Původ a kariéra.

Macrinus byl původem Maur, narozený ve městě Caesarea v dnešním Alžírsku. O jeho rodičích chybí bližší údaje a je sporné, zda byli již příslušníky jezdeckého stavu – spíše se zdá, že teprve Macrinovi se podařilo postoupit do řad jezdců. Zprávy, že Macrinus byl jako mladík císařským otrokem v Římě, či dokonce gladiátorem se pokládají za pozdější pomluvy jeho protivníků, postrádající jakoukoli historickou věrohodnost.  Macrinus byl v Římě činný jako obhájce a patřil k chráněncům mocného prefekta pretoriánů Plautiana. Po jeho zavraždění roku 205 působil na sklonku Severovy vlády v různých úřadech, dokud jej císař Caracalla nejmenoval v roce 212 jedním ze dvou prefektů pretoriánů. Tím získal Macrinus mocenskou základnu, kterou později využil při převzetí vlády v říši. V letech 216–217 doprovázel Caracallu na jeho tažení proti Parthům.

Proklamace za císaře.

O Macrinově nástupu na trůn se dochovaly protichůdné zprávy. V jádru důvěryhodné jsou informace, že v roce 217 kolovalo v říši proroctví o jeho budoucí vládě – takové pověsti znamenaly pro kohokoli smrtelné nebezpečí, jelikož Caracalla všechny své potenciální protivníky odstraňoval. Macrinus pravděpodobně musel Caracallu předejít a vzhledem k jeho oblíbenosti u vojska neměl jinou možnost než svou účast na spiknutí udržet v tajnosti. To se mu v zásadě i podařilo, neboť 8. dubna 217 byl Caracalla na cestě z Edessy do Karrh zavražděn Iuliem Martialem, který – alespoň navenek – mstil osobní křivdu. Římské vojsko, nacházející se stále ještě ve válce s Parthy, se ocitlo bez císaře.  Macrinus potřeboval plné tři dny, než zdráhající se vojáky získal na svojí stranu; pomohlo mu, že druhý prefekt pretoriánů Marcus Oclatinius Adventus císařskou hodnost odmítl. Dne 11. dubna 217 provolaly jednotky Macrina za císaře a požehnaly tak faktické změně dynastie, neboť Caracalla měl řadu příbuzných, kteří mohli uplatňovat své nároky na trůn. Macrinus se stal vůbec prvním jezdcem vládnoucím římské říši – všichni předchozí císaři byli senátory. A přestože šlo z hlediska senátu o nebezpečný precedens, většina jeho příslušníků se radovala ze smrti nenáviděného Severova syna, takže Macrinus brzy došel uznání. Senátoři nepochybně ocenili i to, že se Macrinus prezentoval velmi vstřícně a usilovně se je snažil získat pro svou věc.

Mír s Parthy.

Protože Macrinus prakticky postrádal vojenské zkušenosti a nebyl ani oblíben ve vojsku, neměl velký zájem na pokračování války s Parthy, kterou rozpoutal jeho předchůdce. Brzy po převzetí vlády proto nabídl králi Artabanu IV. mír, jeho návrh však Parthové pochopili jako projev římské slabosti a kladli si vysoké požadavky. Opět vzplanuly boje a během třídenní bitvy nedaleko Nisibis utrpěli Římané těžké ztráty. Po dalším kole vyjednávání byl nakonec mír na jaře 218 přece jen uzavřen – Macrinus musel Parthům vyplatit 200 milionů sesterciů, aniž by ovšem utrpěl územní ztráty. Poslední římsko-parthská válka tedy skončila faktickou římskou porážkou, třebaže ji Macrinus – především na mincích – vydával za velké vítězství.

Finanční politika.

