hudební kritiky uvrhly skupinu do Ozzyho stínu. Zakládající člen Geezer Butler odešel a založil novou skupinu Geezer Butler Band, která ale nevydala žádné album. Původní sestava Black Sabbath (Osbourne, Iommi, Butler, Ward) se sešla, aby zahrála na benefičním koncertě Live Aid v roce 1985. Po skončení show se Tony Iommi rozhodl nahrát sólové album a požádal o pomoc dlouholetého klávesistu Sabbath Geoffa Nichollse (nakonec se stal oficiálním členem skupiny) a zpěváka Glenna Hughese, bývalého člena skupin Deep Purple a Trapeze. Tony Iommi se zasnoubil se známou ženskou heavymetalovou hvězdou Litou Ford a požádal o pomoc baskytaristu (Dava Spitze) a bubeníka Erica Singera (Kiss a Alice Cooper) z její tehdejší kapely, aby dokončil formaci. Avšak management a tlak nahrávací společnosti je přiměl, aby album "Seventh Star" vyšlo jako "Black Sabbath featuring Tony Iommi".  Kolem alba se vede polemika kvůli Jeffovi Fenholtovi, který na albu také vystupoval. Tvrdí, že byl zpěvákem Black Sabbath okolo sedmi měsíců. Řekl, že kapelu opustil, protože mu prý nevěřili. Členové Sabbath trvají na tom, že nikdy nebyl členem skupiny, nahrál jen nějaká dema pro Tonyho sólové album. Údajně napsal některé skladby, které se na albu "Seventh Star" objevily.  Na začátku turné propagujícího album "Seventh Star" roku 1986 se Glenn Hughes porval a utrpěl vážnou krevní sraženinu v hrdle, kvůli které ztratil hlas. Neznámý mladý americký zpěvák Ray Gillen byl vybrán jako záskok a dokončil turné. Morálka ve skupině byla velmi vysoká, když začali nahrávat album "The Eternal Idol" (bývalý člen Bev Bevan se vrátil jako bubeník a baskytarista Bob Daisley se také na albu podílel), ale nový Black Sabbath zasáhla série neštěstí jako zlé vedení a finanční dluh, který pocházel hlavně z nevhodně naplánovaného využití drahých nahrávacích studií. Výsledkem bylo, že Ray Gillen během nahrávání skupinu opustil. Krátce nato se dal dohromady s bývalým kytaristou Ozzyho Osbourna Jakem E. Leem a spolu vytvořili úspěšnou skupinu Badlands (poté se přidal Eric Singer).

Éra Tony Martina (1987–1991).

Zpěvák Tony Martin (bývalý člen The Alliance) přinesl všechny znova přezpívané Gillenovy původní vokály na kazetách "Eternal Idol" a album nakonec vydali. Tony „The Cat“ Martin se jevil jako dokonalý zpěvák pro znovuoživené složení Black Sabbath. I když se trochu podobal Diovi, měl Martin evidentně vlastní styl.  Po nahrání "The Eternal Idol" většina skupiny Sabbath opouští. Iommi, Martin a Nicholls najali baskytaristu Joa Burta a bývalého bubeníka skupiny The Clash – Terryho Chimese pro krátké turné z roku 1987 "Eternal Idol".  Od roku 1988 bylo složení Black Sabbath opět stabilnější. Ve skupině hráli Tony Martin, Geoff Nicholls a přidal se místní bubeník Cozy Powell, který nahradil Terryho Chimesa. Powell, legendární bubeník, měl předtím úspěch se svou původní skupinou stejně jako s kapelami Rainbow, Whitesnake, ELP a mnoha dalšími. S baskytaristou Laurencem Cottlem, který nahradil Joa Burta, Sabbath vydali roku 1989 kritikou vysoce hodnocené album "Headless Cross". MTV video pro titulní singl se stalo velmi hraným a těšilo se většinou pozitivním recenzím. Baskytaristu Laurenca Cottleho nahradil veterán Neil Murray (bývalý spoluhráč Cozyho Powella ve skupině Whitesnake). Roku 1990 Sabbath vydali album "Tyr". Během let 1990 až 1991 skupina absolvovala turné na podporu alba.

Dehumanizer – opět Dio (1991–1992).

V roce 1992 se znovu sešla klasická sestava Black Sabbath z 80. let. Zakládající člen Geezer Butler spolu s Diem a Appicem se připojili k Iommimu (byla to stejná sestava jako na albech "Mob Rules" v roce 1981 a "Live Evil" z roku 1982) a společně nahráli album "Dehumanizer" (1992). Sabbath s albem opět zažívali úspěch a turné "Dehumanizer". Bylo to v době, kdy se Ozzy chtěl stáhnout do ústraní a navrhl Sabbathu, aby otevřel jeho poslední dvě vystoupení v Costa Mesa. Když se Dio odmítl zúčastnit, vystoupili Iommi, Butler a Appice bez něho.  Dio opustil skupinu, aby se vrátil do své úspěšné sólové skupiny, a Rob Halford, zpěvák skupiny Judas Priest, ho na poslední chvíli, speciálně pro toto vystoupení, nahradil. Původní sestava Black Sabbath s Billem Wardem se spojila, aby 15. listopadu 1992 zakončila druhou noc vystoupení. Na konci se Ozzy rozhodl, že bude dál pokračovat (následovalo turné „No More Tours“ s výstižným názvem "Retirement Sucks") a byly připraveny smlouvy na nové album a turné původního Sabbathu, na poslední chvíli však Ozzy odstoupil.

Opět Tony Martin (1992–1997).

Po Diově a Halfordově odchodu byl Vinny Appice nahrazen bývalým bubeníkem skupiny Rainbow Bobbym Rondinellim. Zpěvák Tony Martin a klávesista Geoff Nicholls se vrátili a Sabbath nahráli "Cross Purposes" a "Cross Purposes Live" – kombinaci CD a videa, která vyšla koncem roku 1994, kdy Bobby Rondinelli skupinu v půlce turné opustil. Překvapivě ho nahradil původní bubeník Sabbath Bill Ward. Po turné se Ward a Butler s Iommim, Martinem a Nichollsem rozešli.  Další střetnutí se uskutečnilo v roce 1995. Tentokrát síly spojila formace alba "Tyr", kdy se bubeník Cozy Powell a baskytarista Neil Murray připojili k Iommimu, Martinovi, Nichollsovi a nahráli album "Forbidden". Album produkoval Ernie C z rapcorové skupiny Body Count. Po nahrání alba Cozy Powell znovu kapelu opustil a nahradil ho vracející se Bobby Rondinelli.  V roce 1996 u Castle Records znovu nahráli a vydali kompilaci skladeb od roku 1983 (album "Born Again") po rok 1995 (album "Forbidden") s názvem "The Sabbath Stones". Po vydání skončila smlouva Tonyho Iommiho s vydavatelstvím.

Původní sestava (1997–2017).

Roku 1996 Ozzy Osbourne zorganizoval první ročník velmi úspěšného metalového festivalu Ozzfest. V roce 1997, před posledním vystoupením na festivalu, se připojil k Butlerovi a Iommimu, aby zahráli několik skladeb (na bicí hrál Mike Bordin, bubeník skupiny Faith No More). V prosinci 1997 Bill Ward spojil síly s Ozzym, Tonym, Geezerem a obnovili původní sestavu Black Sabbath poprvé od jejich náhlého setkání na Live Aid v letech 1985 a 1992.  Black Sabbath od té doby vydali minimálně jednu autorizovanou dvoudiskovou kompilaci, jednu dvoudiskovou live kompilaci a osmidiskový boxset. V roce 2001 napsali nové texty, na následujícím turné odehráli novou skladbu "Scary Dreams" a okamžitě začali pracovat na novém albu s legendárním producentem Rickem Rubinem, ale Ozzyho sólový kontrakt se zdržel a zřejmě překazil další vývoj alba. Po třech letech, v roce 2004, skupina znova vystoupila na Ozzfestu na počest svého 35. výročí. V roce 2005 Ozzy znovu vystoupil s Black Sabbath na Ozzfestu, na kterém se objevila také legenda Iron Maiden. Na klávesy nyní hrál syn Ricka Wakemana Adam.  V listopadu 2005 byli Black Sabbath slavnostně uvedeni do britské hudební síně slávy UK Music Hall of Fame, během slavnosti zahrála původní sestava. 13. března 2006 byla skupina také uvedena do Rock and Roll Hall of Fame. Black Sabbath ale žádnou ze skladeb nehrálo, namísto toho zahrála dvě jejich skladby "Hole in the Sky" a "Iron Man" Metallica.  Roku 2007 Ozbourne na svém webu uvedl, že původní sestava může spojit síly a nahrát nové studiové album, první po 30 letech. Oficiální návrat původní sestavy a potvrzení alba a turné se ale odehrálo až 11. 11. 2011 v 11 hodin a 11 minut pacifického času. Produkce se ujal Rick Rubin a album nazvané "13" vyšlo v červnu 2013. Na bicí zde usedl bubeník skupin Rage Against the Machine a Audioslave Brad Wilk, jelikož Bill Ward ze skupiny odešel.  Ačkoliv ještě v září 2014 Ozzy Ozbourne oznámil, že se skupina rozhodla nahrát příští rok (2015) ještě jednu desku a absolvovat další turné, během roku 2015 toto rozhodnutí změnili se slovy, že jsou na tvorbu nového materiálu příliš staří a pouze pojedou na závěrečné turné, jež pojmenovali The End Tour. V rámci tohoto turné se 30. června 2016 údajně naposledy představili i před vyprodanou pražskou O arénou, nejvíce skladeb zaznělo z druhého studiového alba kapely "Paranoid". Poslední dva plánované koncerty odehráli 2. a 4. února 2017 v hale Genting Arena ve svém domovském Birminghamu.

Sólové projekty členů skupiny.

Jedním z důvodů, proč Black Sabbath od obnovení původní sestavy v roce 1997 dosud nevydali nové album, je mnoho dalších aktivit, především zpěváka Ozzyho, který roku 1997 vydal kompilaci, v roce 2001 album, pak koncertní záznam v roce 2002, v roce 2003 znovu kompilaci, v roce 2005 kolekci a roku 2007 album "Black Rain".  Tony Iommi roku 2000 vydal své první sólové album Iommi, jehož příprava mu trvala celkem 5 let. Poté vydal nahrávky z roku 1996 pod názvem "The DEP sessions", kde zpívá Glenn Hughes. Další album nazvané Fused vydal v roce 2005 (práce na něm začaly roku 2003). Skupina Geezera Butlera "G/Z/R" vydala v roce 1995 album "Plastic Planet". Bill Ward vydal pouze singl z roku 2003 "Straws" a internetový singl "The Dark Hour". Jeho zájem o hudbu je zaměřen na Black Sabbath.  Na konci září 2006 španělský webzine "Rafabasa" oznámil, že Tony Iommi, Geezer Butler a Bill Ward by se mohli v létě 2007 spojit s Ronniem Jamesem Diem na turné na podporu alba "", které obsahuje poslední nahrávky a tři nové skladby napsané Iommim a Diem: "The Devil Cried" (singl), "Shadow of the Wind" a "Ear in the Wall". Bill Ward se nakonec rozhodl, že se do projektu nezapojí, místo toho se připojil Vinny Appice.

Členové.

V současnosti Black Sabbath hraje v sestavě

Návraty členů.

V roce 1985 se původní členové Black Sabbath (Iommi, Butler, Osbourne a Ward) spojili, aby zahráli na benefičním koncertě Live 8). Odehráli tři skladby ("Children of the Grave", "Iron Man" a "Paranoid)."  V roce 1992 se sestava Black Sabbath z let 1980–1982 (Iommi, Butler, Dio a Appice) znovu spojila a vydala na turné na podporu alba "Dehumanizer".  V tomto roce původní členové Black Sabbath odehráli tři skladby po jednom z Osbournových „posledních“ koncertů v Costa Mesa v Kalifornii.  Roku 1995 se sestava z let 1989–1991 (Iommi, Powell, Martin, Murray a Nicholls) znovu spojila a vydala na turné na podporu alba "Forbidden".  V letech 1997–1998 se původní členové znovu spojili, vydali na turné a vydali dvoudiskové koncertní album "Reunion". V letech 1999, 2001, 2004 a 2005 se opět spojili a vystoupili na Ozzfestu. Od roku 2001 se šíří fámy o vydaní nového alba, ale až 11. 11. 2011 bylo v souvislosti s oficiálním návratem a obřím turné potvrzeno.  První zpráva o návratu Black Sabbath se objevila v srpnu 2011 v britském listu Birmingham Mirror. Prozradil to Tony Iommi, který se vzápětí začal rozčilovat, že nic takového neřekl. V novinách ale doslova citovali Iommiho větu: "Opravdu se na to těšíme (na návrat) a ty věci, co píšeme, jsou skutečně dobré, blíží se to starým původním písním."  V listopadu 2011 se pak konala tisková konference v Los Angeles, kde skupina konečně oficiálně potvrdila návrat.  Podle internetových stránek Metal Hammer skupina v původním složení Ozzy Osbourne, Tony Iommi, Geezer Butler a Bill Ward navíc rozjela přípravy na turné. "Těšíme se a řekl bych, že věci, co píšeme, jsou fakt dobré," nechal se slyšet Iommi s tím, že deska vyjde patrně příští rok.  Dát Black Sabbath opět dohromady ovšem nebylo vůbec jednoduché. Bubeníka Warda trápí srdce a před několika měsíci navíc podstoupil operaci. "Uvidíme, jak na tom teď bude," řekl Iommi. Navíc "potíže" dělal i stále zaneprázdněný Ozzy Osbourne. Nakonec z něj vypadla klasická hláška "nikdy neříkej nikdy" a vše se mohlo rozběhnout.

