Starý Svět temnoty (old World of Darkness, oWoD).

Pozadí.

První prostředí bylo vytvořeno v roce 1991 s vydáním Vampire: The Masquerade a následně bylo podporováno až do roku 2004, kdy bylo ukončeno vydáním Time of Judgment. Námět starého Světa temnoty byl samotnými tvůrci popsán jako „gothic-punk“.  Svět temnoty se podobá našemu skutečnému světu, ale je mnohem temnější, spletitější a konspirativnější. Lidstvo ztrácí naději, zatímco je skrytě využíváno a ovládáno nadpřirozenými bytostmi jako jsou upíři, vlkodlaci a přízraky. Co Svět temnoty odlišuje od většiny dalších hororových prostředí je fakt, že všechna tato stvoření nejsou jen osamělými dravci, kteří musí být dopadeni a zničeni, ale že to jsou početné a inteligentní bytosti, které tvoří tajné spolky, frakce a aliance a obyčejných lidí používají jako šachových figurek ve svých vlastních smrtících hrách o moc, často trvajících i celá století nebo tisíciletí.  V tomto prostředí se nachází vzájemně propletené konspirace, některé odrážející ty známé z našeho světě, jiné zcela unikátní. Spolky mocných mágů, kotérie protřelých vampírů a další podivné mocnosti soupeří mezi sebou navzájem o nadvládu nad světem. Úpadek je v tomto světě zjevný a korupce všudypřítomná. Všechny rozdíly, mezi bohatými a chudými, vlivnými a slabými, mocnými a bezmocný, jsou zde mnohem markantnější. Stručně řečeno, Svět temnoty představuje temný a pokroucený obraz naší současnosti a reprezentuje ty nejpesimističtější představy o našem současném světě.

Historie a hratelnost.

Ačkoliv každá herní linie obsahovala samostatný a soběstačný svět, během postupného vývoje her mezi nimi vznikala stále zřetelnější propojení. Tento postup ale nebyl plánován od začátku, proto se v kosmologiích jednotlivých systému začaly objevovat odchylky a rozpory. V mnoha pozdějších doplňujících herních příručkách se objevují možné vysvětleními těchto rozdílů a nesrovnalostí, a také volitelná pravidla umožňující vzájemnou interakci mezi různými „druhy“ nadpřirozených bytostí.  S vydáváním nových prostředí se pravidla postupně zjednodušovala a standardizovala mezi jednotlivými příručkami. Na jednu stranu to vedlo k postupnému sjednocování designu her, ale na stranu druhou k neexistenci zpětné kompatibility nových příruček se starými. Chyby úplně neodstranilo ani třetí vydaní her Vampire, Werewolf a Mage, a tak bylo nakonec na Vypravěčích samotných, aby interpretovali nejasnosti a kombinovali pravidla systémů, které používají.

Publikace (prostředí).

V průběhu let 1991 až 2003 vydal White Wolf následující herní prostředí pro Svět temnoty:  Ty reprezentují knihy pravidel a různé rozšiřující příručky pro specifické klany, kmeny, vynálezy nebo celé městské příručky popisující jejich nadpřirozené obyvatele. Paralelně k většině těchto prostředím vytvořil White Wolf jejich verze zasazené do historie. Jedná se o následující:  V době vlastnictví licence na rpg Ars Magica udělal White Wolf dodatečné úpravy i v této hře, aby byla kompatibilní s časovou linií Světa temnoty. Atlas Games, pozdější vlastníci práv na Ars Magicu, tyto dodatky ze hry odstranili. Podobně se zpočátku uvažovalo i o hře Exalted jako o prehistorické verzi Světa temnoty, ale k spojení obou herních linií nakonec nedošlo, přestože se v obou hrách objevují některé společné prvky.

Konec starého Světa temnoty.

Na konci roku 2003 White Wolf oznámil, že ukončí vydávání nových knih pro starý Svět temnoty sérií nazvanou Time of Judgment (Čas soudu). Tato událost je popsána z pohledu různých nadpřirozených bytostí ve čtyřech příručkách: Gehenna (pro Vampire); Apocalypse (pro Werewolf); Ascension (pro Mage) a Time of Judgment (pro zbylé herní linie).  Oznámením tohoto rozhodnutí se vydavatelé rozhodli vyplnit slib, který pro Svět temnoty existoval již od vydání první edice Vampire, která obsahuje koncept gehenny. Stejně tak se podobné náměty počítající s „koncem světa“ objevovaly i v materiálech publikovaných pro ostatní hry. Konce tři hlavních herních linií navíc doplnilo vydání románů vycházejících z oficiálních dějových linií zániku starého Světa temnoty.

Nový Svět temnoty (new World of Darkness, nWoD).

Pozadí.

V srpnu roku 2004 White Wolf odstartoval novou řadu Světa temnoty, někdy označovanou jako nový Svět temnoty. Zatímco prostředí je velmi podobné tomu starému, zastřešujícím námětem je „temné tajemství“ s důrazem na neznámo a osobnost.  Autoři reflektovali kritiku „přeplněnosti“ světa předchozí verze, kdy se hráči mohli z oficiálně vydávaných materiálů dozvědět téměř všechny jeho tajemství a Vypravěč je tak neměl čím překvapit. Nyní zůstává mnoho detailů z prostředí a hlavně z minulosti světa neznámých nebo nejasných. V novém Světě temnoty též chybí motivy „konce světa“, což utvrzuje domněnku, že White Wolf neplánuje tuto verzi ukončit podobně jako předcházející.  Namísto vydávání celého souboru pravidel zvlášť v každé hře používá nový Svět temnoty pro všechna herní prostředí unifikovaný systém pravidel (Storytelling System), který se nachází v základní knize pravidel The World of Darkness. Ta obsahuje pravidla pro lidi bez konkrétního prostředí, udává ale základní „náladu“ her pro lidské postavy. Tím se liší od staršího systému, který definoval tolik rozdílných nadpřirozených bytostí, že lidé v něm vyznívali jako menšina a byli často nepotřební. Základná kniha nového systému byla přijatá velmi dobře a vyhrála cenu Origins Gamer‘s Choice za rok 2004.

Nový herní systém.

Pravidla nového Světa temnoty jsou oproti předchozímu systému mnohem jednodušší. Obtížnost hodu kostkami je pevně stanovená na číslo 8, zatímco předtím toto číslo upravoval Vypravěč podle obtížnosti hodu. Namísto toho se v novém systému reguluje obtížnost přidáváním nebo odebíráním kostku z jejich banku. Byla přidána myšlenka Výjimečného úspěchu, který získáte vygenerujete-li na kostkách pět a více úspěchů, a rovněž byla upravena pravidla pro Fatální neúspěch, ke kterému dochází méně častěji než v předchozích pravidlech.  Znatelně zjednodušený byl též systém boje, přičemž ve starých pravidlech mohl každý útok zahrnovat i víc jak 4 hody kostkou, a bojové scény, tak byly často zdlouhavé. Nový systém používá pouze jeden hod, upravený podle obranných schopností obránce a jeho výsledkem je tak úspěch nebo neúspěch v útoku, z něj vychází i míra zranění indikovaná z počtu úspěchů. Byla odstraněna pravidla pro charakter a chování, která vyjadřovala osobnosti postav. Místo toho nový systém přináší rysy ctností a neřestí, vycházející sedmi smrtelných hříchů a sedmi nebeských ctností.  Rys postavy Mravnost značí morální postoj postavy a míru toho nakolik je pro postavu nepříjemnější páchat skutky, které jsou pod její úrovní morálky. V každém z herních prostředí je pro nadpřirozené bytosti určená jiná verze morálky, která odpovídá jejich specifikům a reprezentuje vnitřní zápas postav.

Publikace.

Základní prostředí.

Každé nové herní prostředí se nyní sestává z knihy pravidel, která obsahuje jen pravidla specifická pro daný typ ztvárňovaných bytostí, čímž ponechává více prostoru pro popis zvláštních aspektů konkrétního prostředí. Znatelně je také zvýšena kompatibilita mezi jednotlivými hrami, navíc všechny nadpřirozené bytosti jsou založeny na podobné struktuře herních mechanik (5 - 6 podtypů bytostí, 4 – 5 volitelných frakcí, rysy pro ovládání nadpřirozených schopností, etc.)  Tři základní hry jsou následující:

Limitované série.

Dodatečně ke třem hlavním herním sériím vychází každý rok nová hra. Podobně jako Orpheus pro starý Svět temnoty, vychází každá z těchto „čtvrtých her“ v limitované sérii přibližně šesti knih včetně knihy pravidel. První takovou hrou byl Promethean: The Created, vycházející hlavně z příběhů o Frankensteinovi a jemu podobných stvořeních oživených pomocí alchymie. Druhou byl Changeling: The Lost, hra založená na postavách, které byly uneseny a zotročeny vílami (podobným těm z evropského folklóru), a kterým se podařilo uniknout a nyní zjišťují, že nejsou obyčejní lidé a musí si najít nové místo na světě. Nejnovější hrou z limitovaných sérií je pak Hunter: the Vigil, pojednávající o lidech, kteří prokoukli okolní stíny a rozhodli se postavit okolní temnotě a bytostem v ní se skrývajícím.

World of Darkness (WoD, česky Svět temnoty) je název, který používají tři podobné (v některých ohledech však velmi rozdílné) fiktivní herní světy. První vytvořil na počátku 90. let Mark Rein-Hagen, zatímco druhý pochází z návrhu herního studia firmy White Wolf, kterou Rein-Hagen pomáhal založit. První dvě prostředí Světa temnoty byla použita pro několik her s hororovými náměty a jsou postavena na Storyteller a Storytelling systému. Třetí prostředí, Monte Cook's World of Darkness, zahrnuje pouze jeden produkt a pro hraní využívá systém d20.

Der Begriff Welt der Dunkelheit (engl. World of Darkness, kurz WoD) bezeichnet entweder Der Begriff wird fälschlicherweise auch benutzt, um die jeweils zugrundeliegenden Rollenspielsysteme zu benennen. Diese heißen jedoch "Storytelling System" bzw. "Storyteller System".


Symbolika.

První znak získal Simferopol roku 1844. Byl rozdělen na dvě stejně velké poloviny, v horním modrém poli se nacházel zlatý pravoslavný kříž, ve spodním zlatavém krymská hora Čatyr-Dar, která je z města dobře vidět. Užíval se do roku 1920.  Zrušený znak z carských dob byl nahrazen až v roce 1971. Na modrém poli byl v rudém kruhu zapsán zlatým písmem letopočet založení města, obkroužený zlatými včelami. V horní části byl v rudém pruhu zobrazen srp a kladivo. Červený kruh měl symbolizovat pozici Simferopolu coby oblastního centra, včely jako symbol blaha odkazovaly k názvu města.  Současné symboly města, městský znak a vlajka, byly přijaty městským zastupitelstvem roku 2006. Centrální část štítu je rozdělena na dvě poloviny tenkou bílou vlnovkou, symbolizující řeku Salgir. Ve vrchní části (modré) je vyobrazena zlatá včela coby symbol blaha (odkaz k názvu města). Ve spodním červeném poli je zobrazena antická zlatá číše z legendy o zrodu prvních Skytů – odkazuje k historii města, rozkládajícího se na místě Skytské Neapole. Červená barva symbolizuje mužnost a odvazu Skytů. Na štítu je posazena hradební koruna s točenicí v barvách vlajky Republiky Krym. Ze tří stran štít lemují dubové ratolesti se stužkou řádu Rudého praporu práce SSSR, na níž je nápis Simferopol.  Vlajka je potom kombinací vlajky Republiky Krym a štítu z městského znaku.

Historie.

Nejstarší lidská sídliště na území dnešního Simferopolu se objevila ještě v předhistorickém období. Historicky doložená je až existence Skytské Neapole, hlavního města Skytského království. Skytská Neapol byla založena v 3. století př. n. l. a zničena byla pravděpodobně v 3. století n. l. Góty. Pozůstatky tohoto antického města se dodnes nachází na levém břehu řeky Salgir a patří k hlavním turistickým cílům města.  V raném středověku se na území Simferopolu žádné městské sídlo nenacházelo. Při nadvládě Polovců a Zlaté hordy byla největším sídlem vesnice Kermenčik. V dobách Krymského chanátu zde vzniklo nevelké město Akmesdžit, které bylo rezidencí kalgy, druhého nejmocnějšího člověka po chánovi. Palác kalgy se nacházel na břehu Salgiru. Názvem Akmesdžit dnes Krymští Tataři stále označují Simferopol. Akmesdžit znamená "bílá mešita" a souvisí nejspíše se simferopolskou mešitou Kebir Džami, nejstarší dochovanou stavbou ve městě.

Ruské impérium.

Oficiálním datem založení Simferopolu je rok 1784. Po anexi Krymu Ruským impériem roku 1783 bylo rozhodnuto založit na územích dobytého Krymského chanátu Tauridskou oblast (později Tauridská gubernie) a na místě Akmesdžitu založit hlavní město nové oblasti, gubernijní město Simferopol (, tedy "město blaha"). Název města souvisí s tendencí dávat za dob vlády Kateřiny II. Veliké městům v této oblasti řecká jména jako odkaz na antické a středověké řecké kolonie. Roku 1784 tak začala pod vedením ruského osvícenského knížete Grigorije Potěmkina-Tauridského výstavba administrativních a obytných budov a pravoslavného chrámu poblíž mešity Kebir Džami. Klasicistní urbanistický plán vytvořil rovné pravoúhlé ulice, obestavěné převážně dvoupatrovými domy. Nové město však zahrnulo také starší ulice krymskotatarského Akmesdžitu.  Car Pavel I., následník Kateřiny II., na krátko vrátil městu název Akmesdžit, nicméně již jeho nástupce Alexandr I. Pavlovič opět zavedl název Simferopol (ačkoliv se v průběhu 19. století na oficiálních dokumentech často objevovaly oba názvy). Status hlavního města Krymu neztratil nikdy.

Sovětský svaz.