Vážným problémem, s nímž se musel Macrinus potýkat, byl neutěšený stav financí, způsobený rozhazovačnou politikou císaře Caracally. Zvýšení žoldu vojákům, které Caracalla nařídil, spojené s různými mimořádnými dary legiím vyprázdnily státní pokladnu. Macrinus byl navíc nucen vyplácet obrovskou sumu Parthům jako cenu za uzavřený mír, což situaci ještě zhoršilo. Protože nechtěl sáhnout ke zvyšování daní či konfiskacím soukromého majetku bohatších vrstev, rozprodával postupně císařský majetek a snažil se snižovat výdaje. Tváří v tvář přemrštěným požadavkům armády však musel postupovat velmi opatrně.

Povstání proti Macrinovi.

Caracalla ani jeho bratr Geta po sobě nezanechali mužské dědice, početné příbuzenstvo však měli Severovci v Sýrii – jednalo se o potomky sestry císařovny Iulie Domny Iulie Maesy. Maesa měla dvě dcery a dva vnuky, což představovalo vzhledem k popularitě severovské dynastie nemalý politický kapitál. Protože vojáci byli na Macrina rozezlení kvůli potupnému míru s Parthy i úsporným opatřením, dali se snadno ovlivnit Maesiným tvrzením, že její čtrnáctiletý vnuk Varius Avitus je ve skutečnosti Caracallův nemanželský syn. Ve 3. galské legii, ležící poblíž syrské Emesy, došlo ke vzpouře a 16. května 218 byl Varius Avitus proklamován za císaře. Maesa slíbila rebelujícím vojákům velkou odměnu, pokud její vnuk dosáhne trůnu.  Macrinus reagoval tím, že svého desetiletého syna Diadumeniana, jemuž již dříve udělil titul "caesar", prohlásil za císaře a svého spoluvládce. Zároveň se snažil vzpouru v zárodku potlačit – avšak neúspěšně.

Macrinova porážka a smrt.

Dne 8. června 218 se poblíž Antiochie střetly jednotky věrné Macrinovi s legiemi uznávajícími Maesina vnuka. Bitva měla chaotický průběh, neboť oběma vojskům chybělo patřičné velení, nakonec se však Macrinus – patrně předčasně – dal na útěk, což zpečetilo jeho porážku. Zachránit se mu už nepodařilo ani svého syna, kterého v rychlosti odeslal k parthskému králi do bezpečí – na hranicích u města Zeugma byl Diadumenianus zadržen a brzy nato zabit.  Sám Macrinus se snažil v přestrojení dostat do Říma, kde senát odepřel jeho vyzyvateli uznání, avšak u Chalkedonu byl i on zajat a při převozu do Sýrie usmrcen. Nový císař, který přijal jméno Marcus Aurelius Antoninus (do dějin ale vstoupil pod přezdívkou Heliogabalus), nad ním vyhlásil "damnatio memoriae".

Marcus Opellius Macrinus (164 – červen/červenec 218) byl římský císař panující od 11. dubna 217 do 8. června 218. Jako císař užíval jména "Marcus Opellius Severus Macrinus".

Marcus Opellius Macrinus (* 164 in Caesarea Mauretaniae; † Juni/Juli 218 in Archelaïs, heute Aksaray) war römischer Kaiser vom 11. April 217 bis zum 8. Juni 218. Als Kaiser nannte er sich "Marcus Opellius Severus Macrinus".


Původ.

Narodil se jako druhorozený syn Arnošta I., vévody Sasko-Kobursko-Saalfeldského. Albertovou matkou byla manželka Arnošta I., Luisa Sasko-Gothajsko-Altenburská. Panství rodičů bylo miniaturním vévodstvím místního významu, které se nacházelo ve střední části dnešního Německa a čítalo jen asi 200 000 obyvatel. Výhodnou sňatkovou politikou byl ale rod spřízněn s nejvýznamnějšími vládnoucími rody Evropy. Albertův otec Arnošt I. byl přes své sestry a bratry spřízněn s ruskou carskou rodinou, s rodinou württemberského vévody a s anglickou královskou rodinou. Jeho mladší bratr Leopold se stal dokonce belgickým králem.

Dětství a mládí.