Black Sabbath byla anglická heavymetalová skupina, považovaná též za zakladatele heavy metalu, která prakticky ovlivnila mnoho jiných stylů. Původní sestava: Ozzy Osbourne (zpěv), Tony Iommi (kytara), Terrance „Geezer“ Butler (baskytara) a Bill Ward (bicí).

Black Sabbath war eine ab 1969 unter diesem Namen bestehende englische Heavy-Metal-Band aus Aston (Birmingham), die als Mitbegründer dieses Genres und als prägende Größe des Hard Rock der frühen 1970er-Jahre gilt. Der Band wird ein maßgeblicher Einfluss auf die Entwicklung der Rock- und Heavy-Metal-Musik der folgenden Jahrzehnte zugesprochen, ebenso auf die Entstehung des Subgenres Doom Metal und über ihre manchmal diabolischen Inhalte indirekt auf den Black Metal. Ihr finales Konzert fand am 4. Februar 2017 in ihrer Heimatstadt Birmingham statt.


Historie a tradiční formy.

Tato technika se vyvinula výhradně v mimoevropských hudebních kulturách, a to především v Tuvě a v Tibetu. V Tibetu je harmonický zpěv součástí meditace tamějších mnichů. Dvojhlasost zpěvu, tedy rozeznění alikvotních tónů však není záměrem a cílem, ale vlastně jakýmsi vedlejším produktem meditace. Alikvoty vznikají, protože při meditaci se zpívá velmi pomalu, soustředěně a hluboko. (viz technika) V Tuvě je alikvótní zpěv součástí tradiční kultury (je nazýván Chöömej) a takto tam zpívají především pastevci. Existuje několik různých druhů tuvanského alikvotního zpěvu, všechny jsou však založeny na nápodobě přírodních zvuků, větru, zpěvu ptáků apod. V Evropě nebyl harmonický zpěv provozován až do dvacátého století. V souvislosti s nárůstem zájmu klasicky vzdělaných evropských hudebníků a hudebních skladatelů o mimoevropské hudební kultury byla tato technika objevena a vůbec prvním Evropanem, který se ji naučil byl Karlheinz Stockhausen. V sedmdesátých letech byl pak tento styl zpěvu objeven širší hudební veřejností mimo jiné v souvislosti s šířením hnutí New age. Od té doby se alikvotním zpěvem zabývá mnoho lidí po celém světě a od té doby se také datuje nová epocha pro alikvotní zpěv. Ten se nyní vyvíjí mimo své původní tradiční kultury do různých nových forem.

Využití.

Harmonický zpěv je využíván k více účelům. Velmi často slouží svému původnímu účelu, tedy jako prostředek a vůbec způsob meditace. Co se týká tohoto způsobu využití, není ani tak důležitá hudební úroveň, ale spíše fakt, že harmonický zpěv vyžaduje velké soustředění a pozornost, což jsou schopnosti s meditací úzce související. Harmonický zpěv je také využíván jako terapeutická metoda. Není však uznán oficiální západní muzikoterapií jako skutečně efektivní. Nutno dodat, že také není skoro vůbec prozkoumán, především proto, že se stále vlastně jedná o novinku. Alikvotní zpěv se nejčastěji využívá k hudebním účelům. Zde se dá říci, že evropská kultura harmonický zpěv velmi obohatila. Vzhledem k tomu, že měl tradicí dané a omezené využití, neměl tolik vyvinutou techniku a zůstával stále stejný. V evropském prostředí někteří zpěváci dovedli harmonický zpěv na virtuózní úroveň a hranice se dále rozšiřují. Dalším důležitým přínosem je využití alikvotního zpěvu v kompozici, resp. psaní, či aranžování skladeb ryze západního charakteru s využitím alikvotního sboru. Tradičně se alikvotní zpěv prováděl pouze sólově nebo unisono. Vytvořením sboru z alikvotních zpěváků pak vzniká těleso s velkým zvukovým potenciálem, radikálně vzrůstají možnosti skladatele, který může využít jak nádherného zvuku, tak dvojhlasosti zpěvu a obrovského tonálního rozsahu a intonačních možností alikvotního sboru. Tato možnost zůstává stále téměř nevyužita a to hned z několika důvodů: Západní hudba stále ještě alikvotní zpěv zcela nepřijala a proto existuje určitá propast mezi skladateli a interprety vážné hudby a interprety alikvotního zpěvu. Druhým důvodem je, že alikvotní zpěv, ač byl vytržen z duchovního prostředí, je s ním dále spojován a mnoho evropských alikvotních zpěváků tvrdí, že duchovní a hudební rovina jsou u alikvotního zpěvu zcela neoddělitelné. Některé aspekty západního přístupu k hudbě jsou proto z tohoto pohledu vlastně mimo oblast alikvotního zpěvu. Za třetí, vzniká problém s laděním, jakmile by měl být alikvotní zpěv doprovázen jakýmkoli hudebním nástrojem, který produkuje tóny (ne šramoty jako například bicí a perkuse - ty jsou k doprovodu alikvotního zpěvu využívány často). Alikvotní zpěv využívá přírodních vlastností zvuku a funguje tedy na principu přirozeného ladění, ale v evropské hudbě se už od osmnáctého století využívá temperovaného ladění. Stejný princip (rozdílnost ladění) způsobuje i potíže při kompozici skladeb pro alikvotní sbory. Problém ladění bude nutno nějak rozřešit. Konečně, k vytvoření solidní tradice ještě nebylo dost času. Alikvotní zpěv ve své evropské podobě se skutečně profesionálně provozuje maximálně třicet let.

Technika.

Zcela základní pro harmonický zpěv je trpělivost. Úplné začátky totiž nejsou příliš jednoduché. Stručně a zjednodušeně řečeno technika alikvotního zpěvu spočívá vlastně ve velmi pomalém přezpívávání samohláskové řady U - O - A - E - I, přičemž jednotlivé alikvóty je třeba trpělivě nalézat a rozeznívat právě "mezi" těmito samohláskami. Jak pokračujeme v této řadě dál v prostoru mezi jednotlivými samohláskami totiž zaznívají vzestupně tóny alikvotní řady. (Hlásky jsou i v normální řeči co se týče obsažených frekvencí seřazeny přesně takto, U je nejníže a I nejvýše) Alikvoty se vždy ozývají v okamžiku, kdy je zvuk jaksi na půli cesty mezi nějakými dvěma samohláskami. A proto je právě potřeba řadu přezpívávat velmi pomalu, aby bylo možné všechny alikvóty najít. Tato základní technika se nazývá „NG“, dále existují ještě techniky „bird“ a „gong“. Prvním cílem je tedy vůbec umět vědomě rozeznít určitý alikvotní tón. Dále je možné se zlepšovat v technice ovládání a obratnosti ve výměně alikvótú podle následující stupnice, kterou formuloval David Hykes. Jedná se vlastně o formy alikvotního zpěvu. Hykesova osnova má ještě další stupně, ale ty už se netýkají čistě technické stránky zpěvu, jsou to spíše jakési vyšší stupně, více souvisejí právě s duchovní stránkou věci.  K technice se dá přistupovat různě a vzhledem k tomu, jak je dnes alikvotní zpěv rozšířen, existuje více přístupů. Dvě věci však zůstávají patrné. Za prvé, každý zpěvák je téměř vždy výrazně ovlivněn spíše tibetským nebo spíše tuvanským alikvotním zpěvem a z něj vychází. Za druhé, jak bylo řečeno výše, technika je pouze část alikvotního zpěvu a nestačí sama o sobě, což ostatně platí pro hudbu obecně.

Alikvotní zpěv, nebo též hrdelní zpěv, harmonický zpěv, je zvláštní druh zpěvu založený na vědomém zesílení alikvotních tónů pomocí jemné práce s rezonančním prostorem v ústech a polohou jazyka. Jedná se tak vlastně o techniku dvojhlasého zpěvu, kdy pokaždé zní základní tón a současně s ním o příslušný interval vyšší alikvotní tón.

Obertongesang ist eine Gesangstechnik, die aus dem Klangspektrum der Stimme einzelne Obertöne so herausfiltert, dass sie als getrennte Töne wahrgenommen werden und der Höreindruck einer Mehrstimmigkeit entsteht. Man spricht dann von Obertongesang, wenn den Obertönen eine eigenständige musikalische Funktion zukommt, zu unterscheiden von Gesangtechniken, die lediglich die Klangfarbe der Stimme mit Obertönen anreichern.


Původ názvu.

Název města pochází z řečtiny a znamená "bratrská láska" ("filos" – láska, "adelfos" – bratr).

Městské čtvrtě.

Původním místem osídlení Filadelfie jsou čtvrti "Old Town" a "Society Hill", nachází se v centrální části města (na jihovýchodě), na pravém břehu řeky Delaware. Tvoří je převážně cihlové domy z 18. a 19. století. Velmi významnou z hlediska historie Spojených států je oblast nazývaná "Independence National Historic Park", park s řadou historických budov západně navazuje na čtvrť Old Town.

Independence National Historic Park.

Independence National Historic Park (Národní historický park nezávislosti) je park s řadou historických budov v centru Filadelfie, rozkládá se na ploše přibližně 20 ha (0,2 km). K nejvýznamnějším památkám náleží budova "Independence Hall" vystavěná v georgiánském stylu, kde se 4. července 1776 sešli zástupci třinácti kolonií, aby sestavili Deklaraci nezávislosti. Za budovou leží náměstí "Independence Square", kde byla Deklarace poprvé veřejně přečtena. Dříve byla umístěna v budově další významná památka zvon "Liberty Bell" (Zvon svobody), nyní je samostatně v "Liberty Bell Center". Zvon pochází z roku 1752 a používal se při významných příležitostech. K dalším významným budovám v parku náleží "Congress Hall", místo zasedání kongresu Spojených států (v době, kdy byla Filadelfie hlavní město) a "Old City Hall", stavba z roku 1791, původní místo Nejvyššího soudu USA. Dále "Library Hall" z roku 1790 a "Carpenter's Hall", nejstarší cech v zemi (založen 1724). Východně od Independence Hall leží "Philosophical Hall", sídlo americké filosofické společnosti (založené roku 1743 B. Franklinem) a "Second Bank of the US", mramorová stavba z roku 1824 dle vzoru řeckého Parthenonu, dříve sídlo federální národní banky, nyní "National Portrait Gallery".

Old City a Society Hill.

Východně od Independence Nat. Historic Park leží Old City (Staré Město). V sedmdesátých letech minulého století prošla čtvrť rekonstrukcí, v přízemí obytných domů se nachází galerie, knihkupectví a další místní malé obchody. "Elfreth's Alley" je považována za nejstarší obývanou ulici ve Spojených státech. Čtvrť Society Hill tvoří především historické dvou až trojpodlažní cihlové řadové rodinné domy. Charakteristické jsou barevné dřevěné okenice a dveře domů. Místy malé tabulky na domech informují o historii domu a prvních nájemnících. Centrum čtvrti leží na náměstí "Washington Square".

Center City, Logan Square a Rittenhouse Square.

Západně od historické části města (Old City a Society Hill) leží střed Center City (Center City je definována jako oblast) s jednou z dominant Filadelfie, budovou radnice ("City Hall", na náměstí "Penn Square"). Stavba byla dokončená v roce 1901 a s výškou 167 m patřila ve své době k nejvyšším stavbám na světě (respektive byla v letech 1894 - 1908 nejvyšší obytnou nesakrální stavbou na světě). Naproti radnici stojí rozlehlý zednářský chrám, stavba 1868 - 73 v normanském slohu. Západně od radnice a Penn Square leží ulice "JFK Boulevard" (ve čtvrti Logan Square), v jejím okolí se nachází nejvyšší výškové budovy ve městě. Oblast je hlavní finanční čtvrtí města, jsou zde velké hotely, muzea, koncertní sály, obchody a restaurace. Nejvyšší budovou ve městě je "Comcast Center" s 297 m, stavba z let 2005 - 08. Nicméně známější je design druhé nejvyšší budovy ve městě "One Liberty Place" z roku 1987, má 288 m. V severovýchodní části čtvrti, zejména v okolí třídy "Benjamin Franklin Parkway", se nachází tzv. "Museum District". Je zde řada muzeí, k nejvýznamnějším náleží Philadelphia Museum of Art a Franklin Institute Science Museum. Na Logan Square navazuje jižně čtvrť Rittenhouse Square, částečně také s výškovými budovami, rovněž s historickými výškovými budovami a s původní cihlovou zástavbou místy nahrazenou novostavbami. Střed čtvrti je na stejnojmenném náměstí "Rittenhouse Square", plném zeleně se sochami a stánky s uměním.