Během občanské války se v Simferopolu poměrně rychle vystřídalo několik bolševických a bělogvardějských vlád, až se nakonec stal hlavním městem Krymské autonomní sovětské socialistické republiky. Mezi lety 1941–1944 byl Simferopol okupován nacisty, kteří vyhladili místní židovské a romské obyvatelstvo. Poblíž města, v sovchozu "Rudý", vzniknul za spolupráce s místními kolaboranty vyhlazovací tábor, v němž našlo smrt přes 10 tisíc civilistů a vojenských zajatců. 13. dubna 1944 bylo město bez odporu osvobozeno Rudou armádou, datum osvobození se na památku stalo Dnem města. Německé velení sice město zaminovalo a chtělo jej vyhodit do povětří v momentě příchodu Rudé armády, avšak odbojářům se podařilo zjistit rozmístění náloží a v noci přerušit odpalovací kabely.  40. léta 20. století byla také obdobím deportací. Nejprve byli roku 1941 po celém území SSSR rozptýleni simferopolští Němci, na jaře a v létě roku 1944 potom pro podezření z kolaborace Krymští Tataři, Řekové, Bulhaři, Arméni a částečně Karaimové.  Roku 1945 byla zrušena Krymská ASSR a Simferopol se stal hlavním městem Krymské oblasti Ruské SFR, která byla roku 1954 předána Ukrajinské SSR.

Události roku 2014.

Po rozpadu SSSR se stal Krym jakožto území Ukrajinské SSR součástí nové samostatné Ukrajiny coby Autonomní republika Krym. Když však byl v únoru 2014 svržen prezident Viktor Janukovyč, Simferopol se stal centrem událostí vedoucích k připojení poloostrova k Ruské federaci.  21. února začali prorusky orientovaní občané před budovou krymské Vrchní rady manifestovat za odtržení Krymu od Ukrajiny. Ne všichni však s tímto požadavkem souhlasili, ostře proti vystoupili například Krymští Tataři, organizovaní v Medžlisu Krymských Tatarů. 26. února se tyto dva protichůdné názorové tábory fyzicky střetly, následkem čehož 2 lidé zemřeli a na 30 bylo zraněno. 27. února obsadily Vrchní radu dvě skupinky neoznačených ozbrojenců, načež byly nad budovou vztyčeny ruské vlajky, centrum města obsadila policie. Za této situace zvolili poslanci Vrchní rady nového premiéra AR Krym Sergeje Aksjonova. 1. března obsadili neoznačení ozbrojenci celé centrum Simferopolu a jiné strategické objekty ve městě. 11. března byla přijata Deklarace nezávislosti Autonomní republiky Krym, 16. března proběhlo referendum a 18. března došlo na jeho základě k připojení k Rusku a vzniku ruské federativní Republiky Krym s hlavním městem Simferopolem.

Obyvatelstvo.

Roku 2016 byl Simferopol 7. největším městem Jižního federálního okruhu a 58. největším městem Ruska.

Národnostní složení.

Podle sčítání lidu roku 2014 je národnostní složení Simferopolu následující:

Klima.

Klima Simferopolu je podhorské, stepní, s mírnou zimou a dlouhým horkým létem. Průměrná teplota v lednu činí +0,2 °C, v červenci +23,1 °C.

Ekonomika.

Simferopol je významným průmyslovým centrem Krymu. Mezi nejrozvinutější odvětví patří strojírenství, lehký a potravinářský průmysl. Celkem se zde nachází okolo 70 podniků, z nichž největší jsou "Fiolent" (výroba elektrického nářadí), "Pnevmatika" (výroba pneumatických zařízení), "Krymprodmaš" (výroba konzervárenských strojů) a "Selma" (elektrostrojírenství).

Doprava.

Přestože město nemá přístup k moři, je nejdůležitějším dopravním uzlem Krymu – většina návštěvníků poloostrova přijíždí právě přes Simferopol. Nachází se zde mezinárodní letiště (roku 2016 přijalo 5,2 milionu lidí), autobusové nádraží a rozsáhlá železniční stanice. Příměstské vlaky spojují město se Sevastopolem, Džankojem a Jevpatorií. Monumentální nádražní budova z roku 1951 se svou charakteristickou věží se stala jedním ze symbolů města.  Kvůli blokádě Krymu však od roku 2014 simferopolské letiště, autobusová ani vlaková nádraží neodbavují spoje odjinud než z Ruské federace. Přitom veškeré vlaky i autobusy musí lodí překonat Kerčský průliv.  Městskou dopravu zajišťují autobusy a trolejbusy. Zdejší meziměstská trolejbusová síť Krymský trolejbus, propojující Simferopol, Aluštu a Jaltu, je se svými 86,5 km nejdelší trolejbusovou sítí na světě. V letech 1914–1970 byly v Simferopolu provozovány také tramvaje.

Simferopol (,, ) je hlavní město Republiky Krym. Nachází se na řece Salgir v centrální části Krymu. Je druhým největším městem poloostrova, hraje roli důležitého ekonomického, dopravního, administrativního a kulturního centra. Žije zde obyvatel.

Simferopol (,, ) ist die Hauptstadt der Autonomen Republik Krim. Die Stadt hat 337.285 Einwohner und ist das Zentrum des gleichnamigen Rajons Simferopol, aber selbst kein Bestandteil desselben.


Historie.

Pevnostní město Charkov bylo založeno záporožskými kozáky roku 1656; mělo bránit jižní hranice Ruské říše; během 18. století ztratilo svůj vojenský význam, v roce 1765 se však stalo hlavním městem ruské části Ukrajiny. Roku 1805 zde byla založena první univerzita na území východní Ukrajiny. Rychlý rozvoj nastal koncem 19. století: s příchodem železnice se z Charkova stalo důležité průmyslové a obchodní centrum. V začátcích Sovětského svazu byl Charkov hlavním městem Ukrajinské SSR (1917–1934).  Na počátku třicátých let donutil hladomor plno obyvatel z venkova se přemístit do měst, do Charkova především; mnoho nepřeživších obyvatel bylo tajně pohřbeno na jednom z městských hřbitovů.  Během II. světové války se Charkov stal jedním z hlavních bojišť. Město bylo nejprve dobyto německou armádou a jejich spojenci, následně Rudou armádou, poté po druhé německou armádou (viz Druhá bitva o Charkov) a 23. srpna 1943 definitivně znovu dobyto Rudou armádou. Okolo 70% města bylo zničeno a desetitisíce obyvatel zemřely. 15. prosince 1941 bylo německými nacisty zastřeleno v rokli Drobickij Jar u Charkova 15 000 Židů. Během německé okupace v letech 1942 a 1943 zemřelo hlady až 100 000 obyvatel Charkova. Po II. světové válce přišel Charkov o primát největšího města Ukrajiny.

Obyvatelstvo.

V roce 2006 měl Charkov 1 464 000 obyvatel s nadpoloviční většinou Ukrajinců, přičemž užívání ruštiny mírně převažuje nad ukrajinštinou; rozšířen je také suržyk. Po několik desítek let byl největším ukrajinským městem; nejrychleji rostl koncem 19. a začátkem 20. století. V roce 1926 měl 417 000 obyvatel; Ukrajinci tehdy tvořili 38 %, Rusové 38 %, Židé 19,5 %. Roku 1939 zde již žilo 833 000 osob. Pokles způsobený válkou byl rychle dohnán: v roce 1959 žilo v Charkově 953 000 lidí (Ukrajinci 48 %, Rusové 40 %, Židé 9 %). Podíl Rusů a Židů má klesající tendenci, naopak novými menšinami jsou Arméni a Vietnamci. V roce 2001 tvořili Ukrajinci 53 % a Rusové 43 % obyvatel.

Kultura a pamětihodnosti.

Významnou historickou památkou města je klášterní chrám z roku 1689, zbudovaný ve stylu ukrajinského baroka. Dále je zde několik převážně pravoslavných kostelů, sídlí zde však také římskokatolická Charkovsko-záporožská diecéze (založena 2002).  Nejvýraznější stavbou je zřejmě obří konstruktivistická budova "Deržpromu", vystavěná ve 20. letech 20. století a známější spíše pod ruským názvem "Gosprom", která dominuje Náměstí Svobody – zřejmě nejrozlehlejšímu náměstí v Evropě o ploše 12 ha.  Ve městě sídlí několik muzeí, Repinova galerie, Charkovské národní akademické divadlo opery a baletu M. V. Lysenka, činoherní divadla T. H. Ševčenka (ukrajinskojazyčné) a A. S. Puškina (ruskojazyčné), městské loutkové divadlo, dětské divadlo, divadlo hudební komedie a jiná, Charkovská oblastní filharmonie, z vysokých škol např. Charkovská státní univerzita, na níž studoval mj. zdejší rodák, rusko-americký astronom Otto von Struve. Z Charkova také pochází populární duo hudebníků 5'NIZZA.

Doprava.

Charkov je vedle Kyjeva a Lvova hlavním dopravním uzlem země. Hlavním tranzitním směrem je severojižní silniční a železniční tah Moskva – Charkov – Krym. Funguje zde mezinárodní letiště. Do Kyjeva jezdí dvakrát denně prestižní rychlík "Stolyčnyj Ekspres". Železnice odtud vedou ve směrech: Poltava, Sumy, Lgov (Rusko), Belgorod (Rusko), Kup'jansk, Svjatohirsk, Lozova a Krasnohrad. V Charkově se nachází sídlo Jižní dráhy, jedné ze 6 divizí státních drah "Ukrzaliznycja".  Město má poměrně rozvinutou síť MHD: charkovské metro, které funguje od roku 1975, doplnilo nedostačující tramvajovou a trolejbusovou síť. Dále jsou v provozu autobusy a maršrutky. Zajímavostí je místní dětská železnice a lanová dráha.

Charkov ( / Charkiv; / Char’kof) je druhé největší město Ukrajiny (žije zde obyvatel). Leží v severovýchodní části země poblíž hranic s Ruskem; je centrem Charkovské oblasti, historického kraje Slobodská Ukrajina a celého širšího regionu východní Ukrajiny.

Charkiw (; ) ist nach Kiew mit rund 1,5 Millionen Einwohnern (2019) die zweitgrößte Stadt der Ukraine und mit 42 Universitäten und Hochschulen das nach Kiew bedeutendste Wissenschafts- und Bildungszentrum des Landes.


Platónův odkaz.

Platónovy písemné dialogy "Timaios" a "Kritias", napsané v roce 360 př. n. l., jsou jediným zdrojem informací o Atlantidě. V těchto dialozích odkazuje Platón na vyprávění řeckého státníka Solóna, který se prý vše o Atlantidě dozvěděl při své cestě do Egypta.  Podle Platóna se potopila již 9000 let před dobou, kdy žil Solón (tj. 9600 př. n. l.), za Herkulovými sloupy kontinent o velikosti Asie (tj. dnešní Malé Asie) a Libye (tj. severní Afriky). Podle řecké mytologie této oblasti panuje Poseidón, bůh moří; název „Atlantida“ je odvozen od jména jeho nejstaršího syna Atlanta (pozor na záměnu s titánem Atlantem, podle něhož byl pojmenován Atlantský oceán). Poseidón měl s místní obyvatelkou Kleitó celkem deset synů (patery dvojčata) a Atlantida se proto administrativně dělila do deseti provincií - království.

Popis Atlantidy.

Atlantida měla být velice úrodná a hustě zalidněná země. Hlavní město měřilo na obvodu 3000 krát 2000 stadií, okolo centrálního chrámového pahorku byly vystavěny tři soustředné kruhové vodní kanály spojené s mořem, které sloužily jako přístav. Duchovním centrem Atlantidy byl Poseidónův chrám uprostřed města.  Jako stavební materiál sloužil přírodní kámen, který se zde vyskytoval v bílé, černé a červené barvě. V Atlantidě byly dva prameny, jeden s horkou a druhý se studenou vodou. Díky tomu bylo možné zřídit pro všechny vrstvy obyvatelstva početné lázně. Vzkvétal také obchod s dalšími vyspělými civilizacemi v zahraničí.

Válka se Středomořím.

Platón se také zmiňuje o válce, která propukla mezi zeměmi před a za Héraklovými sloupy (tj. Atlantida bojovala proti Egyptu, pra-Athénám a ostatním státům ve Středomoří). Před začátkem této války si Atlanťané podmanili velkou část Středomoří až k Egyptu. Mnohem menším, ale početnějším pra-Athénám se podařilo Atlanťany porazit a osvobodit země až k Herkulovým sloupům. Později, po mohutném zemětřesení, se celý atlantský kontinent potopil do moře.

Geografická poloha Atlantidy.

Platon doslova uvádí geografickou polohu Atlantidy následovně:  Pokud výraz „Héraklovy sloupy“ označuje Gibraltarský průliv, znamená to, že Atlantida ležela v Atlantském oceánu přibližně na úrovni Gibraltaru. K této hypotéze se přiklání například jeden z prvních známých atlantologů Ignatius L. Donnelly v knize "Atlantis: The Antediluvian World" (1882), který tvrdí, že Atlantida ležela přibližně v oblasti dnešních Azorských ostrovů. Právě toto souostroví je dle Donnellyho posledním zbytkem potopeného kontinentu. Některé hypotézy však výraz „Héraklovy sloupy“ interpretují jinak a kladou Atlantidu mimo Atlantský oceán.

Kréta.

Někteří badatelé se domnívají, že Solón mohl při překladu egyptských rukopisů zaměnit číslovku „1000“ za „100“. To by znamenalo, že Atlantida zanikla v období okolo roku 1500 př. n. l. a měla by 10× menší rozměry. Tito badatelé ("James Mavor", "James Baikie" aj.) tvrdí, že zánik mínojské civilizace je identický se zánikem Atlantidy. Na Krétě se navíc našly mnohé reliéfy a nástěnné malby znázorňující lov býků a býčí zápasy, býčí kult byl podle Platóna také vyznáván na Atlantidě. Podle nejnovějších výzkumů však mínojská civilizace neskončila kvůli výbuchu sopky na vulkanickém ostrově Thera blízko Kréty, jak se dříve předpokládalo (podobnost se zánikem Atlantidy tak odpadá), ale existovala ještě přibližně 200 let po této katastrofě. Je třeba však podotknout, že výbuch sopky na ostrově Thera (Santorini) byl primárním důvodem k zániku mínojské civilizace, jinými slovy spouštěčem zániku této civilizace. Kréta se navíc samozřejmě nenachází v oceánu za Gibraltarským průlivem.

Trója.

Jiní autoři (např. "Eberhard Zangger") předpokládají, že celá historie Atlantidy je v podstatě egyptskou verzí Iliady zpětně přenesenou do Řecka Solónem. Herkulovy sloupy by tedy znamenaly průliv Dardanely. Atlantida měla ležet za Herkulovými sloupy, ale Trója z egyptského pohledu leží před Dardanelami. Trója také nezanikla zemětřesením a následným zatopením.