Manželství jeho rodičů nebylo příliš šťastné, jelikož vévoda Arnošt I. měl řadu milenek, což jeho manželka samozřejmě těžce nesla. I ona si nakonec našla milence, komořího Gottfrieda von Bülow, ale po odhalení tohoto vztahu musela rodinu opustit a Arnošt I. se s ní rozvedl. Odloučení od matky snášel tehdy ještě malý a velmi citlivý hoch poměrně těžce. Po celé své následující dětství trpěl úzkostnými stavy, často bezdůvodně plakal, měl ustavičné bolesti žaludku a migrény. Otec se svým dětem nevěnoval. Ve věku pěti let byl společně se svým starším bratrem Arnoštem svěřen do péče teologa a filozofa Christiana Florschütze, který o ně velmi vzorně pečoval dalších patnáct let. Především u nadaného a snaživého Alberta se snažil citlivě rozvíjet jeho zájmy. Byl sportovně nadaný, mimořádně muzikální, velmi inteligentní s logickým myšlením. Jeho povaha však byla komplikovaná – byl tichý, úzkostný, nepříliš vytrvalý a hypochondrický. Ze všeho nejraději se věnoval komponování hudby a pěším výletům do přírody, kterou miloval.

Plány strýce Leopolda.

Nejblíže měl ke svému strýci Leopoldovi, který byl od roku 1831 belgickým králem. Leopold jej měl také velmi rád a rozhodl se udělat pro tohoto druhorozeného syna z malého vévodství, co jen bude možné. A svůj slib splnil. V roce 1836 se Leopold domluvil se svou sestrou Viktorií, vévodkyní z Kentu, na to aby společně pozvali do Londýna jejich bratra, vévodu Arnošta I., i s jeho dvěma syny. Mladý Albert tak měl 18. května 1836 poprvé možnost osobně se setkat se svou sestřenicí a budoucí manželkou princeznou Viktorií z Kentu. Albert i Viktorie byli stejně staří, bylo jim tehdy oběma šestnáct let. Viktorie byla svým bratrancem okouzlena a když po měsíci pobytu odjížděl, zapsala si do deníku, že „hořce plakala“. Albert ovšem její city nesdílel a svou sestřenici považoval za povrchní a příliš hlučnou. Strýc Leopold však ve svém úsilí nepolevil a Viktorii se přímo svěřil se svým plánem na její sňatek s Albertem. Albert se o tomto nápadu dozvěděl až o celé dva roky později.

Studia.

Po odjezdu z Londýna strávil rok u strýce v Bruselu a pak odešel studovat práva do Bonnu. Byl výborným a pilným studentem, pokračoval také v komponování hudby, jako turista procestoval v době studií Švýcarsko a Itálii. Pro nevázaný studentský život ale pochopení neměl. Byl stále stejně plachý a nevyhledával společnost přátel ani žen. V roce 1838 se vrátil do Bruselu a právě tehdy jej strýc zasvětil do svých plánů na dohodnutý sňatek s Viktorií, která byla jen pár měsíců novou královnou Velké Británie. On sám ale tímto nápadem příliš nadšený nebyl, ale podvolil se přání svého milovaného strýce. Z Londýna však přišla rychlá a nečekaná odpověď, v níž královna Viktorie vzkázala svým příbuzným, že se ještě nehodlá vdávat. Leopold se nevzdával a znovu naléhal na svoji neteř, která nakonec svolila a v roce 1839 pozvala Alberta znovu do Londýna. Ten příliš nadšený nebyl, jelikož se doslechl, že sestřenka je nyní tvrdohlavá, panovačná, nemá vůbec ráda přírodu a je každý den vzhůru dlouho do noci. Nepochybně se také cítil uražený dlouhým čekáním na pozvání. Podruhé v životě se Albert a Viktorie osobně setkali 10. října 1839. Viktorie byla opět okouzlena svým bratrancem a jeho krásou. Už po dvou dnech si zapsala do svého deníku, že je do něj zamilovaná. Od toho okamžiku se od něj nehnula, všude ho doprovázela a 13. října 1839 oznámila ministerskému předsedovi, že se hodlá vdát.