University City a jih města.

Západně od Rittenhouse Square, za druhou z filadelfských řek "Schuylkill", leží čtvrť University City. Sídlí zde univerzita University of Pennsylvania založená v roce 1740. Vedle kampusu jsou tu i dvě muzea, "Muzeum archeologie a antropologie" a "Institute of Contemporary Art" s díly současných umělců z celého světa. Jižně od Rittenhouse Square leží "South Street" v jejímž okolí se nachází řada restaurací, obchodů s levným zbožím, hudebními nahrávkami apod. Ve čtvrti "Bella Vista" je pak oblíbený "Italian Market", jedno z největších venkovních tržišť ve Spojených státech. Nabízí se zde zboží řemeslníků, domácí sýry, těstoviny, čerstvé ryby, maso.

Fairmount Park a sever města.

Fairmount Park leží v severozápadní části města, s rozlohou 37 km2 patří k největším městským parkům v zemi. Středem parku protéká řeka "Schuylkill", podél řeky vedou trasy pro běžce a cyklisty, na levém břehu řeky se nachází veslařský klub. V parku je také několik historických domů, nejstarší je z 16. st. Rovněž je zde umístěna filadelfská zoo. Severně od parku leží čtvrť "Germantown" s několika historicky cennými budovami, především z 18. st. Severně od Germantownu leží čtvrť "Chestnut Hill" s historickými obytnými domy a panskými sídly. Čtvrť má také nejvyšší nadmořskou výšku ve městě, 136 m.

Městské části.

Filadelfie se skládá z 12 oblastí ("sections").  Center City, South Philadelphia, Southwest Philadelphia, West Philadelphia, Lower North Philadelphia, Upper North Philadelphia, Bridesburg-Kensington-Richmond, Roxborough-Manayunk, Germantown-Chestnut Hill, Olney-Oak Lane, Near Northeast Philadelphia, and Far Northeast Philadelphia.  Každou z těchto oblastí pak tvoří jednotlivé čtvrtě ("neighborhoods").

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 1 526 006 obyvatel.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 12,3 % populace.

Doprava.

Hromadná doprava.

Město má rozsáhlou síť veřejné hromadné dopravy. Na starost ji má SEPTA (Southeastern Pennsylvania Transportation Authority). Páteř dopravy tvoří dvě linky metra, které jsou však z velké části nadzemní. Filadelfie je jedno z mála měst v Severní Americe, které si ponechalo tramvajové linky. Dnes jich je v provozu jen osm, většinou jsou rychlodrážního charakteru. V centru města jezdí tramvaje v tunelu tak, aby nebránily provozu na povrchu. Většina tramvajových linek vede do západní Filadelfie, což je starší část města. Tramvajová síť byla kdysi rozsáhlejší, avšak většina tratí byla nahrazena autobusy v padesátých letech. Kromě kolejové dopravy může SEPTA občanům a návštěvníkům města nabídnout autobusovou, trolejbusovou a vlakovou dopravu.

Železniční doprava.

Filadelfie byla vždy důležitým železničním uzlem, kromě příměstských vlaků se zde nachází i důležitá stanice Amtraku s výpravnou nádražní budovou v klasicistním stylu ("Greek Revival").

Filadelfie () je největší město Pensylvánie. Leží v severovýchodní části Spojených států, na soutoku řek Delaware a Schuylkill River, přibližně 100 km západně od pobřeží Atlantského oceánu. V roce 2010 mělo město 1 526 000 obyvatel, celá metropolitní oblast pak přes 6 milionů obyvatel. Filadelfie je sídelním městem arcibiskupa filadelfské arcidiecéze, který je zároveň metropolitou Provincie Pensylvánie. Město má velmi významné postavení v historii Spojených států, byly zde sepsány Deklarace nezávislosti a Ústava Spojených států. V letech 1790–1800 sloužilo jako hlavní město USA. Ve městě se nachází řada univerzit a vysokých škol, mezi nimi i University of Pennsylvania. Koncem října 1918 tam probíhal "Kongres Středoevropské Unie" jejímž prezidentem byl zvolen Tomáš Garrigue Masaryk.

Philadelphia ist eine Stadt im US-Bundesstaat Pennsylvania. Mit rund 1,6 Millionen Einwohnern (Stand: 2016, Schätzung des U.S. Census Bureau) ist sie die sechstgrößte Stadt der Vereinigten Staaten und die größte des Bundesstaates Pennsylvania. An der Ostküste ist Philadelphia nach New York City die zweitgrößte Stadt. Die Stadt liegt am Delaware River im Zentrum der Metropolregion Delaware Valley.


Úvod.

Obecná charakteristika teorií.

Zastánci vládního spiknutí proti svým vlastním občanům poukazují na údajné nejasnosti, nelogičnosti, nesmyslnosti a lži ve vysvětlení událostí 11. září 2001, které bylo zveřejněno v médiích, a přicházejí s vlastními verzemi událostí. Nejčastější společný prvek konspiračních teorií je podezírání Bushovy administrativy a představitelů vojensko-průmyslového komplexu z předem plánované akce s cílem získat nového nepřítele, proti kterému by mohli vést válku, oživení ekonomiky a zbrojařského průmyslu. Dále pak mělo být účelem naklonit si veřejné mínění pro následné válečné tažení do strategicky významných regionů bohatých na zásoby ropy a zemního plynu, přimět občany k ústupkům z ochrany soukromí a navodit atmosféru strachu před dalšími útoky. Kromě toho podle zastánců této teorie si na základě těchto ústupků měla vláda upevnit moc a snadněji se vypořádat s odpůrci. Dále údajně vydělala několik stovek miliard dolarů z pojistných podvodů, ze zničení účetních záznamů v Pentagonu ohledně válečných výdajů a státních zlatých rezerv.  Stupeň údajné viny vlády USA označují konspirační teoretikové kategoriemi: Podle průzkumu, provedeného v říjnu 2006 deníkem The New York Times a zpravodajskou sítí CBS News tvrdilo jen 16 % Američanů, že americká vláda říká pravdu ohledně útoků a dalších 59% si myslelo, že Bushova administrativa něco tají.

Spolky zastánců konspiračních teorií.

Zastánci teorie spiknutí založili mnoho různých skupin a spolků, sdružujících představitele nejrůznějších profesí - například sdružení architektů a stavitelů, vysokoškolských profesorů a studentů nebo pilotů, kteří se pokoušejí zpochybnit oficiální verze událostí. Sdružení akademiků, reprezentované 75 profesory, například tvrdí, že vyvrátilo teorii „palačinkového“ kolapsu nebo že identifikovali přítomnost komerční pyrotechnické směsi Thermate na základě zbytků síry. Skupina stavařů, která patří mezi příznivce konspiračních teorií, je sdružena do spolku Architects & Engineers for 9/11 Truth.

Uvažované motivy pachatelů útoků podle konspiračních teoretiků.

Americká dominance.

V roce 2006 členové konspiračního spolku "Scholars for 9/11 Truth" prohlásili že skupina amerických neokonzervaticů nazvaná Project for a New American Century (PNAC), zahrnující jména jako Paul Wolfowitz, Dick Cheney nebo Donald Rumsfeld, prosazuje americkou dominanci ve světě a zorganizovala útoky z 11. září, jako výmluvu pro invaze do Iráku, Afghánistánu a později Íránu. V září 2000 PNAC vydal strategickou studii nazvanou "Přestavba Americké obrany". David Ray Griffin ve své knize "The New Pearl Harbor: Disturbing Questions About the Bush Administration and 9/11" vydané roku 2004 tvrdí že tato studie byla přípravou pro útoky z 11. září. Dokládá to jazykem studie v níž se píše, že "proces transformace, i když přinese revoluční změny, bude pravděpodobně dlouhodobý, postrádajíc nějakou katastrofickou a kataklysmatickou událost - jako nový Pearl Harbor".  Matt Taibbi ve své knize "The Great Derangement" tvrdí, že konspirační teoretikové vytrhují to co je v analýze napsáno z kontextu, "transformace" popsaná v analýze má být desetiletí trvající proces přechodu armády z éry Studené války do podoby "moderní armády" schopné provádět rychlé lokalizované akce. Považuje také za podivné, že by spiklenci veřejně deklarovali své cíle rok před akcí.

Invaze v ekonomických zájmech USA.

Někteří konspirační teoretici považují za důvod spiknutí snahu kontrolovat světová naleziště ropy. 11. září mělo dát USA možnost spustit války, které již nějaký čas plánovali. Například Andreas von Bülow, bývalý ministr obrany a ministr pro výzkum a technologie NSR (v 70. a 80. letech) napsal knihu "Die CIA und der 11. September", ve které tvrdí, že útok 11. září byl zinscenován tajnými službami USA k ospravedlnění následných válek v Afghánistánu a Iráku. Bývalý premiér Malajsie Mahathir Mohamad uvedl, že má důkazy o tom, že (11. září) byly falešné útoky, aby Spojené státy mohly začít válku proti muslimům.

Nový světový řád.

Alex Jones a další tvrdí, že útoky inspirovala skupinou vlivných lidí s bankovními, korporátními, globalizačními a vojenskými zájmy s cílem vytvořit světovou vládu.

Navrhované historické precedenty.

Konspirační teoretici často odkazují k dokumentu z doby Kubánské krize, s návrhem ovlivnění veřejného mínění, zahrnujícím i fingované útoky na vlastní civilní obyvatelstvo, známému jako Operaci Northwoods. Tento návrh obsahoval několik teroristických útoků ve Spojených státech, z nichž by měli být obviněni kubánští agenti, následné invazi na Kubu a sesazení Castra. Plán byl tehdejším ministrem obrany i prezidentem zamítnut, jeho autor následně zbaven velení. Plány Operace Northwoods byly po čtyřiceti letech odtajněny.

Jednotlivé teorie.

Neobvyklost událostí, jakým je nepochybně náraz unesených dopravních letadel do velmi vysokých budov a jejich následné zřícení, přirozeně vzbuzuje množství otázek. Konspirační teoretikové se snaží tyto otázky zodpovědět (nebo pokládají jiné) se záměrem nalézt skrytého viníka, kterým má být nějaká součást establishmentu.  Hlavní prvky těchto konspiračních teorií zahrnují údajné nesrovnalosti v identifikaci atentátníků, zpochybnění jejich schopností pilotovat, neefektivní a zmatené reakce po zjištění unesených letadel. Zřícení budov Světového obchodního střediska se jeví jako by byly vyvolané řízenými explozemi, do Pentagonu měla narazit řízená střela, zajišťující zničení účetních dokumentů a následně realizaci několik let předpřipravených válečných plánů a další.

Identita atentátníků.

Všechny tyto teorie snadno vyvrátilo šetření, při kterém se ukázalo, že šlo o chyby při přepisu jmen z arabštiny.

Nedostatečná nebo pomalá reakce na únosy letadel.

Města New York a Washington brání letecká základna Andrews, situovaná asi 15 mil od Washingtonu. Tamní stíhačky a speciálně vycvičení profesionální piloti, kteří jsou v nepřetržité pohotovosti, dokáží dosáhnout New Yorku během asi 4 minut. První náraz se odehrál v 8:46 (let č. 11 do Severní věže), první náznak nestandardního chování, implikujícího únos letadla (ostrá změna kurzu, poté vypnutí navigačního signálu) nastal v 8:13. Již v tento čas měly být NMCC, FAA, a jiné úřady a agentury podle běžných předpisů v pohotovosti a koordinovaně odvrátit nebezpečí a hájit bezpečnost obyvatelstva.  Údajně nebyly nalezeny tzv. černé skřínky unesených letadel. Toto tvrzení se ale ukázalo v případě letu 93 a 77 jako nepravdivé. Nebyly nalezeny černé skřínky letadel letů UA 175 a AA 11y.

Světové obchodní centrum.