Černé moře.

Podle jedné teorie atlantská civilizace existovala přibližně okolo roku 5500 př. n. l. na severozápadním pobřeží Černého moře (tehdy ještě sladkovodního jezera) a byla zničena při protržení přírodní hráze v místě dnešního Istanbulu a následné potopě a propojení Černého a Středozemního moře. Herkulovy sloupy by tedy v tomto případě znamenaly Bosporský průliv.

Spartel.

Skupina francouzských vědců se domnívá, že Atlantida se mohla nacházet na zatopeném ostrově Spartel v Cádizském zálivu. Podle jejich analýz mořského dna vyšlo najevo, že se Spartel potopil v důsledku mnoha zemětřesení a vln tsunami.

Sardinie.

Italský novinář "Sergio Frau" ve svém článku "„Le colonne d'Ercole“" tvrdí, že v době před Alexandrem Velikým znamenaly Herkulovy sloupy Sicilský průliv. Atlantida by tedy mohla být totožná se Sardinií, kterou postihla přírodní katastrofa. Jedna část uprchlých obyvatel následně založila etruskou civilizaci na Apeninském poloostrově a zbytek přeživších obyvatel se připojil k ostatním mořským národům při útoku na Egypt (výrazná podobnost s popisovanou válkou o Středomoří).

Santorini (Théra).

Jedním z žhavých kandidátů je ostrov Santorini patřící k nejjižnějším z Kykladských ostrovů. Výbuch podmořské sopky, ke kterému došlo podle nejnovějších výzkumů před 3 600 lety, způsobil, že část ostrova se doslova propadla do moře. Nánosy po vlně tsunami byly nalezeny až na západním pobřeží Turecka. Vykopávky odhalily osídlení již z pozdního neolitu. V době exploze tu stálo prosperující město, které se podobně jako Pompeje zachovalo pod příkrovem lávy. Zajímavé je, že nebyly nalezeny žádné lidské ostatky ani předměty z drahých kovů, což svědčí o úspěšné evakuaci. Archeologové pokládají erupci na Théře za příčinu náhlého zániku mínojské civilizace a nevylučují, že byla inspirací bájí o Atlantidě a nejen o ní.

Kuba.

Další možná poloha bájného města může být v oblastni tzv. Bermudského trojúhelníku nedaleko Kuby, kde roku 2012 objevili manželé Paul Weinzweig a Pauline Zalitzky se svým týmem na dně moře obrovské trosky mrtvého města. Zjistili, že na dně se nachází několik sfing, pyramid, dlážděných ulic a zbytků domů spolu s různými vyrytými nápisy na zdech. Vědecká obec však o jejich nálezu pochybuje a kamerovým záznamům příliš nevěří. Manželé jsou ale o svém objevu starověkého města přesvědčeni.

Další lokality.

Mezi další uvažované lokality patří ve Středomoří Malta (zde na základě rýh u Clapham Junction) a Kypr; v Atlantském oceánu pak například Irsko, ostrovy Karibiku nebo Azorské ostrovy. Legendární Atlantida nicméně v moderní době inspirovala jméno pro vulkanickou podmořskou horu jižně od Azorských ostrovů s anglickým názvem Atlantis Seamount (podmořská hora Atlantis), rusky Гора Атлантис (Gora Atlantis). Také samotný autor báje o Atlantidě se dočkal zvěčnění pojmenováním další podmořské hory sopečného původu jižně od Azor - Plato Seamount (Platónova podmořská hora). Zvláštní pozornost si zaslouží Richatská Struktura v Mauritánii, která na rozdíl od ostatních lokalit odpovídá rozměrům města popisovaném Platónem (Jekaterina Andrejeva: ATLANTIDA hledání ztraceného světa, 33-203-66, str.11), GoogleEarth

Geologické souvislosti.

Podle Platónova vyprávění existovala Atlantida 9000 let před dobou, kdy žil Solón (asi 638 – 555 př. n. l.), tj. přibližně 9600 př. n. l.. Podle vědeckých poznatků se v té době už nezadržitelně blížil konec poslední doby ledové (glaciálu), blížila se současná doba meziledová (interglaciál), nicméně kontinentální ledovce stále vázaly obrovské množství vody ve formě ledu a úrověň hladiny světového oceánu byla v době 9600 př. n. l. o 48 metrů níže, než je tomu dnes. (Pro srovnání, při posledním glaciálním maximu - vrcholu doby ledové – v období přibližně 22 000 let př. n. l. až 20 000 př. n. l. byla úrověň hladiny o 135 metrů níže než dnes.)  Pro ilustraci situace 9600 let př. n. l.: Z území dnešní Anglie se dalo suchou nohou přejít na území dnešní Francie a Německa, tato oblast geology pojmenovaná pracovně jako "Doggerland" byla tehdy souší. Např. prakticky celou Skandinávii, Island, nebo větší část Kanady ještě pokrýval pevninský ledovec. Nad úrovní hladiny byl pevninský most mezi Indií a Srí Lankou, suchou nohou bylo možné přejít ze severozápadního cípu Austrálie na Papuu Novou Guineu, suché spojení bylo i mezi Austrálií a Tasmánií. V oblasti Beringova průlivu existoval v době ledové Beringův most spojující Euroasii se Severní Amerikou, v době 9600 let př. n. l. se však už pravděpodobně těsně rozpojil vlivem postupujícího tání pevninských ledovců a stoupáním hladiny světového oceánu. Všechny kontinenty měly větší suchozemskou plochu než dnes, zvláště v mělkých částech kontinentálních šelfů, analogicky měly větší rozlohu i některé ostrovy.

Kritika.

Většina historiků se shoduje, že Atlantida je pouze Platónova fikce. Důvodem pro to je, že v období 10 000 let př. n. l. je existence takto vyspělých civilizací prakticky vyloučena, neexistují také jiné písemné prameny než Platónovy (o Atlantidě se nezmiňuje Herodotos ani žádný jiný řecký autor, i když by jim v té době musela historie Atlantidy být známa).  Platón nejspíše použil příběh Atlantidy jako demonstrace ideálního státu. Původně měli Atlanťané podle Platóna žít spořádaně a v souladu se zákony bohů. Později ale začali toužit po větším bohatství a moci, ztratili důvěru bohů a Zeus se nakonec rozhodl celý kontinent zničit mohutným zemětřesením.

Umění, literatura a populární kultura.

Legenda o Atlantidě se objevuje v mnoha knihách, filmech, televizních seriálech, hrách a písních. Jedno z posledních vyobrazení Atlantidy v médiích je americký akční fantasy film od DC komiks Aquaman a mezi televizní seriály, který navazuje na televizní seriál Hvězdná brána. V něm je Atlantida bájné město mimozemské rasy, zvané Antikové, která byla na Zemi, ale v minulosti Antikové celé město přesunuli do galaxie Pegasus.

Atlantida je legendární kontinent, na kterém měla sídlit vysoce vyvinutá civilizace, kterou zničila mohutná přírodní katastrofa přibližně v roce 9600 př.n.l. Přestože existence tohoto kontinentu nebyla nikdy přesvědčivě potvrzena, vedou se dodnes debaty o její existenci a možné poloze. Jediným zdrojem informací jsou Platónovy spisy, v nichž popisuje atlantskou kulturu, státní zřízení a polohu; měla ležet někde za "Héraklovými sloupy" (obvykle ztotožňovanými s dnešním Gibraltarským průlivem).

Atlantis ( ‚Insel des Atlas‘) ist ein mythisches Inselreich, das der antike griechische Philosoph Platon (428/427 bis 348/347 v. Chr.) in der Mitte des 4. Jahrhunderts v. Chr. als Erster erwähnte und beschrieb. Es war laut Platon eine Seemacht, die ausgehend von ihrer „jenseits der Säulen des Herakles“ gelegenen Hauptinsel große Teile Europas und Afrikas unterworfen hat. Nach einem gescheiterten Angriff auf Athen sei Atlantis schließlich um 9600 v. Chr. infolge einer Naturkatastrophe innerhalb „eines einzigen Tages und einer unglückseligen Nacht“ untergegangen.


Prehistorie.

Nizozemsko bylo osídleno od poslední doby ledové. Po skončení doby ledové, byl oblast obývána různými skupinami paleolitu. Zemědělství se dostalo do Nizozemska někde kolem 5000 př. n. l. Z té doby pochází i první keramika na tomto území.  Před příchodem Římanů se na území dnešního Nizozemska usídlily germánské a keltské kmeny, které mezi sebou soupeřily o moc. Těmito kmeny byli

Starověk.

Ve starověku si oblast Nizozemí podmanil se svými vojsky Julius Caesar v roce 58 př. n. l. Římané zde postavili první města a vytvořil provincii Germania Inferior (Dolní Germánie). Hranice římské říše ležela podél Rýna, provincie Dolní Germanie tedy zahrnovala území Nizozemí na západ a jih od Rýnu, naopak na východ od Rýnu byla tzv. "svobodná Germánie". Římané zde postavili také první vojenské pevnosti. Nejdůležitější z nich byl Nijmegen.  Provincie byla zřízena zřejmě v roce 89 n. l., třebaže její teritorium Římané kontrolovali již od dob Augusta (tehdy však představovala součást Galie Belgické). Hlavním městem provincie byla "Colonia Agrippina" (dnešní Kolín

Středověk.

Po rozpadu Západořímské říše se v raném středověku postupem času dostalo Nizozemí za vlády Chlodvíka pod vliv jeho Franské říše, které se stalo součástí.  Když byla v roce 843 Verdunskou smlouvou po smrti Ludvíka Pobožného, syna Karla Velikého rozdělena Franská říše mezi jeho syny, celé Nizozemí se stalo součástí středního císařského údělu tj. Středofrancká říše, z které později vznikla tzv. Lotharingie.  Poté, co panovník Lotharingie Lothar II. záhy zemřel na chřipku, byl jeho syn Karlem Holým i Ludvíkem Němcem prohlášen za nelegitimního dědice a celá Lotharingie byla smlouvou z Meersenu v roce 870 rozdělena mezi Východofranskou a Západofranskou říši. Nizozemí a

Součást burgundského panství a habsburská nadvláda.

V roce 1384 zdědil téměř celé Nizozemí burgundský vévoda Filip Smělý. V letech 1433–1477 tím pádem bylo Nizozemí pod vládou burgundských vévodů (z rodu Valois-) a de facto se tak stalo součástí vévodství burgundského. V roce 1463 založil Filip Dobrý generální stavy. Při jejich hlasování platila zásada jednomyslnosti. Generální guvernér (místodržitel) – regent – sídlil v Bruselu. Nejvyšší soudní dvůr sídlil v Mechelenu. Pro Holland, Zeeland a Utrecht byl společný místodržitel.  Po několika pokusech o sjednocení se celé území dostalo v roce 1477 do rukou Habsburků, jelikož v roce 1477 v bitvě u Nancy padl burgundský (a také lucemburský, brabantský, geldernský) vévoda Karel Smělý. Jeho dědička, Marie Burgundská, se vdala za Maxmiliána I. Habsburského, takže z burgundského dědictví připadlo celé burgundské Nizozemí Habsburkům. Od té doby bylo formálně Nizozemí součástí Svaté říše římské. Nizozemci nebyli s vládou Habsburků

Nizozemská revoluce.