Mnozí konspirační teoretici věří, že zhroucení budov Světového obchodního centra v roce 2001 nebylo způsobeno nárazem letadel a následným požárem, ale explozí trhavin uložených v budovách. Významní zastánci této teorie jako fyzik Steven E. Jones, architekt Richard Gage, softwarový inženýr Jim Hoffman a teolog David Ray Griffin, tvrdí, že nárazy letadel a následné požáry nemohly budovy oslabit natolik, aby došlo k jejich úplnému zhroucení a budovy by se tak neměly zhroutit úplně a jejich pád by měl být pomalejší, protože mu energii odebírala destrukce spodních pater budovy.  Národní institut standardů a technologie (NIST) a časopis "Popular Mechanics" tyto teorie otestovaly a zamítly. Odborná veřejnost většinou přijímá model ohněm způsobeného, gravitací vedeného kolapsu budov Světového obchodního centra. NIST netestoval potenciální rezidua výbušnin na ocelových nosnících, a to z důvodu pravděpodobných neprůkazných výsledku, protože podobné sloučeniny mohly vzniknout již při stavbě věží.  V roce 2006 Jones přišel s hypotézou, že řízenou demolici provedli vládní agenti, kteří měli přístup do budov WTC a měli k dispozici termit nebo super-termit. V dubnu 2009 Jones, Niels H. Harrit a sedm dalších autorů publikovalo v časopise "The Open Chemical Physics Journal" článek, kvůli kterému hlavní editorka, profesorka Marie-Paule Pileni, rezignovala a obvinila nakladatelství Bentham Scientific z vydávání pseudovědeckých materiálů. Dotčený článek nesl název "Active Thermitic Material Discovered in Dust from the 9/11 World Trade Center Catastrophe" a uváděl, že výzkumníci nalezli důkazy přítomnosti nano-termitu ve vzorcích prachu vzniklého při kolapsu věží Světového obchodního centra. Chemik a spisovatel Ivan Kmínek dokázal, že nalezené údajné částečky "nanotermitu" jsou ve skutečnosti zbytky nátěrových barev.  Další konspirační teorie:  Zpráva National Institute of Standards and Technology (NIST) koresponduje s vládní verzí, tak jinak odporuje tvrzení příznivců alternativních teorií o konspiraci.

Vyjádření oficiálních míst.

Ze závěrečné zprávy Národní vyšetřovací komise vyplývá, že FBI a CIA hrubě podcenily rizika teroristických útoků a nepříliš dobře posloužily jak prezidentovi Bushovi tak jeho předchůdci Clintonovi. Ke stejnému závěru se přiklonila i CIA ve zprávě vydané 21. srpna 2007.  Zprávy vydané roku 2005 NIST vyšetřující zhroucení věží Světového obchodního centra. Později přibylo i vyjádření stavebních inženýrů zabývajících se pádem WTC 7.

Reakce médií.

Česká média.

V českém prostředí se konspiračními teoriemi hojně zabýval český portál iDNES.cz, který je rovněž odmítl.

Průzkumy veřejného mínění.

Podle průzkumu z roku 2008 na jehož otázky odpovídalo 16 063 respondentů ze 17 zemí, pouze v devíti zemích převážil názor, že Al-Káida stála za útoky z 11. záři 2001. Celkově 46 % dotazovaných věřilo, že za útoky stojí Al-Káida, 15 % věřilo, že za útoky je zodpovědná americká vláda, 7 % vinilo Izrael a dalších 7 % věřilo tomu, že za útok není odpovědná Al-Káida. Názory, že za 11. září není odpovědná Al-Káida převažovaly mezi respondenty z Blízkého východu.

Odkazy.

Dokumenty a filmy.

Níže uvedené jsou filmy a dokumenty, které obsahuje Česko-Slovenská filmová databáze (ČSFD) či Internet Movie Database (IMDb):

Konspirační teorie o útocích z 11. září 2001 jsou alternativou názoru, že teroristické útoky 11. září 2001 byly spáchány výlučně Al-Káidou, aniž by o nich jakákoliv složka americké vlády věděla předem. Zastánci těchto konspiračních teorií věří v existenci nesrovnalostí v oficiálních závěrech vyšetřování nebo tvrdí, že došlo k přehlédnutí nebo překroucení důkazů.

Verschwörungstheorien zum 11. September 2001 (Datumskürzel: „9/11“, daher 9/11-Verschwörungstheorien; Englisch: "9/11 conspiracy theories", auch "9/11 denial") führen die Terroranschläge jenes Tages auf verdeckte, andere als die ermittelten Ursachen und Täter zurück. Sie behaupten meist, Mitglieder der Regierung der USA, besonders Geheimdienstmitarbeiter, Neokonservative, Juden oder mit diesen verbundene angebliche Geheimzirkel seien die wirklichen Täter, Auftraggeber, Planer und Nutznießer der Anschläge gewesen ("inside job").


Vznik torpéd.

Moderní torpédo poprvé vyvinul v roce 1860 Giovanni Luppis (známý i jako Ivan Blaz Lupis) v Rijece v dnešním Chorvatsku, tehdejší části Rakouska-Uherska. Ten později spolupracoval s Robertem Whiteheadem, z čehož vznikla vylepšená konstrukce torpéda. První továrna na torpéda vznikla právě v Rijece.

Americká občanská válka.

Americká občanská válka přinesla řadu inovací v námořním boji. Jedním z nich byl první torpédový člun, který nesl torpédo na dlouhé tyči před trupem. V roce 1861 americký prezident Abraham Lincoln vyhlásil námořní blokádu přístavů Konfederace, která poškodila její obchod i schopnost dovézt válečný materiál ze zahraničí. Průmysl konfederace navíc neměl dostatečné kapacity pro vybudování flotily, která by se mohla se severem utkat v otevřeném boji. Jednou ze strategií k narušení blokády byla stavba malých a rychlých torpédových člunů, které mohly svým torpédem poškodit i mnohem větší plavidla.  Torpédové čluny třídy David byla malá, parním strojem poháněná, plavidla s téměř uzavřeným trupem. Tyto čluny se mohly částečně ponořit - když byly zatížené balastem, vyčníval nad vodu pouze malý kus trupu a komín, ze kterého díky speciálnímu antracitovému palivu nestoupal žádný kouř. Za temných nocí byly tyto čluny jen obtížně zjistitelné. Třída David byla pojmenována podle mýtického zápasu Davida s Goliášem a skládala se ze dvou lodí - "CSS Midge" a "CSS St. Patrick". Další podobné čluny byly "CSS Squib" a "CSS Scorpion", které ale oproti Davidům neměly balastní nádrže pro částečné ponoření.  Všechny tyto čluny byly vyzbrojeny náloží, která byla nesena před člunem na dlouhé tyči. Při nárazu do nepřátelské lodi torpédo prorazilo bok plavidla a zůstalo v něm zaklíněno. K výbuchu ho přivedl doutnák, který byl načasován tak, aby se člun mohl vzdálil dostatečně k tomu, aby ho výbuch neohrozil.  Torpédové čluny Konfederace nebyly v boji příliš úspěšné. Při plavbě je ohrožovaly i malé vlny, stále hrozila iniciace nálože a i při útoku byla nálož nespolehlivá. V roce 1864 se ovšem kapitánu Cushingovi z námořnictva severu, podařilo tyčovým torpédem napadnout a na mělčině potopit obrněnec konfederace USS Albermarle.

Od konce 19. století do konce první světové války.

Na konci 19. století se tehdejší řadové lodě vyvinuly ve velká, těžce obrněná a silně vyzbrojená plavidla, poháněná parním strojem. Na konci této linie byl HMS Dreadnought a jeho následovníci. Bitevní lodě ale byly také pomalé, neobratné a jejich děla neměla příliš vysokou rychlost palby. Rychlý a obratný torpédový člun měl být při nízkých pořizovacích nákladech schopen svými torpédy potopit i tu nejsilnější bitevní loď.  Prvním torpédovým člunem, který nesl moderní torpéda, byl britský HMS Lightning, který byl dokončen v roce 1877. Francouzské námořnictvo v roce 1875 objednalo a v roce 1878 přijalo do služby podobné plavidlo "Torpeilleur No 1". Norské námořnictvo v roce 1873 objednalo u britské firmy Thornycroft nosič torpéd "HNoMS Rap", který ale byl vybaven torpédy až v roce 1879. V bitvě bylo torpédo poprvé použito ruským propagátorem torpéd, admirálem "Štěpánem Makarovem". Ten 16. ledna 1877 použil torpéd při útoku na tureckou loď "Intibah". Stalo se tak v průběhu rusko-turecké války z let 1877–1878.  Na konci 19. století mnoho námořnictev začalo do služby zařazovat torpédové čluny o délce obvykle mezi 30 a 50 metry, vyzbrojené až třemi torpédy, kulomety a někdy i děly malé ráže. Byly poháněné parními stroji a dosahovaly rychlosti 20–30 uzlů (37–56 km/h). Byly poměrně levné a dostupné ve větším množství, což dovolovalo jejich útoky ve větších skupinách. Ztráta několika torpédových člunů v boji by byla bohatě vyvážena potopením i jen jediné velké hladinové lodi.  Torpédové čluny dosáhly několika úspěchů za první světové války. Torpédo potopilo v roce 1915 britský predreadnought HMS Goliath. Italské torpédové čluny potopily v roce 1917 rakousko-uherskou obrněnou loď SMS Wien a v roce 1918 dokonce dreadnought SMS Szent István.

Zavedení torpédoborců.

Zavedení torpédových člunů vyvolalo protireakci v podobě vyzbrojování válečných lodí rychleji střílejícími děly sekundární ráže, určenými pro boj s menšími plavidly. Pro boj s torpédovými čluny vznikla také nová kategorie válečných lodí - torpédoborců. První torpédoborec, původně nazývaný "ničitel torpédových člunů" ("Torpedo boats destroyer"), byl "Destructor", navržený Fernando Villamilem. Koncepcí šlo o zvětšené torpédové čluny, které měly rychlost srovnatelnou s torpédovými čluny, ale měly těžší děla, kterými je mohly ničit ještě mimo dostřel torpéd.  Torpédoborce nakonec prokázaly velkou všestrannost a staly se hlavním typem válečné lodi, která pro útok používala torpéda.

Torpédovky.

Důležitým mezníkem ve vývoji torpédových člunů byla londýnská konference, na které byly omezeny tonáže jednotlivých loďstev, společně s výtlakem a výzbrojí válečných lodí hlavních a vedlejších kategorií. Žádný limit však nebyl zaveden na válečné lodě s výtlakem do 600 tun. Tyto nosiče torpéd, které byly menší než torpédoborce, ale klasické torpédové čluny ve všech ohledech překonávaly, nazýváme torpédovky. Torpédovky byly v námořnictvech rozšířené už dříve, ale po londýnské konferenci začala námořnictva Francie, Itálie, Německa a Japonska tyto lodě používat v mnohem větší míře.  V případě Japonska vedla snaha o maximální využití výtlaku jejich torpédovek až k převrácení přezbrojené a přetížené torpédovky "Tomozuru", jež vedla k částečnému přehodnocení dosavadní japonské koncepce válečných lodí. Torpédovky měly nakonec výtlak až nad tisíc tun a byly vyzbrojeny dvěma či třemi kanóny ráže do 120 mm a několika torpédomety. Velikostí se blížily druhoválečným eskortním torpédoborcům.  Německé druhoválečné torpédovky byly značeny písmeny T a číslem. Původně svým výtlakem odpovídaly londýnským omezením, ale později byly tyto lodě stavěné výrazně větší, s výtlakem výrazně přes 1000 tun, čímž už se blížily menším torpédoborcům. Německé torpédovky byly značně aktivní za druhé světové války a například čluny "T23" a "T27" potopily svými torpédy britský lehký křižník HMS "Charybdis".

Motorové torpédové čluny.

U prvních generací torpédových člunů se uplatňoval především parní pohon. Rozvoj spalovacích motorů vedl k tomu, že mohly být konstruovány čluny nové koncepce, které také dosahovaly vyšších rychlostí. Za druhé světové války však už nebyl jejich náskok v rychlosti tak výrazný jako dříve a objevilo se také nové velké nebezpečí, letectvo.  Motorové torpédové čluny měly obvykle délku mezi 15 a 30 metry, rychlost 30 až 50 uzlů (56–93 km/h) a byly vyzbrojené 2–4 torpédy a několika kulomety.  Torpédové čluny byly široce používány za druhé světové války a stavěla je všechna větší námořnictva. Royal Navy stavěla své Motor torpedo boat (MTB), Kriegsmarine používala Schnellboot (S-boot), Regia Marina používala čluny MAS a US Navy stavělo značné množství člunů PT (Patrol torpedo).  Ke srážkám torpédových člunů došlo například během Operace Cerberus, kdy německé bitevní křižníky Scharnhorst a Gneisenau, v doprovodu těžkého křižníku Prinz Eugen, unikly z francouzských přístavů do Německa a přitom je proti útokům britských MTB chránily německé S-Booty.  Na příkladu amerických člunů PT je dobře vidět, jak se úkoly torpédových člunů rozšířily. Dřevěné PT čluny, operující v Pacifiku, sloužily nejen k útokům torpédy, ale i pro hlídkování, dopravu, kurýrní a záchranné úkoly, stejně jako pokládání kouřových clon. Jelikož námořních cílů, které by mohly napadat svými torpédy, ubývalo, byly někdy místo dvou torpéd přidány další kulomety.  Italské čluny MAS a MS kromě už zmíněných úspěchů v první světové válce dosáhly několika úspěchů i ve válce druhé. Italské torpédové čluny potopily například britské lehké křižníky HMS Manchester a HMS Capetown.

Poválečný vývoj.

Význam torpédových člunů se po druhé světové válce neustále zmenšoval, ale jejich stavba pokračovala ještě mnoho let. Například Sovětský svaz a Čína stavěly značná množství různých typů torpédových člunů. Přesto však nástup řízených střel vedl ke ztrátě významu torpéd a náhradu torpédových člunů rychlými útočnými čluny, které jsou vyzbrojeny řízenými střelami. Větší raketové korvety a fregaty jsou navíc schopné plnit pestřejší úkoly a také se lépe ubrání nepřátelským letounům.  Torpédové čluny, ohrožující válečné lodě svými torpédy z většiny námořnictev zmizely. Moderní rychlé čluny mají již jinak koncipovánu výzbroj i úkoly, které plní.

Torpédový člun je relativně malé a rychlé válečné plavidlo, jehož hlavní zbraní jsou torpéda. První torpédové čluny narážely do trupů nepřátelských lodí a jejich nálož, zaklíněná v trupu cíle, vybuchla až po vyhoření doutnáků, aby se člun mohl dostatečně vzdálit. Pozdější kusy již nesly torpéda poháněná vlastním pohonem, která v bitvě jen vypustily na cíl. Torpédové čluny byly vytvořeny k boji s bitevními loďmi a jinými velkými a pomalými plavidly, ke kterým se měly dostat dostatečně blízko díky své rychlosti a obratnosti.

Ein Torpedoboot ist ein kleines, schnelles Kriegsschiff, das von etwa 1880 bis 1945 gebräuchlich war. Es wurde Ende des 19. Jahrhunderts maßgeblich von dem Briten John Isaac Thornycroft entwickelt, um den neu erfundenen schraubengetriebenen Torpedo einsetzen zu können, der die bis dahin gebräuchlichen Spierentorpedos verdrängte. Dazu musste das Boot die Torpedos relativ nahe an die gegnerische Schlachtlinie heranbringen und entsprechend schnell und wendig sein, außerdem eine geringe Silhouette besitzen, um spät erkannt zu werden und ein kleines Ziel abzugeben.


Sportovní kariéra.

Jeho cyklistická kariéra se započala v roce 1961. O tři roky později se stal světovým šampiónem v amatérské kategorii. V roce 1965 přešel k profesionálům. V roce 1966 poprvé vyhrál závod Milano-San Remo. O rok později vyhrál světový šampionát v kategorii profesionálů. V roce 1968 vyhrál jako první Belgičan Giro d'Italia. Hned při svém debutu na Tour de France 1969 se mu podařilo získat celkové vítězství, jakož i vítězství v soutěži sprintérů a vrchařů. Žádný další cyklista už toto nedokázal zopakovat, jedině Laurent Jalabert dosáhl podobný úspěch v roce 1995 na Vuelta a España.  Ve výčtu jeho úspěchů by se dalo ještě dlouho pokračovat, z těch největších stojí za zmínku například to, že Tour de France vyhrál ve své kariéře celkově 5 krát (na TdF doteď drží rekordy v počtu vyhraných etap – 34 a v počtu dní které strávil ve žlutém dresu vedoucího závodníka – 96). Stejně tak i na Giro d'Italia vyhrál celkově 5 krát. Na světovém šampionátu triumfoval ještě dvakrát a 3 krát se umístil v první pětce.  O jeho nesporné převaze nad ostatními cyklisty svědčí následující čísla: v době své kariéry startoval celkem v 1582 závodech, ze kterých 445 vyhrál – tedy téměř každý třetí závod, ve kterém startoval, skončil jeho vítězstvím. V tomto směru byl pro něj obzvlášť úspěšný rok 1970, kdy startoval v 120 závodech a z nich vyhrál 54 – téměř každý druhý závod dokončil na prvním místě.  Šlo o mimořádně všestranného cyklistu, o čemž svědčí i to, že dokázal vyhrávat rovinaté etapy, při kterých se rozhodovalo v závěrečném spurtu celého pelotonu, a taktéž pro něj nebyl problém vyhrávat v etapách, které byly ukončeny náročnými stoupáními. Eddy neměl ideální cyklistickou postavu (183cm, 75kg), jeho jedinečnost spočívala v úžasné schopnosti regenerace, kterou dokumentují hodnoty tepové frekvence: Svoji všestrannost dokázal Eddy svým světovým rekordem v hodinovce (49.431 km), kterého dosáhl 25. října 1972 v Mexico City, a který vydržel až do roku 2000, kdy ho o 10 metrů překonal Christopher Boardman. V souvislosti s tepovou frekvencí je možné uvést fakt, že 5 minut po dojezdu při světovém rekordu v hodinovce mu lékaři naměřili pulz jen 44 tepů za minutu.

Zranění.

Na konci sezóny 1969 utrpěl Eddy nejvážnější zranění ve své sportovní kariéře. Stalo se to při závodech v dráhové cyklistice, tzv. Derny (cyklisté jezdí v těsném závěsu za motocyklem). Motocyklista a cyklista, kteří jeli před Merckxem, spadli, v důsledku čehož havaroval i Merckx a motocyklista, který vedl jeho. Ten byl namístě mrtev, Eddy upadl do bezvědomí. Později mu lékaři zjistili prasklý páteřní obratel a poranění pánve. Z těchto zranění se vyléčil, ale už nikdy to nebylo to co předtím. V následujících letech si často i v době jízdy upravoval sedlovku svého bicyklu, aby dosáhl optimální polohy pro páteř, ale i tak stále cítil bolest, zvláště ve stoupáních.

Černé dny.

Byl maximalista, nespokojil se s dílčím úspěchem – chtěl mít všechno a hned. Proto si vysloužil přezdívku "Kanibal". Holanďan Joop Zoetemelk, vítěz Tour de France z roku 1980 o Merckxovi řekl toto: „"Pro nás všechny byl Eddy prokletím... Pamatuji si na jednu etapu v Alpách, kdy jsme vydrželi v závěse při jeho pekelném tempu sotva půl hodiny. Jen potom nás požádal o vystřídání, ale nikdo z nás už na to neměl sil. Zasmál se a lehce nám ujel."“ Mezi ostatními cyklisty neměl mnoho přátel, zrovna tak se netěšil oblibě ani u fanoušků cyklistiky (samozřejmě kromě těch belgických) a ani pořadatelé ho neměli v lásce. To vyústilo do dvou tragických momentů:  V roce 1969 měl na dosah obhajobu na Giro d'Italia, ale o růžový dres vedoucího jezdce přišel po pozitivním dopingovém nálezu, kterého okolnosti nebyly dodnes celkem objasněny a hovořilo se dokonce o sabotáži italských pořadatelů, kteří chtěli vidět na nejvyšším stupni domácího závodníka Felice Gimondiho.  V roce 1975 měl na dosah šestý titul v Tour de France a mohl tak překonat tehdejší rekord Jacquese Anquetila, ale francouzští fanouškové byli proti. Rozvášnění diváci ho v etapě na Puy de Dôme strhli z bicyklu a i tento incident se podepsal na jeho těsné prohře s domácím Bernardem Thévenetem. Poté se už nikdy nedostal do vrcholné formy a pomalu směřoval ke konci své sportovní kariéry.  Svoji závodní kariéru ukončil v roce 1978 ve věku 33 let. Podle jeho vlastních slov jeho tělo by bylo schopno závodit dále, ale byl vyčerpán z psychologického tlaku, který na něj byl vyvíjen.

Eddy Merckx, celým jménem Edouard Louis Joseph Merckx, (* 17. června 1945, Meensel-Kiezegem) je bývalý belgický profesionální cyklista. Je považován za jednoho z nejlepších světových cyklistů všech dob. Znám byl i pod svoji přezdívkou „"Kanibal"“.

Eddy Merckx (* 17. Juni 1945 in Meensel-Kiezegem, Belgien; eigentlich Édouard Louis Joseph Baron Merckx) ist ein ehemaliger belgischer Profi-Radrennfahrer. Er gewann je fünf Mal die beiden wichtigsten Rundfahrten, die Tour de France und den Giro d’Italia. Von einem Großteil der Radsportexperten wird er heute als der größte Rennfahrer der Radsportgeschichte angesehen, so unter anderem von Lance Armstrong, Bernard Hinault und Miguel Indurain sowie von der "Cycling Hall of Fame".


Život.

Základní školu a gymnázium navštěvoval v rodném Štýrském Hradci. Poté studoval teologii a filozofii nejdříve na tamní univerzitě, poté na římské univerzitě Gregoriana. Zde získal roku 1956 licenciát z filosofie a roku 1960 z teologie. Roku 1959 byl v Římě vysvěcen na kněze. Roku 1962 získal doktorát teologie a poté působil dva roky ve Štýrsku jako kaplan.  Roku 1964 nastoupil jako asistent na univerzitu v Tübingenu a zde se habilitoval (1969). Doktorát filosofie získal r. 1972 na základě práce o ideji Boha u Sartra. Od roku 1974 až do svého odchodu na odpočinek r. 2002 byl profesorem katolické systematické teologie na filosofické fakultě Sárské university.  Během Ekumenického církevního sjezdu roku 2003 v Berlíně slavil Hasenhüttl v evangelickém Getsemanském kostele takzvanou „bohoslužbu s večeří Páně podle katolického ritu“, při níž výslovně pozval k přijímání i nekatolíky. Bohoslužbu společně připravili ekumenická síť Iniciativa církev zdola, hnutí My jsme církev a evangelická farnost Prenzlauer Berg-Nord. Účastnilo se jí asi 2000 lidí, nebyla však oficiální součástí programu sjezdu.  Trevírský biskup Reinhard Marx Hasenhüttla kvůli této události 17. července 2003 suspendoval z kněžského úřadu a pohrozil mu odnětím církevního povolení učit, pokud bude dál vzdorovat. Hasenhüttl reagoval obviněním, že biskupové požadují „eichmannovskou poslušnost“. Postoj katolické církve k večeři Páně „jako evangelický křesťan“ v této souvislosti kritizoval i tehdejší spolkový prezident Rau.  Hasenhüttl se proti suspenzi bránil cestou církevního práva, ale v poslední instanci byl jeho trest 12. listopadu 2004 potvrzen Kongregací pro nauku víry, která navíc kritizovala „některé neudržitelné teologické názory [...], jež jsou v odvolání výslovně obsaženy nebo se implicitně předpokládají“ a které podle názoru kongregace Hasenhüttlovo chování nejen neospravedlňují, ale naopak mu „v zásadě z naukových důvodů“ ještě přitěžují. Biskup Marx navíc 2. ledna 2006 Hasenhüttlovi odebral i církevní povolení vyučovat.

Teologie.

Hasenhüttl chápe Boha povýtce jako událost lásky v mezilidském kontextu a požaduje změnu paradigmatu od juristického k charismatickému. Také podle něho „Ježíš sám nezaložil žádnou církev. Proto jí nedal "a fortiori" žádnou institucionální strukturu; hierarchický princip nemá s podstatou církve nic společného.“  Hasenhüttlovy teologické názory kritizoval pozdější kardinál Leo Scheffczyk a poté také Joseph Ratzinger, pozdější papež Benedikt XVI.. Kongregace pro nauku víry uvedla, že Hasenhüttl zastává „mylné a neudržitelné teologické názory“ a interpretuje katolickou nauku „nevhodným a scestným způsobem“.

Gotthold Nathan Ambrosius Hasenhüttl (* 2. prosince 1933) je německý teolog a suspendovaný římskokatolický kněz, známý také jako kritik své církve. Teologicky vychází ze vztahově-dialogického paradigmatu a inspiruje se idejemi existencialismu 20. století. Suspendován z kněžského úřadu byl poté, co během Ekumenického církevního sjezdu roku 2003 uspořádal bohoslužbu, při níž pozval k účasti na eucharistii i členy jiných konfesí.

Gotthold Nathan Ambrosius Hasenhüttl (* 2. Dezember 1933 in Graz) ist ein in Deutschland lebender Kirchenkritiker. Er war bis zu seiner Supension als römisch-katholischer Priester und bis zum Entzug der kirchlichen Lehrerlaubnis als katholischer Hochschullehrer für Systematische Theologie tätig.


Historie.