Se společenskou situací velice zamíchala reformace. Protestanti byli sice menšinou (podle odhadů tvořili ve velkých městech maximálně třetinu), ale byli vlivní. Vedle kalvinistů byli v Nizozemí i novokřtěnci (anabaptisté); luteránů bylo jen velice málo. První kalvinisté v Nizozemí působili ve východním Frísku. Vedl je polský šlechtic Johannes à Lasco, který po šmalkaldské válce emigroval do Londýna, kde založil církev v exilu. Když v letech 1553–1558 v Anglii zuřila katolická reakce za Marie Krvavé, Lascovci se vrátili na kontinent, do Emdenu. Druhým centrem kalvinismu v Nizozemí byly Antverpy, kam svou víru šířili francouzští hugenoti. Vůdcem valonských kalvinistů byl Guy de Bray. Ilustrativní, byť výjimečný, je příběh prince Viléma Oranžského (1533–1584), který pocházel z německé luteránské rodiny Nassavských. Ve 12 letech se stal univerzálním dědicem nesmírného bohatství po svém strýci v Oranžsku v jižní Francii. Protože ujmout se jeho dědictví mohl jen katolík, byl od 12 let vychováván katolicky v Nizozemí. Od té doby byl nábožensky vlažný, ale největší sympatie měl pro luteránství.  V Nizozemí naprosto převažovali katolíci, na něž měla vliv tradice Erasma Rotterdamského. Situaci změnil tridentský koncil (1545–1547, 1551–1552 a 1562–1563), který dal katolictví nové sebevědomí. Jedním z jeho výsledků byla reorganizace církevní správy. Byl zvýšen počet biskupů a každý biskup měl mít teologické vzdělání, aby mohl účinněji bojovat s herezí. Tím dočasně nebylo místa pro syny velkých šlechticů. Biskupové měli i fakticky působit ve svém sídle. Nizozemí bylo dříve církevní provincií Remeše a Kolína. Bulou papeže Pavla IV. "Super universos" ze dne 12. května 1559 byla v Nizozemí založena 3 arcibiskupství – Cambrai, Mechelen a Utrecht – a 15 biskupství, přičemž arcibiskup mechelenský byl primasem nizozemským. Stavové s tím nesouhlasili a postavili se do opozice.  Podle jednoho pojetí bývá celý konflikt označován jako osmdesátiletá válka (1568–1648), ale podle standardní periodizace autora monografie o nizozemské revoluci, Pietera Geyla, se nizozemská revoluce datuje do let 1555–1609. První fáze osmdesátileté války skončila podepsáním příměří, známého jako "pax hispanica", v roce 1609. Druhé období se kryje s obdobím třicetileté války (1618–1648), když Nizozemí v roce 1621 opětovně vyhlásilo Španělsku válku. Obě války, osmdesátiletá i třicetiletá, byly následně uzavřeny jediným vestfálským mírem.  V letech 1494–1559 válčila Francie se Španělskem o nadvládu nad Itálií. Nizozemí stálo přirozeně na straně Španělska, např. v bitvě u Saint-Quentinu (10. srpna 1557) vítězství španělských zbraní zajistil admirál hrabě van Hoorn (1518–1568), místodržitel Gelder a Zutphenu. Na uhrazení vysokých nákladů na válku Filip II. potřeboval peníze od stavů. Proto jejich představitele jmenoval rytíři řádu zlatého rouna ("De Orde van het Gulden Vlies") a udělil jim místodržitelství, čímž získali křesla ve státní radě. Přesto se stavy odmítly nechat korumpovat a finanční pomoc ve válce odmítly. Náboženský neklid ve Francii a větší finanční vyčerpání však vedly k tomu, že Francie mírem v Cateau-Cambrésis (3. dubna 1559) uznala svou porážku. Stavové nyní požadovali stažení španělské posádky.  Když Filip II. odjel do Španělska, jmenoval prezidentem státní rady a hlavním rádcem místodržitelky Markéty Parmské svého důvěrníka, jímž byl biskup arraský, Antoine Perrenot de Granvelle (1517–1586). K jeho kruhu patřil i předseda tajné rady, fríský právník Viglius van Zuichem (1507–1577), a předseda finanční rady, hennegavský hrabě Charles de Berlaymont (1510–1578). V roce 1560 byl Granvelle jmenován arcibiskupem v Mechelenu, v roce 1561 kardinálem a v témže roce papež svou další bulou reformu církevní správy spustil.  Král prosazoval tvrdý postup a přímá závislost vlády na králi omezovala její prostor k manévrování. V roce 1562 princ oranžský, místodržitel Hollandu, Zeelandu a Utrechtu, a hrabě Lamoraal Egmont (1522–1568), místodržitel Flander a Artois, zformovali ligu proti kardinálovi – Ligu vysoké šlechty, kterou podporovala nobilita, kněžstvo a města. Vilém Oranžský a hrabě Peter Mansfeldt, důvěrník Markéty Parmské, byli Němci, ostatní většinou Valoni. Granvellova činnost vyvolávala obecnou nespokojenost a v březnu 1563 dal Vilém Oranžský, Egmont a Hoorn ultimátum králi, aby odvolal Granvella. V roce 1564 sice král Granvella odvolal, ale hnutí se zmítalo v rozporech pro vzájemné animosity jeho vůdců.  Výsledky tridentského koncilu Nizozemci odmítli a přáli si náboženskou svobodu (Nizozemí nebylo součástí Říše, a proto v něm neplatil augšpurský mír). Vilém Oranžský, Egmont a Hoorn resignovali ze státní rady a v jejich záměrech je podporovalo lidové hnutí. V červenci 1565 kalvinisté na tajné schůzce ve Spa dohodli připravit vznik opozičního spolku. V listopadu 1565 se konala svatba vnuka papeže, syna regentky a potomního vévody, Alexandra z Parmy (1545–1592) s portugalskou infantkou Marií. Do Bruselu se sjela všechna šlechta, která svatbu využila k tomu, aby založila Kompromis bredský neboli Ligu nobility, spojení opoziční vysoké a nízké šlechty. K zakladatelům Kompromisu patřil mladší bratr Viléma Oranžského, hrabě Lodewijk van Nassau–Dillenburg (1538–1574), hrabě van den Bergh a hrabě Hendrik van Brederode. Vilém Oranžský nebyl členem Kompromisu, ale měl s ním úzké styky. Program formuloval právník Gilles Le Cleraq: svolat generální stavy, zrušit inkvizici a edikty proti heretikům. Do Kompromisu vstoupili i katolíci, hlavně ze severu země.  Dne 5. dubna 1566 Kompromis vedený hrabaty Brederodem a Ludvíkem Nassavským po slavnostním procesí šlechticů ze všech nizozemských provincií k paláci Markéty Parmské v Bruselu předal guvernérce petici s programem Kompromisu. Dne 23. srpna 1566 guvernérka souhlasila s Prozatímní úmluvou ("Accord"). Jejím obsahem bylo zrušení inkvizice, zmírnění protireformačních zákonů, částečná tolerance kalvinistů a amnestie geusů. Kázání bylo povoleno tam, kde už bylo praktikováno. V Antverpách se Accord stal formálním náboženským mírem.  Guvernérka však začala kolem sebe shromažďovat odpůrce nového hnutí. Egmont přesto doufal, že král bude souhlasit s konzervativní interpretací Úmluvy. V listopadu 1566 na schůzce ve východo-flanderském městě Dendermonde chtěl Vilém Oranžský přesvědčit Egmonta a Hoorna, aby se pokusili o ozbrojené povstání. Oba odmítli, což mělo demoralizující efekt. Když se rozcházeli, řekl Egmont Vilému Oranžskému: "„Sbohem, princi bez země.“" Vilém Oranžský mu odpověděl: "„Sbohem, hrabě bez hlavy.“" Kalvinisté neměli kam ustoupit, hrozila jim smrt. Vilém Oranžský neměl o vládě iluze. Ve svém místodržitelství dělal podle "Accord", co mohl, aby posílil kalvinisty. Ale otevřeně se s nimi identifikovat nemohl. V prosinci 1566 začala guvernérka otevřeně jednat proti "Accord" a prohlásila obyvatele Valenciennes za vzbouřence. Vilém Oranžský se od začátku roku 1567 stále více vzdaloval od vlády, odmítl složit novou zvláštní přísahu, zatímco Egmont ji složil.  Antverpy sice byly duchovní centrum protestního hnutí, ale bylo jasné, že jsou slabé a že se nemohou udržet. Vilém Oranžský z nich proto odešel a vrátil se do Dillenburgu v Německu. Kalvinisté na jaře 1567 prohráli. Guy de Bray a de la Grange byli oběšeni. Dne 4. května 1567 vydala Markéta Parmská nový dekret proti kacířům. V červnu 1567 Vilém Oranžský otevřeně přestoupil na luteránství.  Situace pro krále byla v létě 1567 příznivá. Vůdci opozice emigrovali do německých pohraničních měst a byli ve skleslé náladě. Ale Filipu II. to nestačilo, neboť si přál stavovskou monarchii nahradit absolutní. Odvolal regentku Markétu Parmskou jako příliš slabou a od října 1567 ji nahradil vévodou z Alby (1507–1582), vůdcem nesmiřitelných. Jeho cílem mělo být potrestat rebely, vykořenit herezi a znovuobnovit královskou moc. Dnes 22. srpna 1567 vjel vévoda z Alby do Bruselu v čele španělských vojáků. „Vévoda z Alby přišel, aby zničil stará privilegia země, kořen všeho zla.“  Mnoho vzbouřenců ztratilo veškerou naději. Dne 7. září 1567 se Hoorn vrátil do země a dne 9. září 1567 byli s Egmontem překvapivě zatčeni, ačkoliv byli celou dobu ke králi loajální. Byli obviněni ze spáchání zločinu urážky majestátu tím, že tolerovali heretiky. Zločiny z roku 1566 měl soudit zvláštní soud: Rada nad nepokoji ("Conseil des troubles", "Raad van Beroerten"), který záhy dostal přezdívku „krvavá rada“ ("Bloedraad"). Jejím prezidentem se stal sám „železný vévoda“ a členy byli i cizinci – Španělé; de Vargas ani neuměl francouzsky. Členy rady byli Berlaymont, Noicarmes a Vigliers. Rada se neřídila nizozemským právem a celkem odsoudila 12 000 osob. Bylo popraveno 8 000 odsouzených; ostatní utekli. Statky emigrantů a popravených byly konfiskovány. Represe dopadly i na města.  Brederode náhle zemřel v únoru 1568, a proto se stal vůdcem povstání Vilém Oranžský. Emigranti se soustřeďovali v Německu a pokoušeli se o výpady do Nizozemí s cílem vyvolat lidové povstání. V dubnu 1568 Ludvík Nassavský přepadl východní Frísko, přičemž byl zabit místodržitel Aremberg, ale také bratr Viléma Oranžského Adolf. Bitva u Rheindalenu poblíž Roermondu dne 23. dubna 1568 je počátkem osmdesátileté války. Významná byla bitva u Heiligerlee dne 23. května 1568. Vévoda z Alby reagoval zostřením represí: dne 1. června 1568 bylo popraveno 18 šlechticů, dne 5. června 1568 byli popraveni Egmont a Hoorn. Poté se vydal na sever vyhnat povstalce, což se mu podařilo.  V Trevíru se shromažďovala příliš početná armáda Viléma Oranžského složená převážně z nováčků. Armáda vévody z Alby byla 2× menší, ale lépe organizovaná. Vilém Oranžský překročil Maasu. Jeho postup byl však doprovázen excesy, které vytvářely špatný dojem. Nakonec se jeho armáda rozložila v dav bez jakékoliv disciplíny. Vilém Oranžský sám musel uniknout do Francie; povstání ztroskotalo. Přesto emigranti neztráceli víru v budoucnost, jak vyjadřuje národní hymna Wilhelmus.  Lidové hnutí geusů se dělilo na divoké (též pozemní geusové, geusové křovin, či lesní geusové;) a mořské (též vodní geusové). Lesní geusové se vyskytovali prakticky jen na jihu, protože jen tam existovaly lesy. V západních Flandrech byli podporováni navrátilci z Anglie. Jejich bandy se toulaly po venkově a vraždily kněze. Stačilo jen málo jednotek a divocí geusové byli potlačeni.  Mořští geusové se chovali podobně jako divocí geusové – plundrovali kláštery na pobřeží. Princ Oranžský se je pokusil disciplinovat a odstranit pirátské návyky. Organizování z Anglie bylo neúspěšné, a proto v roce 1570 založil nové centrum v La Rochelle. Jedním z prvních velitelů geusů se stal Philippe de Marnix (1540–1598).  Vítězná královská moc pokračovala v teroru a nastolování absolutismu. Hlavním úkolem byla finanční nezávislost vlády na stavech. Již v roce 1569 po španělském vzoru schválen desátek ("Tiende penning"), ale měl být zaveden až v roce 1571. Jednalo se o 10% daň z prodeje. Nikdy nebyl vybrán, a proto nezruinoval zemi. Na druhou stranu byla v roce 1570 vydána ordonance o trestním právu, jež zaváděla moderní principy, např. profesionály v rozhodování. Dále byl v roce 1570 vyhlášen generální pardon (všeobecná amnestie). Avšak ani příroda uklidnění nepřála: Počátkem listopadu 1570 se v Nizozemí vylilo moře a tato živelní pohroma měla na svědomí tisíce mrtvých.

Republika spojených nizozemských provincií.

Republika (sedmi) spojených nizozemských provincií nebo jen spojené Nizozemí vznikla v roce 1581 z Utrechtské unie, která vyhlásila vznik Spojených provincií nizozemských. Místodržitelem se stal již známý a oblíbený Vilém I. Oranžský, ten byl ale v roce 1584 úkladně zavražděn katolíkem, kterým byl Balthasar Gérard. Po smrti Viléma Oranžského bylo spojené Nizozemí prohlášeno republikou v čele s místodržitelem. Na post místodržitele, ale nastoupil syn Viléma Oranžského Mořic Nasavský. Hlavním ochráncem nového státu – Sedmi spojených nizozemských provincií, tj. bývalé Utrechtské unie, se stala Anglie, která do severního Nizozemí vyslala vlastního regenta. Robert Dudley, hrabě z Leicesteru se však choval neobratně a byl nepopulární. Po jeho návratu do Anglie byl vrchním velitelem armády zvolen Mořic Oranžský. Společně s Johanem van Oldenbarneveltem a bratrancem Vilémem Ludvíkem Nassavským tvořili triumvirát, který vládl severnímu Nizozemí. Jejich úspěchu v občanské válce přispělo rozdrcení španělské "Armady" v roce 1588 a francouzské vyhlášení války Španělsku v roce 1595. Po smrti vévody parmského v roce 1592 byl novým guvernérem zvolen neschopný Arnošt, bratr císaře Rudolfa II. Jeho nástupcem se stal mladší bratr Albrecht, manžel dcery Filipa II. Isabelly.  V 90. letech Mořic dobyl mnoho významných měst v pohraničí. Centrum Severu bylo klidné a zažívalo hospodářský a kulturní rozkvět. V roce 1602 byla založena nizozemská Východoindická společnost. Výjimkou byl náboženský spor o predestinaci. Začal v roce 1594 a rozhořel se zejména po roce 1603. Jeho hlavními protagonisty byl Franciscus Gomarus (1563–1641), netolerantní, militantní kalvinista, na jehož straně byl generální místodržitel Mořic Oranžský, další monarchisté a většina Nizozemců, a Jacobus Arminius (1560–1609), zastánce podmíněné predestinace, na jehož straně byl Holanďan Johan van Oldenbarnevelt, Hugo Grotius a další republikáni. Mentální rozdíl mezi Severem a Jihem se prohloubil natolik, že ani jedna strana již opravdově netoužila žít v jednom státě (toto se opětovně projevilo v letech 1815–1830, během existence Spojého království Nizozemského zabírajícího celé Nizozemí). Problém Severu byl v přílišné velikosti Holandska, které plnilo 60 % federálního rozpočtu.  První fáze osmdesátileté války skončila podepsáním příměří, známého jako "pax hispanica", v roce 1609, čímž Španělsko uznalo existenci severního Spojeného Nizozemí. Druhé období se kryje s obdobím třicetileté války (1618–1648), když Nizozemí v roce 1621 opětovně vyhlásilo Španělsku válku. Obě války, osmdesátiletá i třicetiletá, byly následně uzavřeny jediným vestfálským mírem, díky němuž získalo spojené Nizozemí mezinárodní úznání.  Podle nejvýznamnějších provincie byla republika spojeného Nizozemí též nazývána "Holandskem" (resp. Holandskou republikou), což byl ovšem stejně jako dnes nepřesný název.

Války s Anglií, Zákon o plavbě.