Dějiny dnes již mezinárodně známé automobilky se začaly psát v roce 1862, kdy se Adam Opel zakladatel firmy, rozhodl založit podnik zabývající se výrobou šicích strojů a jízdních kol. Ačkoliv sám Opel s výrobou automobilů nikdy zcela nesouhlasil, začala fima krátce po jeho smrti, v roce 1899 s výrobou osobních automobilů. Velkou míru na zahájení automobilové výroby u firmy Opel měli synové Adama Opela. V roce 1902 uvedl Opel na automobilový trh své první vozidlo – model Opel 10/12 PS.  Opel se držel na vyšších příčkách v prodejnosti velmi dlouho a to i přes těžké doby. Pro lidi byl tento vůz nejen pouhý sen, ale i realita. Kupcům zcela imponoval fakt, že vozy této značky byly velmi luxusní a za přijatelnou cenu. Jistou dobu se jednalo o nejprodávanější značku automobilů na německém trhu.  V roce 1929 se spojili se společností General Motors Corporation (GM). K tomuto rozhodnutí dospěli bratři Opelové poté, co automobilce po 1. světové válce zaklepala na dveře menší krize. Pohroma byla zažehnána a Opel se mohl opět rozvíjet.  V roce 2009 se mateřská společnost americký General Motors dostal na pokraj bankrotu a proto se německá vláda se dohodla na převzetí Opelu s konzorciem kanadsko-rakouského výrobce autodílů Magna International, ruské banky Sberbank a ruského výrobce nákladních aut GAZ. Nakonec však automobilka prodána nebyla a zůstala majetkem koncernu General Motors. Dne 29. února 2012 Opel oficiálně oznámil vytvoření velké aliance s PSA, v jehož rámci se GM stal v PSA druhým největším akcionářem.  V březnu 2017 francouzská Groupe PSA oznámila dosažení dohody s GM o odkoupení Opelu a jeho dceřiné společnosti Vauxhall. Obchodem v hodnotě € 2,2bn se PSA stala po Volkswagenu druhým největším výrobcem automobilů v Evropě. Změna vlastníka byla dokončena v srpnu 2017.  Výrobní závody Opelu se nacházejí v Německu (Rüsselsheim, Eisenach, Kaiserslautern), Rakousku (Aspern), Maďarsku (Szentgotthard), Polsku (Gliwice, Tychy), Spojeném království (Ellesmere Port, Luton) a Španělsku (Figueruelas).

Současné modely.

Následující přehled zahrnuje automobily v nabídce značky v září 2017:

Adam Opel AG (Opel) je německý výrobce automobilů se sídlem v německém Rüsselsheimu, který se nachází ve spolkové zemi Hesensko. Opel je od roku 2017 dceřinou společností francouzského koncernu Groupe PSA. Společnost navrhuje, vyrábí a distribuuje vozy Opel v Evropě, Asii, Africe a Jižní Americe. Mezi roky 1929 a 2017 byla značka součástí koncernu General Motors. Vozidla navržena a vyrobena značkou Opel jsou také prodávána pod značkami koncernu General Motors: Buick (Verano, Regal) ve Spojených státech, Kanadě, Mexiku a Číně, značka Holden v Austrálii a na Novém Zélandu (stav v září 2017). Ve Spojeném království jsou automobily Opel prodávány pod značkou Vauxhall Motors.

Die Opel Automobile GmbH ist ein deutscher Kraftfahrzeughersteller, der seit August 2017 zum französischen Automobilkonzern Groupe PSA gehört. Im Jahr 2017 fertigten in Europa rund 35.600 Mitarbeiter, davon mehr als 18.250 in Deutschland, Komponenten und Fahrzeuge für Opel in zehn Werken, die eigenständige Tochterunternehmen von Opel oder PSA sind. Neben dem Stammwerk am deutschen Unternehmenssitz in Rüsselsheim am Main hat Opel in Deutschland noch Fabriken in Kaiserslautern und Eisenach. Das Werk Bochum wurde Ende 2014 geschlossen. Einige Modelle werden bei Konzern- oder Tochterunternehmen außerhalb Europas, beispielsweise in USA oder Südkorea, oder von Auftragsherstellern (SOVAB, Magyar Suzuki und Tofaş) zugekauft (sog. Badge-Engineering).


Vznik, vývoj a zánik.

Vznikl na základě "Smlouvy o přátelství, spolupráci a vzájemné pomoci" podepsané 14. května 1955 Albánií, Bulharskem, Československem, Maďarskem, NDR, Polskem, Rumunskem a SSSR ve Varšavě.  Formálně byl reakcí na zřízení Západoevropské unie a Pařížské dohody umožňující vstup NSR do NATO.  Smlouva byla uzavřena na 20 let s automatickým prodloužením o 10 let pro státy, které ji rok před uplynutím lhůty nevypoví. Albánie se přestala zúčastňovat činnosti Varšavské smlouvy v roce 1962 a 13. září 1968 ji na protest proti invazi armád pěti členských zemí do Československa vypověděla. Invaze se nezúčastnilo rovněž Rumunsko.  V květnu 1985 byla smlouva prodloužena o dalších 20 let, avšak po rozpadu sovětského impéria a zániku NDR byla rozpuštěna. Nejprve bylo 25. února 1991 na mimořádné schůzce Politického poradního výboru v Budapešti rozhodnuto o rozpuštění vojenských struktur Varšavské smlouvy a po československém návrhu na úplné ukončení platnosti smlouvy, který byl ostatními členy přijat příznivě, byl příslušný protokol podepsán zástupci vlád šesti zbývajících členů na schůzce výboru 1. července 1991 v Praze v Černínském paláci.

Činnost.

Cílem Varšavské smlouvy bylo podřídit armády členských států sovětskému velení, legitimizovat pobyt sovětských vojsk na území některých členských států, koordinace politiky a vytvoření systému kolektivní bezpečnosti v Evropě, resp. spolupráce ve vojenské oblasti při společné obraně socialismu, suverenity a nezávislosti, a také vytvoření protipólu k severoatlantickému paktu. Nejvyšším politickým orgánem Varšavské smlouvy byl oficiálně Politický poradní výbor složený z nejvyšších stranických a státních představitelů členských zemí. V praxi však direktivy Spojenému velení a štábu Spojených ozbrojených sil přicházely z Kremlu.  Velení sídlilo v Moskvě a v jeho čele stáli pouze sovětští vojenští představitelé. Zástupci ozbrojených sil ostatních států byli pouze styčnými důstojníky, přinášejícími instrukce sovětského velení. Otázky strategie a taktiky v obecné rovině neřešilo velení a štáb spojených ozbrojených sil Varšavské smlouvy, nýbrž generální štáb sovětských ozbrojených sil.  Jediná vojenská operace všech členů Varšavské smlouvy (mimo Rumunska a Albánie) byla invaze vojsk do Československa 21. srpna 1968.  Varšavská smlouva se navenek tvářila jako obranný pakt, ale v dochovaných operačních plánech se počítalo s rychlou likvidací útoku NATO a následným obsazením západní Evropy během několika týdnů.

Velitelé Varšavské smlouvy.

Hlavními veliteli Varšavské smlouvy byli maršálové SSSR:

Varšavská smlouva (oficiálně Smlouva o přátelství, spolupráci a vzájemné pomoci) byl vojenský pakt evropských zemí východního bloku, existující v letech 1955 až 1991.

Der Warschauer Pakt – eine im Westen gebräuchliche Bezeichnung, im offiziellen Sprachgebrauch der Teilnehmerstaaten Warschauer Vertrag genannt – war ein von 1955 bis 1991 bestehender militärischer Beistandspakt des sogenannten Ostblocks unter der Führung der Sowjetunion.


Princip.

Při průchodu monochromatického rentgenového záření látkou dochází k pružnému ohybu (difrakci) paprsků. Směr a intenzita difraktujících paprsků závisí na vnitřní struktuře vzorku. V amorfním vzorku jsou atomy rozmístěny nepravidelně a příspěvky k celkové intenzitě difraktovaného záření se často vzájemně vyruší. Naopak vzorek s periodickou strukturou (monokrystal) působí jako difrakční mřížka ve viditelném světle. Příspěvky k celkové intenzitě difraktovaného záření vzájemně interferují a v určitých směrech, specifických pro konkrétní krystalovou strukturu, se sčítají, jinak se vyruší.  Směry a intenzity difraktovaného záření se pro vzorek změří a po provedení korekcí (na tvar vzorku, tepelné kmity, absorpci, zprůměrování intenzit ze symetrických směrů) se určuje absolutní struktura. Při řešení se nejdříve určí hrubý model struktury a postupným přidáváním parametrů (anizotropie termálních kmitů, poloha lehkých atomů - vodíků) se optimalizuje shoda experimentálních dat s daty vypočtenými podle modelu. Míra shody modelu s experimentálními daty se hodnotí podle R-faktoru ale vždy je třeba kritické zhodnocení modelu člověkem.

Prášková analýza.

V případě, že vzorek není k dispozici ve formě monokrystalu, tak lze provádět analýzu prášku. Vzorek se umele na jemno a místo směru se analyzuje pouze závislost intenzity difraktovaného záření na úhlu mezi primárním a difraktovaným paprskem. Z práškového záznamu nelze většinou přímo určit strukturu, ale lze ověřit, jestli záznam odpovídá modelu nebo jiné dříve určené struktuře.

Historie.

První použití rentgenové krystalografie je datováno do roku 1912, kdy William Lawrence Bragg a jeho otec William Henry Bragg poprvé určili krystalické struktury prvků a postupně i jednoduchých anorganických látek. Za tuto práci získali v roce 1915 Nobelovu cenu za fyziku. Roku 1959 se poprvé podařilo analyzovat prostorovou strukturu u molekuly hemoglobinu.

Použití.

RTG strukturní analýza se používá k určování struktury anorganických a organických nízkomolekulárních látek (minerálů, organických látek). Tradičně se používá v organické syntéze k potvrzení absolutní konfigurace látek nebo ve farmaceutickém průmyslu jako jednoznačná identifikace patentovaných polymorfů aktivních farmaceutických instancí (API). Tato metoda se používá k určení prostorové struktury bílkovin a enzymů a nukleových kyselin.

Rentgenová strukturní analýza (v biochemii často nazývána rentgenová krystalografie,,, nebo ) je analytická metoda zabývající se studiem interakce krystalických vzorků s rentgenovým zářením, která umožňuje určit absolutní strukturu molekul, tj. polohy atomů, vazebné délky a úhly v krystalové mřížce.

Kristallstrukturanalyse ist die Bestimmung des atomaren Aufbaus eines Kristalls durch Beugung geeigneter Strahlung am Kristallgitter. Sehr häufig wird hierfür monochromatische Röntgenstrahlung verwendet, da sich diese verhältnismäßig einfach als charakteristische Röntgenstrahlung einer Röntgenröhre erzeugen lässt. Hierfür hat sich der Begriff Röntgenstrukturanalyse (Röntgenkristallographie) eingebürgert. Alternativ lassen sich auch Neutronenstrahlen oder Synchrotronstrahlung verwenden. Die Kristallstrukturanalyse mit Elektronenstrahlen ist aufgrund der starken Wechselwirkung zwischen den eingestrahlten Elektronen und dem Kristall besonders schwierig und für Routineuntersuchungen noch nicht ausgereift.


Důvody pro zavádění.

Automobily s tímto pohonem jím jsou vybaveny pro výrazné zlepšení trakčních schopností vozu, tedy přenosu síly motoru na povrch, po kterém se automobil pohybuje. Typické je použití u terénních automobilů (osobní i nákladní), které jsou předurčeny pro jízdu na površích se sníženou přilnavostí (bahno, písek, šotolina, sníh) a obtížným terénem (prudká stoupání, terénní zlomy, vodní brody). Z prvého důvodu je tímto pohonem vybavena i celá řada „silničních“ osobních automobilů. Některé automobilky si právě na tomto pohonu postavily svoji image a produkují auta téměř výhradně s pohonem všech kol (Audi, Jeep, Subaru, Suzuki, Land Rover).

Principy konstrukce.

Pohon všech kol může být vyroben podle několika konstrukcí. Každá má ale vždy oba nápravové diferenciály. U terénních automobilů se rozeznávají dvě nejtypičtější, ne však jediné konstrukce – AWD a 4WD. U AWD jde o přiřaditelný pohon předních kol, síla motoru putuje standardně na zadní nápravu a v případě nutnosti jsou ručně aktivovány přední náboje kol (případně jiná spojková konstrukce) a přední náprava je tak „natvrdo“ spojena se zadní. Ve většině případů lze přední nápravu připojit za jízdy. Výhodou je jednodušší konstrukce a nižší spotřeba paliva, pevně daný přenos síly na obě nápravy je výhodou v těžkém terénu. Nevýhodou je naopak nutnost volit pohon ručně, nemožnost provozu na suchých pevných površích bez poškození pohonu. U některých značek je však primárně poháněna přední náprava a pokud vozidlo zjistí prokluz kol, automaticky pomocí spojky Haldex připojí zadní nápravu.  Pro maximalizaci průchodnosti terénem bývá nemalá část terénních vozů vybavena také uzávěrkou zadního nebo mezinápravového diferenciálu. U opravdu extrémních vozů (Jeep Wrangler Rubicon, Mercedes-Benz G, UniMog) jsou pak přítomny uzávěrky všech tří diferenciálů (u nákladních automobilů může být počet vyšší). Protože se při aktivaci závěrky nuceně točí příslušná kola stejnou úhlovou rychlostí (nemusí však přitom přenášet stejnou hnací sílu), používá se závěrka až v kluzkém terénu. Na suché asfaltové silnici by s takto nastaveným vozem nešlo prakticky zatáčet a pohonné ústrojí by bylo zároveň značně silově namáháno, protože systém nerespektuje rozdílné dráhy kol a rozdíly v jejich valivých průměrech. Pro použití na silnicích je proto místo úplné uzávěrky mnohem vhodnější diferenciál s omezenou svorností, který se sice také snaží sjednotiti úhlovou rychlost kol, ale zároveň za určitých podmínek dovolí její odchylky takže vozidlo lze normálně řídit a nedochází k přetěžování převodů.  Klasickými zástupci vozidel s pohonem všech kol jsou Nissan Patrol, Volkswagen Tiguan, Subaru Forester, naprostá většina terénních pick-upů. Pohon AWD má však například i Mitsubishi Lancer Evolution, BMW 335i xDrive či Audi R8 Spyder. Pohon všech kol využívají také závodní vozy, traktory, vojenská vozidla, stavební stroje a jiné speciální stroje, jako byl například Lunar Rover.