"Revoluční" Anglie, tehdy pod vládou Olivera Cromwella vyhlásila v roce 1651 jako zákon tzv. Navigační akta resp. Zákon o plavbě a obchodu, který měl sloužit jako opatření povolující do Anglie dovážet zboží jen na anglických lodích nebo na lodích výrobce, nikoliv na lodích překupníků. To ovšem vážně poškodilo ekonomiku Spojeného Nizozemí. A tak vypukla v roce 1652 první anglo-nizozemská válka (války mezi Anglií a Nizozemím jsou také označovány podle Navigačních akt jako „Navigační války“). Tato válka byla první válkou mezi nekatolickými státy a první velká válka, kterou obě strany zdůvodňovaly hospodářskými zájmy. Cromwell si byl vědom přínosu židovské komunity pro ekonomický rozvoj nizozemských provincií, hlavního ekonomického soupeře Anglie. Vzhledem ke své toleranci vůči soukromému vlastnictví lidí, kteří neměli

Koloniální impérium.

Po vyhraných válkách za nezávislost nad španělskými Habsburky (tzv. osmdesátileté válce) se Nizozemsko stalo v průběhu 17. století jednou z nejvýznamnějších koloniálních mocností světa. V 17. století zde došlo k velikému ekonomickému růstu, rozvíjela se věda a umění, v této době také Nizozemci zabezpečovali přibližně polovinu světového obchodu; celé 17. století se proto označuje jako Nizozemský zlatý věk.  Na rozdíl od Španělska a Portugalska získávalo Nizozemsko stejně jako Velká Británie nová území prostřednictvím specializovaných obchodních společností (nejslavnější z nich je nizozemská Východoindická společnost), přičemž stát se přímo v koloniálních záležitostech angažoval až v

Francouzská nadvláda.

Poté, co v roce 1795 obsadila republikánská Francie Republiku sedmi spojených provincií Nizozemských odešel místodržitel Vilém V. Oranžský se synem Vilémem do exilu v Anglii. Francouzi na obsazeném území vyhlásily Batávskou republiku, což byla jedna z francouzských sesterských republik a byla jen satelitním státem.  V roce 1806 bylo

Království spojeného Nizozemí.

Na Vídeňském kongresu v roce 1815 bylo vyhlášeno Spojené království nizozemské, ke kterému patřila do roku 1830 také Belgie (resp. do 1839, kdy Nizozemí její nezávislost definitivně uznalo) a Lucembursko. Po odtržení Belgie vzniklo současné Nizozemské království spojené až do roku 1890 personální unií s Lucemburskem. Oficiální název státu byl sice "Nizozemské království", ale pro odlišení od současného státu a rozsahu po téměř celém Nizozemí je neoficiálně nazýváno jako "království spojeného Nizozemí" nebo "Spojené království nizozemské". Moc krále byla podstatně větší než v dnešním Nizozemsku, silnou pozici začal panovník ztrácet po roce 1848, respektive 1849.  Na vídeňském kongresu probíhala důležitá jednání jakou podobu má obnovené spojené Nizozemí mít. Po odmítnutí nejrůznější variant i varianty krále Viléma I. bylo rozhodnuto přijmout pozměněný králův návrh. Na vídeňském kongresu byly tedy jako součást jednotného Spojeného království Nizozemského uznány tyto bývalá území:  Ke království Nizozemskému (oficiální název) bylo personální unií připojeno Lucembursko, která bylo na Vídeňském kongresu povýšeno na velkovévodství a stalo se jako nezávislý stát členem Německého spolku, také díky tomu se i přes snahy krále Viléma I. nestalo v budoucnu součástí Nizozemského království.

Belgická revoluce.

V roce 1830 se Belgičané pod vlivem revoluce ve Francii v roce 1830 vzbouřily čímž začala tzv. Belgická revoluce. Hlavní příčinou belgické revoluce byla politická a ekonomická nadvláda Nizozemců nad francouzsky mluvícím obyvatelstvem. Hospodářské aktivity, jako např. obchod a počátky průmyslové revoluce, byly totiž soustředěny na území dnešního Nizozemska, zejména v přístavu Amsterdam. Jádrem sporů byla také skutečnost, že Nizozemci podporovali volný obchod, zatímco Belgičané požadovali ochranu svého trhu zavedením cel. Belgičané si rovněž stěžovali, že je s nimi nakládáno jako s druhořadými občany, ačkoliv jich v království nežilo méně než 3,5 milionu oproti 3 milionům Nizozemců. Většina úředních míst v té době byla svěřena Nizozemcům.  Dalším důvodem sporů byly náboženské a kulturní rozdíly. Belgičané byli převážně katolíci, zatímco Nizozemci byli protestanti. V budoucnosti se však náboženství ukázalo jako hlavní jednotící prvek celé Belgie, stejně jako král. Král Vilém I. ale nechtěl připustit rozdělení země a pokusil se obnovit pořádek silou, avšak královskému vojsku pod vedením králova druhého syna Bedřicha se nepodařilo dobýt Brusel v krvavých bojích v ulicích města, které se odehrály mezi 23. a 26. srpnem.  Den poté byla v Bruselu vyhlášena

Konec personální unie s Lucemburskem.

Jelikož neměl nizozemský král a lucemburský velkovévoda Vilém III. syny, nastoupila po jeho smrti v roce 1890 v Nizozemsku jako královna jeho jediná dcera Vilemína, která v té době měla 10 let a tak za ní do plnoletosti vládla jejím matka. Lucemburská ústava a rodinný

Současné Nizozemsko.

20. století.

Během první světové války si Nizozemsko na rozdíl od jižně ležící Belgie uchovalo nezávislost a neutralitu. V roce 1918 po skončení války se do něj jako neutrálního státu uchýlil bývalý německý císař (a pruský král) Vilém II., kde žil až do své smrti v roce 1941 ve městě Doorn. Nizozemská vláda přes nátlak Dohodových mocností Viléma II. jako válečného zločince nevydala.  Za druhé světové války však zemi v průběhu Bitvy o Nizozemsko obsadila německá armáda. Královna s rodinou a vládou uprchla do Anglie. Z exilu v Londýně pak na dálku řídila boj s německými okupanty. V roce 1945 se do Nizozemska triumfálně vrátila.  V roce 1944 se ve městě Arnhem a jeho okolí odehrála část spojenecké operace Market Garden (největší výsadková operace v dějinách) a bitva britských výsadkářů s

Ztráta kolonií.

Po druhé světové válce se začaly osamostatňovat nizozemské kolonie, včetně nejvýznamnější kolonie, kterou byla Nizozemská východní Indie. Nizozemská východní Indie se osamostatnila v

Současnost.

Nizozemsko je konstituční dědičná monarchie a státoprávně parlamentní demokracie. Mezi roky 1980 a 2013 vládla královna Beatrix, od 30. dubna 2013 její syn Vilém Alexandr. Následníkem trůnu je jeho nejstarší dcera Catharina-Amalia. Král sdílí výkonnou moc s Radou ministrů, ale praktický vliv krále na exekutivu velmi omezený. Předsedou Rady ministrů je Minister-president (premiér).  V současnosti žije skoro polovina obyvatel v konurbaci

Dějiny Nizozemska jsou do značené míry spojeny s dějinami celého Nizozemí. Tento článek o nich pojednává. V letech 1433–1477 bylo území dnešního Nizozemska jako součást Nizozemí (přibližně dnešní Benelux) pod vládou burgundských vévodů, poté v letech 1477–1581 pod habsburskou nadvládou (především španělské větve). Nezávislé Nizozemí (pouze severní část) vzniklo po nizozemské revoluci v roce 1581 a trvalo do roku 1795, kdy bylo obsazeno Francií. Ta na jeho území ustanovila v letech 1795–1806 tzv. Batávskou republiku a poté v letech 1806–1810 podřízené Holandské království, které stejně bylo v letech 1810–1813/15 připojeno přímo k Francii. V roce 1815 bylo na Vídeňském kongresu vyhlášeno Spojené království nizozemské, ke kterému patřila do roku 1830 také Belgie (resp. do 1839, kdy Nizozemí její nezávislost definitivně uznalo) a Lucembursko. Po odtržení Belgie vzniklo současné Nizozemské království spojené až do roku 1890 personální unií s Lucemburskem. Od té doby existuje Nizozemsko jako ho známe dnes.

Die Geschichte der Niederlande behandelt die Geschichte der Region des heutigen Staates der Niederlande sowie bis zu deren Abspaltung im 19. Jahrhundert die Geschichte Belgiens und Luxemburgs. Die menschliche Besiedelung reicht bis ins Eiszeitalter zurück. Mit dem Abschmelzen der Gletscher am Ende der Weichsel-Kaltzeit entstand ein relativ sumpfiges Land, das vor allem aufgrund der Bedrohung durch die See nur auf den höheren Landpunkten bewohnt war. Die Römer eroberten ab etwa 50 v. Chr. das Land. Erste Siedlungsgründungen folgten. Dabei bildete der Rhein eine natürliche Landgrenze. Das Land nördlich davon blieb unter friesischer Herrschaft. Alle Versuche, das Land der Friesen zu erobern, scheiterten. Ab dem Jahr 355 wurde der Einfluss der Franken immer größer. Nach dem Niedergang des Römischen Reiches übernahmen die Franken den Süden des Landes. Der Norden und die Küstenregionen blieben friesisch, der Osten gehörte zunächst zum sächsischen Gebiet. Mit der Herrschaft der Franken begann die Christianisierung des Landes. Durch die Teilung des Frankenreiches im Vertrag von Verdun 843 kam das Gebiet östlich der Schelde um Maas und Niederrhein an das Mittelreich Lothars I. und 925 an das im Entstehen begriffene Heilige Römische Reich. Flandern fiel 843 an das Westreich Karls II., des Kahlen, das spätere Frankreich.


Dějiny.

Úrodné oblasti v okolí Dněpru byly osídleny zemědělskými kulturami již ve 4. tisíciletí př. n. l. Ve starověku sem zasahovala oblast skythského a následně sarmatského osídlení.  V 9. století, za časů Kyjevské Rusi, byl na skalnatém ostrově na Dněpru založen byzantskými mnichy monastýr (odtud dnešní název "Monastýrský ostrov"); v roce 1240 jej však zničili Tataři.  Během kozácké éry náleželo území Záporožské Siči a bylo předmětem sporů a bojů Ruské říše s Polskem a Tureckem. Roku 1635 byla jižně od dnešního města zřízena polská obranná pevnost Kodak.  Vlastní město bylo založeno ruským knížetem Potěmkinem roku 1776 v rámci osidlování nově získané Nové Rusi. Město se stalo správním centrem nově dobytých území včetně těch, která Osmanská říše v roce 1774 postoupila smlouvou z Küçük Kaynarca. Dostalo název "Jekatěrinoslav" na počest tehdejší carevny Kateřiny II. Veliké. Ta zde plánovala vybudovat „jižní metropoli“ Ruského impéria, která by se vyrovnala Petrohradu a Moskvě; měl být též postaven veliký chrám srovnatelný s chrámem ve Vatikánu. Plány však byly po Kateřinině smrti opuštěny a z města se stalo řadové centrum gubernie. V letech 1796–1802 se město nazývalo "Novorossijsk", později se vrátilo ke starému jménu.  Ve dvacátém století město velmi rychle rostlo, současně však prodělávalo dramatické změny a rány v obou světových válkách. V krátké době Ukrajinské národní republiky (německý protektorát na území dnešní Ukrajiny 1918) neslo město neoficiálně název "Sičeslav" (název odkazoval k Záporožské Siči, symbolu kozáctví, se kterým se snažili identifikovat ukrajinští nacionalisté z rakouské Volně a Haliče, ačkoliv historicky neměli s kozáky nic společného). Název Dněpropetrovsk získalo r. 1926 podle významného bolševického revolucionáře Grigorije Petrovského už jako součást ukrajinské lidové republiky. V roce 2016 byl Dněpropetrovsk na základě rozhodnutí ukrajinské vlády k přejmenování města v rámci dekomunizace Ukrajiny přejmenován na Dnipro.  Ve 30. letech probíhala ve městě industrializace, hlavně výstavba závodů těžkého průmyslu. Tehdy zde plnil různé stranické funkce Leonid Iljič Brežněv, pocházející z blízkého Dniprodzeržynska (dnes Kamjanske). Během druhé světové války byla po obsazení města německým Wehrmachtem téměř vyhlazena místní početná židovská komunita.

Obyvatelstvo a současný význam.

V Dnipru žije přes milion obyvatel a s nedalekým Kamjanským a dalšími městy tvoří tzv. Dniperskou aglomeraci s více než 1,8 milionem obyvatel. Město je střediskem Dnipropetrovské oblasti, která je druhá nejlidnatější v Ukrajině.  V roce 2001 se 72,6% obyvatel bývalého Sičeslava hlásilo k ukrajinské národnosti a 23,5 % k ruské národnosti. Přitom však v červnu 2017 udalo 63 % obyvatel města, že ve svém domově mluví ukrajinsko-ruským suržikem. Jen 9 % obyvatel mluví doma výhradně ukrajinsky a 25 % obyvatel používá obě tyto řeči.  Dnipro je kulturním centrem. Místní muzeum vedl na počátku 20. století významný ukrajinský etnolog a historik Dmytro Javorynckyj. Rekreačními areály jsou Monastýrský ostrov či park Tarase Ševčenka.

Hospodářství.

Průmysl.

Město je významným průmyslovým centrem, soustředěn je zde například zbrojní či hutnický průmysl, nacházejí se tu také továrny, které byly zapojeny do bývalého sovětského vesmírného programu. Do rozpadu SSSR nebyl do města vzhledem ke strategickému významu výroby zbraní povolen vjezd cizincům bez oficiálního povolení. Závod Južmaš byl s více než 100 tisíci zaměstnanci jedním z největších průmyslových závodů SSSR. Při rozpadu SSSR bylo město zároveň nejlidnatější ve své historii: žilo zde tehdy 1,203 milionu obyvatel.

Doprava.

Hlavní tepnou města je třída Karla Maxe. Je zde také důležitý říční přístav a letiště. Město má velmi rozvinutý dopravní systém MHD:  Dnipro je rovněž důležitým železničním uzlem: leží na trati vedoucí z Kyjeva a západní Ukrajiny přes Dnipro do stanice Synelnykove, kde se větví na tratě ve směru Charkiv - Moskva, Donbas a Záporoží - Krym; další tratě vedou do Krasnohradu, Pavlohradu a Apostolova. Od března 2007 má město jednou týdně přímé železniční spojení s Prahou. Město je sídlem Podniperské dráhy, jedné z 6 divizí státních drah Ukrzaliznycja.

Rodáci.

Žil zde i anarchistický politik Pjotr Aršinov.  V letech 1906–1909 zde na Hudebním učilišti působili čeští hudební skladatelé Fran Lhotka a Jaroslav Křička.

Dnipro (; ; historicky Novorossijsk a po většinu své historie Jekatěrinoslav, v letech vzniku 1926–2016 Dněpropetrovsk, na cizojazyčných historických mapách z 19. století lze najít název Catharinoslav") je s přibližně milionem obyvatel třetí největší město dnešní Ukrajiny, důležité průmyslové centrum a středisko Dnipropetrovské oblasti. Bylo založeno ruským knížetem Grigoriem Potěmkinem na počest Kateřiny Veliké jako Jekatěrinoslav". Leží mírně na východ od středu země na obou březích řeky Dněpr. Město Dnipro je nový oficiální název v současnosti ukrajinského města, jenž byl schválen 19. května 2016 v rámci zákona o dekomunizaci Ukrajiny, kdy Ukrajina vytváří nové názvy pro původní ruské názvy měst založených Rusy, v rámci tvorby nové vlastenecké ukrajinské identity, současný ukrajinský název města je shodný s ukrajinským názvem řeky Dněpr tedy Dnipro.

Dnipro (, oder, 1926–2016 "Dnipropetrowsk",, /Dnepropetrowsk, Weiteres unter Geschichte des Stadtnamens) ist mit etwa einer Million Einwohnern nach Kiew, Charkiw und Odessa die viertgrößte Stadt der Ukraine und ist das administrative Zentrum der Oblast Dnipropetrowsk und des Rajon Dnipro. Sie liegt an drei Seiten der Mündung der Samara in den hier aufgestauten Dnepr und 404 km südöstlich der Hauptstadt Kiew in der zentralöstlichen Ukraine.


Život.

Rodiče Plácida Dominga, Plácido Domingo Ferrer a Pepita Embil, byli významní pěvci španělského typu operet – zarzuel. V roce 1949 se Domingo se svými rodiči přestěhoval do Mexika, kde vystudoval dirigování a hru na klavír, ale záhy začal také sbírat jevištní zkušenosti, zejména v tradičních španělských zarzuelách.  Po prvních vystoupeních v mexickém Monterrey a americkém Dallasu začal v roce 1959 účinkovat v mexickém Národním divadle v Ciudad de México, kde se sice ucházel o místo barytonisty, ale vedení souboru ho přesvědčilo, aby začal zpívat role tenorové. Dlouhodobé angažmá získal v Izraelské opeře v Tel Avivu (1962 až 1965). Hned po jeho skončení ale debutoval v Newyorské městské opeře ("New York City Opera"). Před plánovanou rolí Dona José v opeře "Carmen" od Georges Bizeta ještě stihl i záskok za indisponovaného sólistu v Pucciniho "Madame Butterfly". V roce 1968 debutoval v newyorské Metropolitní opeře, a to jako záskok za Franca Corelliho v roli Maurizia hraběte ze Saska v jedinečné opeře Francesca Cilei "Adriana Lecouvreur". Od té doby až do dneška je jedním z nejžádanějších a nejslavnějších sólistů na všech důležitých operních scénách světa. Jako tenorista má velmi rozsáhlý repertoár, který sahá od italských a francouzských belcantových rolí až po úspěšná nastudování náročných partů oper Richarda Wagnera.  Největší popularitu přinesla Domingovi účast ve hvězdné sestavě Tří tenorů. Společně s Lucianem Pavarottim a José Carrerasem účinkoval mj. na koncertu při fotbalovém mistrovství světa v roce 1990, který se přenášel do celého světa. Je držitelem devíti cen Grammy a tří cen Latin Grammy.  Ještě na vrcholu své pěvecké kariéry se vrátil i ke své vystudované profesi dirigenta (poprvé v Newyorské městské opeře v roce 1973), později se na tuto práci orientoval stále více. Od roku 1986 spolupracoval s operou ve Washingtonu, kde se stal v sezóně 1996/97 uměleckým ředitelem. Od roku 2000 byl zároveň uměleckým ředitelem a od roku 2003 generálním ředitelem opery v Los Angeles. Po několikanásobném prodlužování kontraktu o dva roky uzavřel v září 2014 novou smlouvu na vedení opery na dalších pět let, tedy až do roku 2019.  V roce 2007 oznámil, že nastuduje jednu z nejnáročnějších barytonových rolí Giuseppe Verdiho, titulní roli v opeře "Simon Boccanegra". Od té doby zpíval i další důležité barytonové role, jako titulní postavy ve Verdiho operách "Nabucco" nebo "Rigoletto".  Domingo je podruhé ženat. Z prvního manželství má syna José Plácida Dominga, který působí jako fotograf, z druhého manželství s bývalou pěvkyní Martou Ornelasovou má další dva syny.

Plácido Domingo v Česku.

V srpnu 2011 vystoupil Plácido Domingo (společně s portorickou pěvkyní Anou Marií Martínez) s velkým úspěchem na koncertě v Českém Krumlově.  Plácido Domingo je zakladatelem mezinárodní pěvecké soutěže Operalia, kterou hostí každoročně jiná světová metropole. První ročník se uskutečnil v Paříži v roce 1993 a soutěž se od té doby uskutečnila v místech, jako je Mexico City, Madrid, Bordeaux, Tokyo, Hamburg, Quebec, Budapešť, Milán, Moskva, Peking, Verona, Los Angeles či Londýn. Roku 2019 se soutěž konala i v Praze a které byl Domingo též osobně přítomen.  Plácido Domingo se v letech 2018 a 2019 účastnil projektu Národního divadla Mozartovy narozeniny. Dne 27. ledna 2018 dirigoval ve Stavovském divadle Mozartova "Dona Giovanniho v režii" Václava Kašlíka a 27. ledna 2019 dirigoval taktéž koncert ve Stavovském divadle, složený z mozartovského repertoáru.

Kontroverze.

Domingo byl v roce 2019 obviněn ze sexuálního obtěžování. Pěvce obžalovalo celkem osm pěvkyň a jedna baletka, načež případy se datovaly do 80. let 20. století. Odehrávaly se v prostředí, kde měl Domingo výsadní pozici a hierarchické postavení. Na základě těchto obvinění ukončil Domingo spolupráci s newyorskou Metropolitní operou a odstoupil také z funkce generálního ředitele opery v kalifornském Los Angeles.

José Plácido Domingo Embil, KBE (* 21. ledna 1941, Madrid, Španělsko) je světoznámý operní pěvec a dirigent. Jeho hlasová poloha byla po dlouhou dobu tenor, v současném období přešel spíše na barytonové role.

José Plácido Domingo Embil, KBE (* 21. Januar 1941 in Madrid) ist ein spanischer Opernsänger (der Stimmlagen Tenor und Bariton), Dirigent und Intendant. Er gehörte neben José Carreras und Luciano Pavarotti zu den "Drei Tenören". Er hat in seiner Karriere mehr als 21 Millionen Tonträger verkauft. Seine erfolgreichste Veröffentlichung ist das Album "The Three Tenors in Concert". 2019 erhoben rund 20 Frauen Vorwürfe wegen sexueller Belästigung gegen Domingo, der im Februar 2020 sein Fehlverhalten eingestand.


Geografie.

Ťiang-su je velmi plochá a nízko položená provincie, kterou pokrývají z 68 % pláně; voda pokrývá 18 % její plochy. Většina provincie neleží výš než 50 m nad hladinou moře. V provincii je dobře vyvinutý zavlažovací systém, který (zejména jeho jižní část) si získal název 水乡 (shuǐxiāng) „země vody“. Město Su-čou ležící na jihu je tak protkané kanály, že se mu dostalo přezdívky „Benátky východu“. Velký kanál, který byl vybudován jako hlavní zdroj vody, dělí provincii od severu k jihu a kříží všechny říční systémy od východu na západ. Hranici provincie na jihovýchodě tvoří Žluté moře. Nejdelší čínská řeka Jang-c’-ťiang protéká provincií na jihu a vlévá se do Východočínského moře.  V roce 2014 měl Peking zájem na těžbě ropy z mořského dna, proti čemuž se postavil Vietnam, takže čínská vláda od těchto plánů upustila.  Nejvýše položeným bodem v provincii je hora Jün-tchaj ležící nedaleko města Lien-jün-kang (Lianyungang) s nadmořskou výškou.  V provincii Ťiang-su jsou i jezera, jedno z největších je Tchaj-chu dále Gaoyou, Luoma a Jang-čeng.  Provincie se rozprostírá v teplém, mírném, vlhkém subtropickém klimatickém pásu a má jednoznačné sezónní změny počasí, s teplotami -2 až 4 °C v lednu, 26 až 30 °C v červenci. Déšť padá často mezi jarním a letním obdobím, vyskytují se zde tajfuny, bouřky, které jsou nejčastěji v pozdním létě a podzimu. Průměrný roční úhrn srážek je 800–1200 mm.

Vodstvo.

Tiang Su je pobřežní provincie se dvěma moři. Na severovýchodě je to Žluté moře a na východě je to Východočínské moře.  Tiang Su je také The Grand Cana známý jako Beijing-Hangzhou Grand Canal. Je to nejdelší a nejznámější umělý kanál na světě. Je známý pro mnoho turistů, protože funguje jako turistická destinace. Začíná v Pekingu ( Bejing) prochází městem Tianjin a provincií Hebei, Shandong a Zhejiang do města Hangzhou, které leží na jihu od Tiang SU. Grand Canal spojuje Žlutou řeku (Yellow River) a Yangtze river. Nejstarší části kanálu pocházejí z 5. století př. n. l. a současné sekce byly dokončeny za vlády Sui dynastie kolem roku 581 - 618 n. l. Grand Canal se dělí na historické sekce a moderní sekce. Do historických patří: Jia Canal, Nanyang Canal, Huitong Canal, Jizhou Canal, Duke Huan's Conduit, Yilou Canal.  Yellow Sea (Žluté moře) - je okrajové moře na východě Číny a jeho vlny omývají i pobřeží provincie Tiang Su. Moře se nachází mez Mainland China a Korejským poloostrovem je pojmenováno Žluté moře, protože částečky písku, které přivály písečné bouře z pouště Gobi, mění povrch na zlatožlutý. East China Sea (Východočínské moře) - je okrajové moře na východě Číny, tedy i na východě provincie. Je částí Tichého oceánu a má rozlohu zhruba 1 249 000 Km.  Yangtze river - jedná se o hlavní řeku Číny, která protéká provincií. Je to nejdelší řeka v Asii a třetí nejdelší na světě. Pramení v Geladaindong peak, což je ledovec, který se nachází ve střední Číně. Ústí do východočínského moře.  V Tiang Su je pět jezer: Taihu, Hongze, Gaoyou, Luoma, Yangcheng. Jezero Taihu je velké sladkovodní jezero soustřeďováno nedaleko Šanghaje. Má rozlohu 2 250 Km a průměrná hloubka jsou dva metry. Je to třetí největší sladkovodní jezero v Číně a nachází se na západ od provincie. Jezero Hongze - je čtvrté největší jezero v Číně. Od 12. století se toto jezero čtyřnásobně zvětšilo. Jezero Yangcheng - toto jezero není příliš veliké, má něco okolo v průměru, ale je známo tzv. Chinese mitten crab, což jsou říční krabi, kteří jsou v Číně bráni jako delikatesa.

Politika.

V Číně je obecně známý politický systém pod vedením Komunistické strany Číny.  Politika v Tiang Su je strukturována stejně jako u ostatních vládních institucí v Mainland China. Ve vládě je guvernér, ten má ale menší pravomoc, než Komunistická strana Číny. Tato vláda se hovorově nazývá "Tiangsu CPC Party Chief".  Existuje dvanáct hlavních funkcí kancléře generální Tinagské zemské vlády. První funkce je, aby rozhodnutí vlády byla účinná, musí se převést do praxe. Druhá funkce říká, že vládní představitelé mají za úkol sestavovat projevy a další soubory pro provinční vůdce vlády. Třetí funkce uvádí povinnost studovat problémy vyvolané územními samosprávními celky a útvary provinční vlády. Přinášet návrhy na schválení pro vedoucí vládu. Za čtvrté koordinovat práci příslušných provinčních oddělení vlády. Za páté řešení mimořádných událostí, které potřebují přímou úpravu ze strany provinční vlády. Za šesté kontrolovat a dohlížet na různá oddělení vlády a Státní rady a poté oznámit výsledek dohledu. Další funkce jsou podobné předchozím, všechny mají na starost dohled, řízení, kontroly a namítání požadavků na provinční vládu. [1]  Politika má různé oddělení, jsou zde provinční vládní oddělení, kde je například finanční, občanské, veřejné, etnické, zdravotní nebo kulturní oddělení. Každé z nich se zabývá svojí problematikou. Lze tyto oddělení přirovnat k našim ministerstvům.  Speciální organizace spravované pod provinční vládou, jsou organizace, které se zabývají méně významnými záležitostmi, ale přesto stále důležitými. Například organizace provinčního zemědělství, správa potravin, lesů, turismu, sportu.[2]  [1] Politika [online]. [cit. 2015-01-17]. Dostupné z: http://www.jiangsu.gov.cn/JSGOVEN08/08jsgov_GovernmentStructure/

Historie.