Pohon všech kol (angl. "All Wheel Drive", zkratka AWD) je druh pohonu vozidel, při kterém jsou poháněna všechna kola. Dvounápravové automobily s pohonem všech kol jsou označovány jako 4x4, 4WD nebo hovorově „čtyřkolky“; vícenápravové pak 6x6, 8x8, 10x10 atd.

Der Allradantrieb (umgangssprachlich auch kurz Allrad genannt) ist eine Antriebsart von Fahrzeugen, bei der die Antriebskraft – im Gegensatz zum Front- oder Hinterradantrieb – an alle bodenberührenden Räder geleitet wird. Weitere und teilweise weltweit gebräuchliche Bezeichnungen für den Allradantrieb sind AWD "(All Wheel Drive)" sowie bezogen auf vierrädrige Fahrzeuge 4×4 ( "Four by Four") und 4WD "(Four Wheel Drive)". In den Vereinigten Staaten gab es (1909–2009) die "Four Wheel Drive Automobile Company" (FWD), als "Antriebsschema" wird die Abkürzung „FWD“ jedoch als "Front-Wheel Drive" ( Vorderradantrieb) verstanden.


Život.

Narodil se v početné a silně intelektuálské rodině se dvěma staršími a třemi mladšími sourozenci. Studoval klasické gymnázium v Mnichově jako průměrný student se zálibou v latině, historii a recitaci, kterou pěstoval až do smrti. Roku 1923 se zapsal do internátní školy Salem blízko Bodamského jezera a odešel z domova. V roce 1925 ho však přepadl záchvat melancholie a osobní krize. Roku 1927 začal studovat v Mnichově práva, o rok později přešel na historii a filosofii do Berlína a léto 1928 strávil v Paříži, aby se naučil francouzsky. Na jaře 1929 se zapsal na univerzitu v Heidelbergu, kde byl mezi jeho učiteli také Karl Jaspers a kde roku 1932 promoval prací o Hegelovi.  Chtěl pokračovat ve studiu v Hamburku a v Göttingenu, jenže politický vývoj v Německu začal ohrožovat jeho otce a postupně celou rodinu. Rodiče se usadili v Curychu a Golo odešel do Francie, na École normale supérieure v St Cloud, kde byl od listopadu 1933 po dva roky lektorem němčiny. Roku 1935 přijal pozvání na univerzitu v Remeši, kde byl jmenován profesorem němčiny. Roku 1936 byla rodina zbavena německého občanství a dostala sice československé, praktické naděje z toho však neplynuly. V letech 1937–1940 vedl Golo časopis "Maß und Wert".  V roce 1939 navštívil svého otce, který přednášel v Princetonu, a po návratu chtěl vstoupit do československé armády ve Francii. Při přechodu hranic však byl zatčen a uvězněn ve francouzském táboře u Aix-en-Provence, odkud se mu podařilo v září 1940 uprchnout. Společně se strýcem Heinrichem Mannem a jeho ženou, s Almou Mahler-Werfelovou a Franzem Werfelem se přes Pyreneje a Španělsko dostali do Lisabonu a odtud do USA. Žil zprvu v Kalifornii, až roku 1942 se stal profesorem v Michiganu. Společně s bratrem Klausem vstoupil 1943 do americké armády, kde působil jako zpravodajský důstojník a překladatel, později pracoval pro spojenecké vysílání v němčině.  Po válce komentoval Norimberský proces a v letech 1948-1956 učil historii na střední škole v Kalifornii. Později na to vzpomínal jako na "šťastná léta", ale silně si stěžoval na nezájem studentů. Léta 1956-1957 strávil opět u Bodamského jezera psaním dvoudílných "Německých dějin v 19. a 20. století", roku 1971 poprvé vyšla monografie o jeho zvláštním oblíbenci Albrechtovi z Valdštejna, což je vedle "Německých dějin" jeho druhá nejvíce ceněná kniha. Od roku 1958 byl hostujícím profesorem v Münsteru a od roku 1960 profesorem politologie ve Stuttgartu, ale roku 1963 resignoval, protože měl dojem, že jeho přednášky nemají žádný smysl.  Politicky nejprve podporoval kancléře Adenauera, že se snaží o těsnou spolupráci s Francií a s USA. Vytýkal mu však nezájem o východní Německo a proto začal podporovat "východní politiku" kancléře Willy Brandta. Události roku 1968, zejména studentské bouře, ho silně znepokojily a pokládal je za vážné ohrožení demokracie. Proto roku 1980 podporoval konzervativního Franze Josefa Strausse.  Získal Goethovu cenu za rok 1985 a v roce 1988 čestný doktorát univerzity v anglickém Bathu.

Golo Mann, rodným jménem Angelus Gottfried Thomas Mann (27. březen 1909, Mnichov – 7. duben 1994, Leverkusen) byl německý historik a esejista, syn spisovatele Thomase Manna. Narodil se jako bavorský Němec, od roku 1936 měl československé občanství, od roku 1943 americké, od roku 1968 švýcarské. Roku 1976 se stal občanem Německé spolkové republiky.

Golo Mann (* 27. März 1909 in München; † 7. April 1994 in Leverkusen; eigentlich "Angelus Gottfried Thomas Mann"; heimatberechtigt in Kilchberg) war ein deutsch-schweizerischer Historiker, Publizist und Schriftsteller.


Corsa A.

Corsa A se vyráběla do roku 1993. Vauxhall ji prodával pod názvem Nova. Vyráběla se ve španělské Zaragoze. K dispozici byly verze tří- nebo pětidveřový hatchback a dvou- nebo čtyřdveřový sedan. Vícedveřové modely se vyráběly od roku 1984. V roce 1989 prošla Corsa faceliftem, kdy se designově změnily nárazníky, světla a maska chladiče. Od počátku výroby byl vyráběn i sportovní model Corsa SR, který se musel vyrábět v rámci homologační série pro rallyeovou skupinu A.

Corsa B.

Corsa B se vyráběla v letech 1993 až 2004. Kromě Španělska vyráběla Corsu i města Bogotá v Kolumbii, Ramos Arizpe, v Mexiku a Alvear a Santa Fe v Argentině. Na některých trzích se prodávalo i pětidveřové kombi a dvoudveřový pick-up. Z vozu byl odvozen sportovní model Tigra A.

Historie.

V roce 1993 byla odhalena Corsa B ve Velké Británii pod jménem Vauxhall Nova. Následující rok byla zahájena výroba pod značkou Holden v Austrálii, jako Holden Barina, který nahrazuje verzi Suzuki Swift prodávané pod tímto jménem. To se ukázalo jako úspěch, jednalo se o první ve Španělsku postavený vůz, který se prodával se značnými objemy na australském trhu. Čtyřválec byl vyráběn v objemech 1,2 l Family 0, 1,4 l a 1,6 l Family 1, které doplňoval ekonomický 1,5 l turbodieselový motor. Na rozdíl od předchozího modelu, nebyla v nabídce verze sedan, která byla navržena v Brazílii pro latinskoamerický trh. Takto byl také představen v Jižní Africe a Indii. Kombi, dodávka a pick-up truck byly také představeny. Kombi verze byla prodávána v některých evropských trzích (včetně Itálie), jako Opel. Corsa také posloužila jako základ pro malé kupé s názvem Opel Tigra. 1,0 l 3-válec Family 0 v ekonomické verzi, se začal vyrábět v roce 1996 a Lotusem naladěné odpružení bylo přidáno stejně jako doplňky exteriéru. Silná konkurence pocházela z nových modelů, jako je Peugeot 206, Fiat Punto a Škoda Fabia. Sedan je stále vyráběn a prodává se v Latinské Americe jako Chevrolet Corsa Classic. Rozpočet verze zavádí pro brazilský trh, Chevrolet Celta, má karoserii připomínající pozdní 1990 Vectra a Astra. Celta se prodává v Argentině jako Suzuki Fun.  Sedan a kombi verze byly vyráběny v Číně, Shanghai koncernem General Motors jako Buick Sail a Buick Sail S-RV, do roku 2005. V roce 2010 byly přejmenovány jako Chevrolet Sail a SRV. V září roku 2006, Chile se stala první zemí mimo Čínu, která přijala v Číně montované Sail a prodává se zde jako Chevrolet Corsa Plus, dostupný jako čtyř-dveřový sedan s 1,6 L 92 PS (68 kW) motorem. Corsa Plus obsahuje dva čelní airbagy, ABS, klimatizaci, elektrické ovládání oken a centrální zamykání jako standardní vybavení.

Indie.

V Indii byly hatchback, sedan a kombi verze prodávané jako Corsa Sail, Corsa (nebo Corsa Joy), a Corsa Swing do konce roku 2005. Hatchback se stále vyráběl a pro trh v Jižní Africe jako Corsa Lite pod značkami Opel až do roku 2009.

Mexiko.

V roce 1994, General Motors de Mexico poprvé uvedlo na trh Corsa B jako Chevy, který by rychle nahradil Volkswagen Sedan. Mexické Všechny předchozí verze byly prodávány jako Chevy Monza s názvy používané na sedan, Swing (5-dveřový hatchback) a Joy (3-dveřový). Po faceliftu byly jednoduše přejmenovány na Chevy. Chevy zůstává favoritem mezi řidiči taxi a jedním z nejprodávanějších vozů v zemi.

Corsa C.

Corsa C se vyráběla v letech 2000 až 2006. Od roku 2001 bylo v prodeji sportovní provedení GSI. V roce 2003 prošla Corsa C faceliftem. Z Corsy C je odvozen užitkový vůz Opel Combo.

Motory.

Zážehové Vznětové

Corsa D.

Opel Corsa D je čtvrtou generací malého automobilu značky Opel, nahradil model Corsa C. Veřejnosti byl představen v červenci 2006 na autosalonu v Londýně, prodej byl zahájen v říjnu 2006. Opel Corsa D získal v České republice titul Auto roku 2007.  Tato generace modelu Corsa využívá společnou platformu GM a Fiat s názvem Gamma/SCCS, kterou sdílí s Fiatem Grande Punto. Díky tomu je ve všech rozměrech větší než její předchůdce. V nabídce je tří- a pětidveřová verze.

Přehled motorizací.

Opel Corsa D se nabízí s celkem sedmi motory. Benzínové motory řady "Ecotec" zahrnují atmosférické tří- a čtyřválce v rozpětí 1,0 až 1,4 litru a přeplňovaný čtyřválec 1,6 litru. Motor 1.6 Turbo o výkonu 110 kW se dodává pouze do verze GSi (od září 2007), silnější varianta je určena výhradně pro třídveřovou verzi OPC (od března 2007). Převodovka je buď pětistupňová manuální (1.0, 1.2 a 1.4 Twinport), nebo šestistupňová manuální (1.6 Turbo), nebo automatizovaná "Easytronic" (1.2 Twinport) a nebo čtyřstupňová automatická (1.4 Twinport)  Nabídka naftových motorů se skládá z motoru 1.3 CDTI (původem od Fiatu) ve dvou výkonových variantách a motoru 1.7 CDTI. Pro slabší 1.3 CDTI je určena pětistupňová manuální převodovka, pro dva silnější motory šestistupňová, motor 1.3 CDTI 66 kW má také možnost převodovky "Easytronic".

Benzínové.

Pozn.: * automatická převodovka nebo Easytronic

Naftové.

Pozn.: * převodovka Easytronic

Závodní verze.

Opel Corsa S1600.

Opel Corsa S1600 byl závodní speciál určená pro rallye, který byl postaven na základě Corsy C. Poprvé byl prototyp představen a autosalonu v Essenu v roce 2000. Vývoj si vzalo na starost oddělení OPC (Opel Performance Center), které spolupracovalo s firmou Ray Mallock, která se podílela na voze Vauxhall Astra Kit Car. Již v roce 2001 probíhaly první testy na prvním startem se stala Německá rallye 2001, kde se vozy představily v roli předjezdce. Prvním ostrým startem se stala Rallye Monte Carlo 2002. První body s vozem získal Niall McShea na posledním podniku, kterým byla Britská rallye 2002. McShea tam vybojoval druhé místo. V sezoně mistrovství světa v rallye 2003 dokončil pouze Kris Meeke jednou na druhé pozici. V ostatních případech havaroval, nebo měl technické potíže. V průběhu sezony mistrovství světa v rallye 2004 Meeke i Kosciuszko své vozy Corsa vyměnily za jiné. Automobily se nadále objevovaly jen v národních šampionátech.  K pohonu sloužil motor o objemu 1598 cm, který dosahoval výkonu 215 koní a točivého momentu 199 Nm. Hmotnost vozu byla 950 kg.