Během prvních čínských dynastií, byla oblast nynější provincie Tiang Su daleko od centrální civilizace Číny, kterou byla severozápadní provincie Henan: byl to domov starověké etnické skupiny Huai Yi. Během dynastie Zhou došlo více ke kontaktu s civilizací, a nakonec i stát Wu, což byl jeden ze stovky států, které existovaly v severní a střední Číně, představoval jakéhosi vazače spojení v jižní části Tiang Su s dynastií Zhou. Blízko ke konci jara a podzimu se Wu stává velkou silou krále Helu a bylo schopno porazit v roce 484 před Kristem stát Qi, hlavní sílu na severu v současné provincii Shandong a soupeřit o hlavní pozici suveréna všech států v Číně. Stát Wu byl podroben v roce 473 před Kristem státem Yue. Yue byl zase naopak podroben mocnějšímu státu Chu ze západu. Nakonec stát Qin smetl pryč všechny ostatní státy a zřídil Čínu jako jednotný národ v roce 221 před Kristem.  Za vlády dynastie Han (206 před Kristem až 220 našeho letopočtu), Tiang Su bylo odstraněno z center civilizace v severní Číně a bylo spravováno dvěma provinciemi. Xuzhou na severu a Yangzhou na jihu. Ačkoli byla jižní část Tiang Su základna pro království Wu (jedno ze tří království v letech 222 do 280 n. l), tak se nestala významnou až do invaze severních kočovníků během západní Jin Dynastie, počátkem 4. století.  V roce 581 našeho letopočtu byla znovu obnovena jednota za vlády dynastie Tang (618 až 907) a Čína prošla znovu zlatým věkem, ačkoli v tomto okamžiku byla Tiang Su stále nenápadná mezi různými částmi Číny. Bylo to za vlády Song dynastie (960 - 1279), která viděla rozvoj v bohaté obchodní třídě a vznikající tržní ekonomice v Číně, kde se ukázal jih provincie jako centrum obchodu. Od té doby, jižní Tiang Su, zvláště hlavní města jako Suzhou, nebo Yangzhozu, byla synonymní s bohatstvím a luxusem v Číně. Dnes jižní Tiang Su zůstává jednou z nejbohatších částí Číny, a Šanghaj, pravděpodobně nejbohatší a nejvíce kosmopolitní v Mainland Čínských měst, je to přímé rozšíření kultury jižní Tiang Su.  Jurchen - lidé z Din dynastie získali kontrolu severní Číny v roce 1127 během Jin-Songských válek, a řeku Huai, kterou využili k tomu, aby rozsekli severní Tiang Su k dosáhnutí Žlutého moře, byla zde hranice mezi severem a jihem. Mongolové převzali kontrolu Číny ve 13. století. Dynastie Ming, která byla založena v roce 1368 po vyhnání Mongolů, kteří ovládli Čínu, zpočátku vkládali kapitál do hlavního města Tiang Su Nanjing.  Po převratu Zhu Di byl kapitál přesunut do Pekingu daleko na sever. Celistvost dnešní podoby Tiang Su, stejně jako sousední provincie Anhui, drželi svoje speciální postavení, nicméně území byla přímo spravována ústřední vládou, nazývali se tak Nanzhili.  Mezitím jižní Tiang Su, stále bylo důležitým centrem obchodu v Číně: někteří historikové však vidí kvetoucí textilní průmysl v počáteční době industrialismu a kapitalismu trend, který byl nicméně přerušen, před několika stoletími se tento trend uchytil na západě.  Dynastie Quin změnila tuhle situaci založením Nanzhili jako Jiangnan provincie, což byla geografická oblast na jihu. V roce 1666 se Tiang Su a Anhui rozdělily jako samostatné provincie a Tiang Su připadly hranice v takové podobě, jako jsou dnes až na některé výjimky.  Se začátkem západního vpádu do Číny v 40. letech 19. století, bohatý a obchodní jih Tiang Su, byl stále více vystavován západním vlivům. Šanghaj, původně všední městečko Tiang Su, se rychle vyvinulo do metropole obchodu, bankovnictví a kosmopolitismu a později byla oddělena jako samostatná obec. Jižní Tiang Su, rovněž silně figurovalo v Taiping Rebellion (Občanská válka 1851-1864), masivní a smrtelné rebelie, které se pokusily založit křesťanství v Číně. Začalo to daleko na jihu v provincii Guadongm, přehnaly se přes jižní Čínu a v roce 1853 založili rebelové město Nanjing jako hlavní město přejmenované na Tianjing ("Heavenly Capital").  Čínská republika byla založena v roce 1912 a Čína byla brzy roztrhána válečníky. Tiang Su, změnila několikrát majitele. Čankajšek, který byl vládce provincie v dubnu 1927, byl brzy schopen přivést většinu Číny pod jeho kontrolu. To však přerušila druhá čínsko-japonská válka, která začala v plném měřítku v roce 1937. Nanjing padl 13. prosince 1937 a společná zvěrstva okupačních Japonců na příští 3 měsíce jsou známá jako „Nanjingský masakr“. Nanjing bylo sídlo kolaborační vlády ve východní Číně pod Wang Jingwei a Tiang Su, zůstal pod okupací až do konce války v roce 1945.  Po válce byl Nanjing opět hlavním městem republiky Číny, ačkoli nyní čínská občanská válka vypukla mezi vládou Kuomintang a komunistické síly, založený dále na sever, většinou v severovýchodní Číně.

Ekonomika.

Tiang Su má nejvyšší HDP na obyvatele všech čínských provincií.  Provincie má rozsáhlý zavlažovací systém podporující její zemědělství, který je zřízen především na rýži a pšenici, následně kukuřice a čirok. Hlavní tržní plodiny jsou bavlna, sojové boby, arašídy, řepkový olej, sezam, ambary, konopí a čaj. Dalšími produkty jsou máta peprná, bambus, léčivé byliny, jablka, hrušky, broskve, Loquats, ginkgo. Housenky bource morušového tvoří důležitou součást Tiang Su v zemědělství. Jezero Taihu na hlavní jižní základně vyrábí hedvábí v Číně. Tiang su je významným výrobcem sladkovodních ryb a dalších vodních produktů.  Tiang su má zásoby uhlí, ropy, zemního plynu a usazeniny, ale jeho nejvýznamnější minerálními výrobky jsou nekovové minerály jako halit (kamenná sůl), síry, fosforu a mramoru. V solných dolech Huaiyin mají více než 400 miliard tun usazenin, jedna z největších sbírek v Číně.  Tiang Su je historicky orientována na lehký průmysl (textilní a potravinářský). Od roku 1949 Tiang Su, vyvinula těžký průmysl (chemický a stavební). Tiang Su je významná průmysly zahrnující strojní zařízení, elektroniku, chemikálie a automobilový průmysl. Vláda tvrdě pracovala na podpoře solárního průmyslu a doufá, že do roku 2012 bude stát 100 miliard RMB. Ekonomické reformy Teng Siao-pching značně jeví prospěch v jižních městech, zejména Suzhou a Wuxi, které předstihnout provinční hlavní město Nanjing na celkovém výkonu. Ve východním okraji Suzhou, Singapur vybudoval Suzhou Industrial Park, což je čínsko - singapurská spolupráce. Jediný průmyslový park v Číně, který je v plném rozsahu investice jedné cizí země.  Tiang Su je velmi bohatá provincie Číny, s druhým nejvyšším celkovým HDP, po provincii Kuang-tung. Její HDP na obyvatele byl 44.232 čínských juanů v roce 2009, ale rozdíl v blahobytu mezi prosperujícím jihem a horším severem vedla k nerovnému hospodářskému růstu. Města jako Nanjing, Suzhou a Wuxi měla HDP na obyvatele přibližně dvakrát provinční průměr, takže jih Tiang su je jedna z nejvíce prosperujících oblastí v Číně.  V roce 2011 nominální HDP Tiang Su, bylo 4,80 bilionu čínských Juanů (759 000 000 000 dolarů), což je druhý největší HDP ze všech provincií. Její HDP na obyvatele byl 52.448 Juanů (7945 dolarů). V roce 2009 byly podíly na HDP Tiang Su primární, sekundární a terciární odvětví 6,4 %, 54,1 % a 39,5 %, což značí vyspělou ekonomiku.

Doprava.

Tiang Su je domov jedné z nejvíce rozsáhlých dopravních sítí v Číně.

Letecká doprava.

Hlavním letištěm v provincii je Nanjing Lukou International Airport, s lety do Tokia, Osaky, Hongkongu, Frankfurtu a Bangkoku.

Železniční doprava.

V jižní části provincie, zejména Šanghajsko-Nanjingský koridor má velmi vysoce frekventovanou železniční dopravu. Tiang Su je na cestě k Jinghu železnice z Pekingu do Šanghaje, stejně jako vysokorychlostní trať mezi oběma městy, dokončená v roce 2011. Vzhledem k tomu, že proběhlo dokončení vysokorychlostní trati Peking-Šanghaj, trvá doba jízdy mezi Pekingem a Nanjingem čtyři hodiny.  Mezi hlavními městskými centry Suzhou a Nanjing, je možné zachytit vysokorychlostní vlak každých pět až deset minut během dne. Vysokorychlostní vlaky projíždí Kunshan, Suzhou, Wuxi, Changzhou, Danyang, Zhenjiang a Nanjing. Jang-čou byl připojen po železnici od roku 2004 a Yancheng od roku 2007. V roce 2007 byla připojena všechna hlavní města v Tiang Su kromě Suqian, i když jednání probíhají. Xinchang železnice prochází Xinyi a míří na jih.  Sü-čou, město v severovýchodní Tiang Su, je velmi důležitým železničním uzlem v provincii, stejně jako v celé Číně. Jeho důležitost jako železničního uzlu se datuje k přinejmenším Maovy éry. Sü-čou je průsečíkem Longhai železnice a železnice Jinghu, a jeho vlakové nádraží patří k největším v Číně. Longhai železnice končí v přístavu města Lianyungang nedaleko pobřeží Tichého oceánu.

Silniční doprava.

Silniční síť Tiang-Su je jedna z nejrozvinutějších v zemi. Peking-Šanghaj dálnice (G2), vstupuje do provincie od severu a prochází Huai'an, Jang-čou, Taizhou a Wuxi na cestě do Šanghaje. Ningchang dálnice spojuje Nanjing s Changzhou. Oblast Suzhou je značně propojena se silnicemi ve všech směrech. Yanhai dálnice spojuje pobřežní oblasti provincie, procházející Nantong, Yancheng a Lianyungang.  Provincie byla rozdělena řekou Jang-c' do severních a jižních oblastí. První most přes řeku v Tiang Su, most byl dokončen v roce 1968 během kulturní revoluce. Druhý most, nazývaný Jiangyin Bridge, přes řeku se otevřel o 30 let později. Jiangyinský most (1385 m), Runyang Bridge (otevřen v roce 2005, spojující Yangzhou a ZHENJIANG, 1490 m) a čtvrtý Nanjing Bridge (otevřen v roce 2012, 1418 m). Sutong Bridge se otevřel v roce 2008, spojující Nantong a Changshu, má jeden z nejdelších ze zavěšených mostů.

Sport.

Chinese Super League.

Čínský fotbalový svaz Super League běžně známý jako Čínská Super Liga nebo ČSL. Nyní známá jako Ping. Jedná se o nejvyšší úroveň profesionálního fotbalu v Číně, působící pod záštitou čínského fotbalového svazu.  Původně ligu hrálo 12 týmů v prvním ročníku, liga se stále rozšiřovala. K dispozici je aktuálně 16 týmů v této sezoně. Aktuální vítěz Super Ligy mistrů jsou Guangzhou Evergrande.  Přehled  Na rozdíl od mnoha předních evropských lig, Čínská Super Liga začíná v únoru nebo v březnu (na jaře v Číně) a končí v listopadu nebo v prosinci. Za každého ročního období, hraje každý klub s ostatními dvakrát, jednou doma a jednou venku.  Dva nejníže umístěné týmy do konce sezony jsou odsunuty do 1. Čínské Ligy a dva horní týmy z 1. Ligy jsou přesunuty do Čínské super ligy.

Historie ligy.

V roce 1994 se čínská Jia-League stala v zemi první profesionální fotbalovou ligou. Dne 29. října 2000, Yan Shiduo, viceprezident čínského fotbalového svazu, mluvil o zřízení novém profesionálním systému ligy. V roce 2002 CFA učinilo rozhodnutí zřídit čínskou Super Ligu, která začala v roce 2004.  Ve srovnání s Jia-A, CSL je mnohem náročnější na týmy. CFA a CSL komise uložila řadu minimálních kritérií s cílem zajistit profesionální řízení a správu, finanční bezúhonnost a rozvojový program pro mládež v každém klubu. Druhá divize, První Čínská Liga, byla také obnovena v rámci nového systému. Kromě pravidelné profesionální ligy, CSL má také rezervní ligu, U19 ligu, U15 ligu.  Cíle ČSL a první čínské ligy jsou podporovat vysokou kvalitu a vysokou úroveň soutěže, to znamená zavést moderní manažerské koncepce na trh, prosazovat poskytování minimálních standardů profesionality a podporovat příliv více kvalitních zahraničních trenérů a hráčů. Postupem času také zřídit evropský systém pro registraci hráčů a jejich přestupy.  První CSL sezóna začala v roce 2004 s 12 týmy v lize. Zahajovací sezóna byla zužována s kontroverzí, která přetrvávala z bývalé ligy, Jia-A.  Po roce 1998 byly odkryty skandály, jako je zápas hazardních her, kde spousta hráčů hrálo proti svému týmu a vsázeli tak na prohru svého týmu. To mělo za následek ztrátu zájmu na domácím prostředí, nejnižší návštěvnost a velké finanční ztráty.  Pro sezónu 2005 byla liga rozšířena na 14 týmů o Wuhan Huanghelou a Zhuhai Zhongbang získaly podporu v První čínské lize.  V roce 2006 měla liga v plánu expandovat na 16 týmů s nově zvoleným prezidentem svazu Xiamen Lanshi. Nicméně, ustoupil před začátkem sezony, takže v lize hrálo jen 15 týmů. Když sezóna byla zahájena 11. března v Šanghaji, tak po další změně vlastnictví, byla přejmenována na Shanghai United.  V roce 2007 se liga opět plánuje rozšířit na 16 týmů, ale opět se ocitl jeden tým, který nesplňoval požadované podmínky. Majitel Shanghai United, Zhu Jun, koupil většinový podíl v duelu s místním rivalem Shanghai Shenhua a sloučil tak dva týmy. V důsledku toho, Shanghai Shenhua udržel jeho jméno, protože již měl silnou fanouškovskou základnu ve městě, zatímco Shanghai United byl vytažen z ligy.  Od roku 2009 má liga 16 klubů, které se účastní stabilně v každém roce. Dva z nich jsou zařazeni k první čínské lize a dva povýšeni z první čínské ligy každou sezonu.

Ťiang-su (tradiční znaky: 江蘇; zjednodušené znaky: 江苏; pinyin: Jiāngsū) je provincie Čínské lidové republiky. Leží na pobřeží Jihočínského moře. Správním centrem provincie je město Nanking (Nanjing), které je se svými 8 187 800 (2013) obyvateli druhým největším obchodním centrem v regionu východní Číny po Šanghaji.

Jiangsu (, veraltet: Post "Kiangsu") ist eine Provinz im Osten der Volksrepublik China, am Gelben Meer gelegen. Jiangsu liegt im Mündungsbereich des Jangtsekiang. Der chinesische Kurzname ist Su. Der Name Jiangsu leitet sich von den Namen der beiden Präfekturen ab, aus deren Zusammenfassung Jiangsu 1667 hervorging: Jiangning (das heutige Nanjing) und Suzhou.


Život.

Narodil se v zámožné rodině notáře, vzdělával se v Cosenze a pracoval jako notář v Palermu na Sicílii. V roce 1159 vykonal pouť do Svaté země a v Jeruzalémě prožil duchovní obrácení, takže potom žil několik let jako poustevník a potulný kazatel. Vstoupil do cisterciáckého kláštera v Sambucine a potom v Corazzu, kde byl patrně 1168 vysvěcen na kněze. Zcela se věnoval studiu Bible, zejména knihy Zjevení Janova, a roku 1177 byl proti své vůli zvolen opatem.  Roku 1182 ho papež Lucius III. na jeho žádost úřadu zprostil a Jáchym pak vystřídal několik klášterů, kde usilovně studoval a diktoval své spisy. Kolem 1190 založil klášter ve Fiore v Kalábrii, kde také zemřel. Svou opravdovostí a způsobem života si získal velkou autoritu i u dalších papežů a Dante Alighieri ho v "Božské komedii" představuje mezi světci. Jeho svátek se slaví 29. května.

Učení.

Veliký vliv si Jáchym získal svým výkladem dějin na základě Boží Trojice a Zjevení Janova. Podle Jáchyma se totiž dějiny dělí do tří období:  Toto pojetí se neobyčejně rychle šířilo, ale po Jáchymově smrti bylo odmítnuto Lateránským koncilem (1215) i Tomášem Akvinským a nakonec roku 1263 odsouzeno jako hereze. Nicméně i dále ovlivňovalo františkánské „spirituály“, Bratří svobodného Ducha a další, zejména pozdně středověká anarchická hnutí.  Myšlenka trojice dějinných období se od 16. století obecně prosadila, ruští carové prohlásili Moskvu za „Třetí Řím“ a ještě Hitlerova Třetí říše se původně opírala o představu následnosti středověké, Bismarckovy a nacistické říše.

Dílo.

Kromě toho se mu neprávem připisovala řada dalších spisů, zejména "Vaticinia de Summis Pontificibus", kniha proroctví o budoucnosti papežství.

Jáchym z Fiore, italsky Gioacchino da Fiore ["džoakíno"] a latinsky Joachim de Floris (kolem 1135, Celico u Cosenzy v Kalábrii – 30. března 1202, opatství Fiore v Kalabrii) byl italský mnich, spekulativní teolog, mystik a milenarista.

Joachim von Fiore ("auch:" Joachim von Fiori, Gioacchino da Fiore, Joachim von Flore oder von Floris, de Flore, of Flora; * um 1130/1135 in Celico, Kalabrien; † 1202 in San Giovanni in Fiore) war Abt und Ordensgründer in Kalabrien und wirkte im 12. Jahrhundert als Geschichtstheologe.


Osobnosti.

Litevský rodák Aaron Klug získal Nobelovu cenu za chemii. Ve Vilniusu se narodil také nositel Nobelovy ceny za fyziologii Andrew Schally. V Kaunasu se narodil proslulý matematik a geometr Hermann Minkowski. Výzkumem orangutanů proslula etoložka Birutė Galdikasová.  V Kaunasu se narodila anarchistická politická filozofka Emma Goldmanová, ve Vilniusu její milenec a další významný anarchista Alexander Berkman. V Kaunasu se též narodil existencialistický filozof Emmanuel Lévinas. Jednou z klíčových postav sémiotiky 20. století byl Algirdas Julien Greimas. Archeoložka Marija Gimbutasová proslula svými jungiánsky inspirovanými tezemi o uctívání ženských božstev v předindoevropských komunitách v Evropě. Ve Vilniusu se narodil též judaistický učenec Ga'on z Vilna.  Zřejmě nejznámějším litevským umělcem za hranicemi je Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, všestranný tvůrce, jenž maloval, komponoval hudbu i psal. Nejznámějším litevským sochařem byl kubista Jacques Lipchitz, hudebním skladatelem Leopold Godowsky. Ve Vilniusu se narodil i skladatel César Antonovič Kjui. Hlavní rolí v Tarkovského snímku "Solaris" z roku 1972 se proslavil herec Donatas Banionis. George Maciunas založil v USA v 60. letech vlivnou uměleckou komunitu Fluxus. Litevské občanství měla i primabalerína Maja Plisecká.  Za autora první litevské básně je považován Kristijonas Donelaitis. Slova i hudbu litevské národní hymny napsal básník Vincas Kudirka. Výraznou obrozeneckou postavou je spisovatel Simonas Daukantas. V sovětské éře litevskou poezii reprezentoval například Justinas Marcinkevičius. Na konci 80. let se začala prosazovat spisovatelka Jurga Ivanauskaitė. V současnosti je známou zpívající básnířkou Alina Orlova. V Litvě se narodil i nositel Nobelovy ceny za literaturu Czesław Miłosz.  Zakladatelem litevského státu byl Mindaugas. Nejvýznamnějšími středověkými panovníky byli Gediminas, Kęstutis a Vytautas. Vzhledem k existenci polsko-litevské unie lze za Litevce považovat i revolucionáře Tadeusze Kościuszka. Představitelem litevského národního obrození v 19. století a zakladatelem prvních litevsky psaných novin byl Jonas Basanavičius. Klíčovou politickou postavou meziválečné Litvy byl Antanas Smetona, při obnovování samostatnosti v 90. letech 20. století tuto roli sehrál Vytautas Landsbergis.  Na dvou olympiádách triumfoval diskař Virgilijus Alekna. Nejslavnějším litevským basketbalistou byl Arvydas Sabonis. Úspěšnou šachistkou je Salomėja Zaksaitė.

Litevci jsou evropský národ, patřící k baltským národům, které obývají východní pobřeží Baltského moře. Hovoří litevským jazykem, který náleží do východobaltské větve baltských jazyků. Vírou jsou většinou katolíci, čímž se mj. od jiných baltských národů odlišují.

Die Bezeichnung Litauer wird sowohl für die "Staatsbürger" der Republik Litauen als auch für die Angehörigen der Ethnie der Litauer verwendet. In Litauen sind dies 83,5 % der Bevölkerung.


Životopis podle Diodóra Sicilského.

Podle legendy byla Semiramis dcerou rybí bohyně Derketo a smrtelníka. Derketo měla dávný spor s bohyní lásky Afroditou, která ji proklela. Derketa se poté zamilovala do smrtelníka, se kterým měla dceru. Tu ovšem po narození opustila, svého muže zabila a sama se vrhla do moře. Dítě přežilo díky holubům, kteří jej krmili a zahřívali svými těly až do doby, než ji objevili pastýři, kteří ji dali svému předákovi jménem Simas. Ten se dítěte ujal vychoval a pojmenoval Semiramis. Když Semiramis dospěla, ohromovala svojí krásou, až si ji za manželku zvolil generál Onnés. Ten si ji odvedl do Ninive, hlavního města Asýrie a měli spolu dva syny, Hyapata a Hydaspa.  Asyrský král Ninos poté začal válčit se sousední Baktrií. Asyřané zvítězili v mnohých bitvách, samotné hlavní město Baktra však vzdorovalo. Onnés se účastnil obléhání Baktry a svou ženu vzal s sebou. Semiramis zde projevila svou moudrost a navrhla Asyřanům zaútočit na silnější stranu městského opevnění, kde však nebylo tolik obránců. Semiramis si nechala ušít šaty, ve kterých se nedalo rozpoznat, zda je muž či žena a s oddílem dobrovolníků zaútočila na hradby. Lest se dokonale podařila a Semiramis tak snadno donutila město ke kapitulaci. Asyrský král Ninos si všiml její statečnosti i krásy, zamiloval se do ní a Onnovi rozkázal, aby mu svou ženu přenechal. Onnés nechtěl, Ninos mu začal vyhrožovat vypíchnutím očí, když nevidí rozkazy svého krále a generál raději poté spáchal sebevraždu.  Semiramis a Ninos měli syna jménem Ninias. Poté, co Ninos dobyl zbytky Baktrie, byl smrtelně poraněn šípem a zemřel. Semiramis po něm převzala vládu na dalších 42 let a již se nikdy neprovdala. Během své vlády se snažila předčit vládu svého manžela Nina, na Eufratu dala založit město Babylón, nechala mu postavit hradby a most přes řeku. Rovněž vedla války: v Médii, Egyptě, Etiopii a Libyi, kde zvítězila. Její expedice do Indie však již ztroskotala a sama byla šípem poraněna do ramene. V Babylónu se jí poté zjevila nebeská znamení, která jí přikazovala nepokračovat ve válce a Semiramis poslechla. Když její syn Ninias dospěl, pokusil se převzít moc do svých rukou násilím a za pomoci jednoho eunušského sluhy se svou matku pokusil zabít. Semiramis ale spiknutí prohlédla a rozhodla se sama abdikovat v synův prospěch. Poté se proměnila v holubici a odlétla vstříc nesmrtelnosti.  Spojení ryby a holubice bylo nalezeno ve velkém chrámu v Hierapolis Bambyce, který byl podle legendy založen Semiramidou, a kde byla Semiramidina socha se zlatou holubicí na hlavě.

Životopis podle Athénaia z Naukratidy.

Podle Athénaia z Naukratidy byla Semiramis jednou z dvorních dam na dvoře jednoho z asyrských králů. Byla však velmi krásná a král se s ní nakonec oženil. Semiramis poté krále přesvědčila, aby jí na pět dnů propůjčil vládu v zemi. Král svolil a podnikavá Semiramis se vlády energicky chopila. Jeden večer zorganizovala hostinu, při níž se jí podařilo na svou stranu získat vysoké asyrské hodnostáře. Ti ji uznali za svou královnu a Semiramis okamžitě nechala uvrhnout svého manžela do vězení. Semiramis poté vládla velmi dlouhou dobu a byla úspěšnou královnou.

Arménská legenda.

Jedna z nejpopulárnějších arménských tradic vypráví o Semiramidě a arménském králi Arovi Nádherném. Semiramis podle legendy slyšela pověst o veliké kráse arménského krále jménem Ara a toužila po jeho portrétu. Po jeho získání Aru požádala, zda by si ji vzal. Král však svatbu se Semiramidou odmítl. Později se doslechl, že Semiramis proto postavila velkou asyrskou armádu a táhne proti Arménii. Během nadcházející bitvy mezi Asyřany a Armény, která se mohla odehrát v Araratském údolí, byl arménský král Ara zabit. Aby Arméni zabránili dalšímu válečnému konfliktu se Semiramidou, kterou pokládali za čarodějnici, začali se modlit k bohům, aby Ara povstal z mrtvých. Válka však neskončila, karta se obrátila a nastal čas odvety za svého vůdce. Arméni začali triumfovat a Semiramis se proto rozhodla pro lest. Jednoho ze svých milenců nechala převléci za mrtvého Aru a rozšířila zvěst, že bohové Aru Nádherného vrátili zpět do života. Válka tak skončila. Legenda existuje v několika verzích, obvykle však Ara Nádherný zůstane mrtvý.

Odraz v umění.

Postava královny Semiramidy byla mnohokrát ztvárněna v pozdějších uměleckých dílech. Semiramidina duše se spolu s dušemi dalších hříšníků objevuje v pekle "Božské komedie" od Dante Alighieriho. Později se vyskytuje v různých dramatech, nejvýznamnější je Voltairova tragédie "Sémiramis".  Semiramis je rovněž protagonistkou řady oper na libreto "Semiramide" Apostola Zena (1725) nebo "Semiramide riconosciuta" Pietra Metastasia (1729): jejich autory jsou například Leonardo Vinci (1723), Nicola Porpora (1729), Leonardo Leo (1730), Antonio Vivaldi (1732), Niccolò Jommelli (1741), Johann Adolf Hasse (1744), Christoph Willibald Gluck (1747), Baldassare Galuppi (1749), Domenico Fischietti (1759), Antonio Sacchini (1764), Tommaso Traetta (1765), Josef Mysliveček ("Semiramis znovu poznaná", 1769), Antonio Salieri (1782), Domenica Cimarosy (1799), Giacoma Meyerbeera (1819). Buffózní zpracování námětu přináší "Semiramide in villa" Giovanniho Paisiella (1772). Poslední významnou operou na toto téma je "Semiramide" Gioacchina Rossiniho na libreto vycházející z Voltairovy tragédie.  Skotský protestantský ministr a známý kritik římskokatolické církve Alexander Hislop Semiramidu ztvárnil jako původkyni kosmického symbolu; ve své knize "Dva Babylóny" se snaží demonstrovat že Semiramis a babylónský král Nimrod, zmiňovaný v židovském Tanachu, jsou totožní s božským párem Isis a Osiris, či Ištar a Dumuzi. V Hisplopově díle se Semiramis stává „Nejsvětější Pannou Marií“; většina světových mýtických postav jsou v Hispolovi jen opětovným vyprávěním příběhu o Semiramidě a Nimrodovi, což má jen poukazovat, že katolictví je v podstatě pohanství.  Arménskou legendu ve 20. století přepracoval arménský básník Nairi Zarian v jedno z největších děl arménského literárního dramatu "Ara Nádherný a Šamiram".

Semiramis (syrsky „holubice“) byla legendární asyrská královna, známá též jako Semiramida, Šammuramat, či aramejsky Šamiram. Semiramis byla historickou osobou, manželkou krále Šamši-Adada V., která vládla v letech 811–808 př. n. l. po smrti svého manžela jako regentka za jejich nezletilého syna Adadnirária III. a později i jako jeho spoluvládkyně. Podle legendy nechala zbudovat slavné visuté zahrady v Babylóně, jiná verze hovoří o tom, že je dal zbudovat její manžel, aby se jí tolik nestýskalo po jejím rodném horském prostředí. Zahrady však pravděpodobně jsou z mnohem pozdější doby. Jako Semiramis bývají někdy označovány i další asyrské či babylónské královny, například manželka krále Nabukadnezara II. Nitókris.

Der Name Semiramis, von antiken griechischen Historikern geprägt, bezieht sich auf eine altorientalische Heldin oder Königin. Die Semiramis der griechischen Quellen dürfte mit der assyrischen Königin Šammuramat nur den Namen gemein haben.