Opel Corsa OPC S2000.

Speciál pro kategorii Super 2000 je postaven na základě Corsy D. Pohání jej dvoulitrový šestnáctiventilový řadový čtyřválec DOHC o výkonu 275 koní při 8500 otáčkách za minutu, který pohání všechna kola. Převodovka je šestistupňová sekvenční Xtrac. Brzdy jsou od firmy AP Racing. Vývoj vozu zajišťovala společnost MSD.

Opel Corsa je malý automobil, který od roku 1982 vyrábí německá automobilka Opel. Ve světě se prodává i pod značkami Vauxhall, Chevrolet nebo Holden.

Der Corsa ist ein Kleinwagen des Rüsselsheimer Automobilherstellers Opel, der seit Herbst 1982 hergestellt wird. Der Corsa B und C beruhen auf der GM-Gamma-Plattform, der Corsa D und E auf der Punto3-ZFA199/GM-SCCS-Plattform. Der Corsa F und dessen elektrische Variante Corsa-e basieren auf der CMP (EMP1)-Plattform des PSA-Konzerns.


Obyvatelstvo.

V roce 2011 žilo na ostrově 115 490 obyvatel. Hlavním a největším městem ostrova je stejnojmenné město Rhodos (49541) a tvoří také jednu z deseti obecních jednotek obce Rhodos. Obecní jednotky se dále skládají z komunit a ty z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel obecních jednotek.

Řecká mytologie.

Podle Pindara a dalších antických spisovatelů je původ Rhodu nerozlučně spjat s bájí o Diovi a Héliovi. Podle této báje z řecké mytologie se Zeus po vítězství nad Titány rozhodl rozdělit Zemi mezi Olympské bohy. Jediný, na koho se nedostalo, byl Hélios – bůh slunce, neboť ve chvíli, kdy se Země dělila, putoval se svým slunečním vozem po obloze a nikdo si na něj nevzpomněl. Když se vrátil a domáhal se svého podílu, Zeus ho sice politoval, ale sdělil mu, že to už není možné, neboť ostatní bohové by byli nespokojeni. Hélios tedy požádal Dia i ostatní bohy o souhlas s tím, že mu připadne země, která se sama vynoří z moře. Jakmile souhlasili, vynořil se z modrého moře ostrov. Hélios jej ozářil svým jasem a učinil jej nejkrásnějším ostrovem v Egejském moři.

Historie.

Starověk.

Rhodos je obydlen od doby kamenné. Prvními doloženými obyvateli byli Kárové, národ pocházející z Malé Asie. Ve starověku byl Rhodos znám pod různými názvy: "Ophiousa" (pro množství hadů), "Asteria" (pro jasnou oblohu a nebe plné hvězd), "Makaria" (pro svou krásu) a "Altavyria" (podle nejvyšší hory – Atavyros). Dalším jménem pro Rhodos byla "Telchina" podle bájných prvních obyvatel, Telchinů, kteří byli zručnými zpracovateli kovů. Po Kárech následovali Féničané, kteří učinili z Rhodu důležité obchodní centrum. První fénickou kolonii na Rhodu založil Kadmos, který zde také zavedl první abecedu.  Dalšími obyvateli byli Minójci z Kréty. Všechny tyto národy žily na ostrově v míru po několik století, dokud z řecké pevniny nepřišli Achájové (1400 př. n. l.). Ti zde vybudovali silný stát. O století později dorazili na ostrov agresivní Dórové, Rhodos ovládli a založili slavná a mocná města Lindos, Ialysos a Kamiros. V letech 1000 př. n. l. až 600 př. n. l. tato města kolonizovala celé pobřeží Malé Asie, Sicílie, Francie a Španělska.

Klasické období.

Původně byla města administrativně nezávislá. Později se spojila s dalšími dórskými městy Kós, Knidos a Halikarnassos a vytvořila federaci šesti měst, tzv. Dórské Hexapolis.  V 5. století př. n. l. se nakrátko dostal Rhodos pod nadvládu Peršanů. Když Řekové Peršany porazili, stal se Rhodos členem Délského námořního spolku. Během peloponéské války (431 př. n. l. – 404 př. n. l.), při vědomí toho, že v jednotě je síla, se Rhoďané rozhodli společnými silami všech tří měst postavit město nové. Dostalo název Rhodos podle ostrova a rok jeho založení (408 př. n. l.) se stal důležitým mezníkem v historii ostrova.

Helénistické období.

V době helénismu bylo město pod vlivem dvou řeckých mocností: Athén a Sparty. Rhoďané však neztráceli čas. Jakmile se karta začala obracet na stranu Makedonie, uzavřeli nové spojenectví a již při obléhání Tyru aktivně pomáhali Alexandru Velikému. Ve chvíli, kdy se rozpadala Alexandrova říše, navázali úzké obchodní i politické svazky s ptolemaiovskou dynastií v Egyptě. Vládce Malé Asie a Sýrie, Antigonos to vyhodnotil jako důvod k válce a v létě roku 305 př. n. l. poslal svého syna Démétria Poliorkéta dobývat Rhodos. Obléhání trvalo po celý rok a Demetrios proslulý svými jedinečnými obléhacími zařízeními (jeho přízvisko Poliorkétés znamená „Dobyvatel měst“) odešel poražen. Demetriova porážka znamenala pro Rhodos další rozkvět a jeho moc dosáhla vrcholu. V této době zde žili nejznámější umělci, spisovatelé a filosofové.  Rhoďané vytvořili „Mezinárodní námořní zákon rhodský“, který je jedním z nejdůležitějších raných právních dokumentů světa.

Římské období.

Zasahování Říma do záležitostí Řecka a východního Středomoří zesílilo na konci 3. století př. n. l. Rhoďané zaujímali k Římu přátelský postoj, leč Římané hodlali rázně omezit moc ostrova. Prohlásili Délos za svobodný přístav a tím významně přiškrtili rhodský obchod a donutili Rhodos k dohodě o spojenectví.  Tato dohoda se ukázala být pro Rhodos katastrofou. Po zavraždění Julia Caesara odmítli Rhoďané vystoupit proti nepřátelům Gaia Cassia (jednoho z Caesarových vrahů) – Egyptu, se kterým je rovněž vázaly spojenecké svazky. Cassius zaútočil a v roce 42 př. n. l. Rhodos dobyl, většinu ostrova zdevastoval a odvezl z něj více než 3000 uměleckých děl. Úpadek dokončil císař Dioklecián, který připojil Rhodos k římskému impériu jako provincii – "Insulae".

Byzantské období.

Po rozdělení římského impéria (314 n. l.) připadl Rhodos východořímské říši. Město Rhodos bylo roku 514 zničeno zemětřesením a znovuvybudováno císařem Anastasiem I. V průběhu římsko-perských válek byl roku 620 obsazen Peršany. Arabští nájezdníci přepadli město v roce 653 a zničili jeho památky. Nájezdy Saracénů trvaly až do roku 718, kdy byzantská flotila zničila saracénské lodě „řeckým ohněm“. V 9. století pustošili ostrov Arabové Hárúna ar-Rašída. Teprve v 11. století nastala renesance obchodního významu ostrova díky křižákům, kteří byli odtud zásobováni zbožím, loděmi i žoldnéři.  Když křižáci v roce 1204 dobyli během čtvrté křížové výpravy Konstantinopol, jejich velitel Leon Gavalas, který pocházel z Konstantinopole, se prohlásil dědičným despotou Rhodu a vládl zde do roku 1246, kdy byl ostrov dobyt Janovany. Byzantská říše získala ostrov formálně zpět v roce 1261, ale ve skutečnosti zde stále vládli Janované a jejich admirálové. V roce 1306 Vignolo Vignoli, jeden z těchto admirálů, prodal ostrovy Rhodos, Kós a Leros rytířům Řádu sv. Jana Jeruzalémského. Formálně se tedy Rhodos stal majetkem Řádu, ale ten musel až do roku 1309 o ostrov bojovat s místním obyvatelstvem. Johanité ho obsadili mj. i proto, že Byzanc na něm usazovala muslimské maloasijské Turky.  Křižáci vtiskli ostrovu nezaměnitelný ráz, který se dochoval až do dnešních časů: nedobytné pevnosti, hrady, brány, kostely, nemocnice, ubytovací zařízení a paláce. Pod jejich vládou se Rhodos opět vynořil ze zapomnění a stal se nejvýznamnější silou ve východním Středomoří. Největší florentské obchodní a bankovní domy otevřely na ostrově své pobočky. Rhodos se tak stal východní baštou západoevropského vlivu a jeho přístav nejdůležitějším centrem obchodu mezi východem a západem. Roku 1480 se Řádu podařilo ostrov uhájit před tureckou invazí.  Vláda johanitů trvala 213 let až do 29. prosince 1522, kdy poslední velmistr Řádu, Villiers de l`Isle Adam, byl po šestiměsíčním obléhání donucen předat ostrov Sulejmanovi Nádhernému. Stalo se tak po šestiměsíčním obléhání a zradou. Po pádu Rhodu zprostředkoval římský císař a španělský král Karel V. pro Řád nový domov na Maltě a Řád získal jméno pod kterým je znám dodnes - Řád maltézských rytířů. Je zde od té doby katolická minorita. Arcidiecéze Rhodos (vznikla 28. března 1928) měla v roce 2014 ve 3 farnostech 2 řeholní kněze, 2 řeholníky a 3 010 věřících. Tvořili tak 2 % ze 151 500 obyvatel.

Osmanská nadvláda a italská okupace.

Během osmanské okupace ostrovu vládl Kapudan Paša a město se stalo hlavním městem Egejské provincie Osmanské říše. Sídlil zde hlavní správce této provincie. Rhodští Řekové museli opustit město a usídlit se mimo jeho hradby. Turkům se však nikdy nepodařilo ovládnout celý ostrov a Turci vždy tvořili na Rhodu pouze menšinu. Proto si některá města (zejména Lindos) podržela jistou dávku samostatnosti včetně hospodářské prosperity.  Turci okupovali ostrov až do roku 1912. V tomto roce Italové během italsko-turecké války s pomocí místních Řeků obsadili Rhodos. Zpočátku zacházeli s místním obyvatelstvem dobře, neboť očekávali brzké vytvoření italsko-řecké unie. Nástup fašismu vedl však k politice expanze a Italové odmítli poskytnout obyvatelstvu Rhodu právo na sebeurčení. To se stalo podnětem k ozbrojenému odporu. V době italské nadvlády byly věnovány značné prostředky na ochranu a rekonstrukci historických památek s jednostranným zaměřením na dobu vlády Johanitů. Z této doby pochází např. obnova Paláce velmistra, kostela sv. Jana a historického přístavu.  Po porážce Osy spravovala všechny Dodekanéské ostrovy britská administrativa až do 7. března 1948, kdy se Rhodos stal součástí Řecka.

Ekonomika.

Ekonomika je zaměřena na turisty. Malé podniky zpracovávají suroviny z dovozu pro místní prodej. Zemědělství se zaměřuje na rostlinnou výrobu, chov skotu, rybolov a vinařství.

Citát.

Věta znamená "Zde je Rhodos, zde skákej." Citát byl údajně pronesen v situaci, kdy se kterýsi atlet chlubil, jak daleko doskočil na Rhodu. Je ho tedy možné přeložit jako "teď a tady ukaž co umíš".

Turistické cíle.

Na východním pobřeží lze navštívit zříceniny johanitských hradů Feraklos a Lindos, na západním pak Monolithos a Kritinia.

Rhodos (druhý pád "Rhodu",, výslovnost ) je řecký ostrov v Egejském moři, největší z Dodekanéských ostrovů, když dosahuje rozlohy 1400 km2. Na délku ostrov měří zhruba 78 km a na šířku 38 km. Leží v jihovýchodní části souostroví u pobřeží Malé Asie, od kterého jej na severu dělí průliv široký 17,5 km. U západního pobřeží se nacházejí ostrovy Chalki a Alimia, které tvoří samostatnou obec. Spolu s okolními neobydlenými ostrůvky tvoří stejnojmennou obec, jež je součástí regionální jednotky Rhodos spadající pod kraj Jižní Egeis. V blízkosti se nachází také ostrov Kos.

Rhodos ( ; ) ist mit 1.401,459 km2 die viertgrößte Insel Griechenlands und die Hauptinsel der griechischen Inselgruppe Dodekanes in der Südost-Ägäis. Nach der Volkszählung von 2011 hatte die Insel 115.490 Einwohner. Davon lebt fast die Hälfte in der Stadt Rhodos, dem Hauptort und touristischen Zentrum im Norden. Das Wappentier von Rhodos ist der springende Hirsch, der "Elafos" genannt wird.