Sňatek.

15. října 1839 si jej královna Viktorie pozvala na osobní jednání a svěřila se mu se svými city. On sám byl nadšený a rovněž vyznal Viktorii lásku. Ve skrytu duše měl ale jisté pochybnosti, jak to vyplývalo z jeho dopisů. Měl strach, zda je vůbec hoden toho, být manželem britské královny a nebylo mu příliš příjemné, že měl opustit své rodné vévodství a usadit se v Anglii, ke které neměl žádný vztah a kde se necítil dobře. 14. listopadu 1839 odjel domů, ale denně si s Viktorií psali milostná psaní. Po jeho odjezdu z Velké Británie se v zemi zvedl odpor proti budoucímu partnerovi mladé panovnice, jelikož veřejnost považovala Alberta za bezvýznamného a nemajetného cizince. Viktorie byla zděšena nenávistnými útoky proti svému snoubenci, a tak Albertovi nařídila, že si s sebou do Anglie nesmí přivézt žádné své německé služebnictvo. Došlo k první partnerské roztržce, ale nakonec se své budoucí choti podvolil. Jejich sňatek byl uzavřen 10. února 1840 v malé kapli Svatojakubského paláce.

Manželství s královnou.

První dny po sňatku si novomanželé patřičně užívali. Pořádali plesy, chodili do opery. Albert ale trpěl každý večer silnou únavou a všechny tyto společenské události brzy zvečera opouštěl. Zato svou manželku naučil vstávat už v osm hodin ráno a hned po snídaní vyráželi oba každý den na dlouhou procházku, což Viktorie do té doby neznala. Večery novomanželé trávili v divadle nebo ve společnosti. Na těchto večírcích se Albert necítil dobře. Většina anglické aristokracie vedla bezstarostný a zábavný život, vyplněný hony, hrou v karty, jízdou na koni a nekonečnými debatami o nedůležitých věcech, což vzdělaného Alberta nezajímalo. Ve vyšších kruzích byl považován za člověka povýšeného, arogantního a nudného. Stále více se vyhýbal společnosti a uchyloval se do své pracovny, kde se věnoval studiu a četbě. Jeho pověst u obyvatel země se na krátkou dobu vylepšila poté, co byl na královský pár spáchán 10. června 1840 atentát, který oba přežili bez zranění. Další sympatie získal královský pár 21. listopadu 1840, když jim narodilo první dítě – princezna Viktorie, jeho nejmilovanější potomek. V dalších letech se v manželství narodilo ještě osm dětí. Po Viktorii přišel v roce 1841 na svět Albert Edward (pozdější král Eduard VII.), Alice (1843), Alfred (1844), Helena (1846), Louisa (1848), Artur (1850), Leopold (1853) a Beatrice (1857). Rodinný život se stával s každým dalším rokem, a také s každým dalším těhotenstvím, stále poklidnějším. Královna Viktorie vedla domáčtější život a přestala si libovat v zábavě a společenských večírcích. Nakonec se dokonce podílela i na jeho kultivovanějších zájmech a společně se věnovali četbě a sbírání uměleckých předmětů. Podařilo se jim tak shromáždit významnou sbírku starých malířských děl z období renesance, na sklonku života se stal prezidentem Royal Society of Arts. Z nepříliš skvělé královské dechové kapely vybudoval kvalitní Royal Philharmonic Orchestra a zasadil se o to, že se ve Velké Británii prosazovala tehdy moderní hudba – Carl Maria von Weber, Felix Mendelssohn-Bartholdy nebo Richard Wagner, stejně jako méně známá díla od význačných klasiků jako byl Wolfgang Amadeus Mozart, Franz Schubert nebo Ludwig van Beethoven. Dny volna trávila královská rodina na ostrově Wight, kde zakoupili rozsáhlé pozemky a nechali zde vybudovat prostornou a vzdušnou vilu Osborne House. Dalším oblíbeným místem se stal zámek Balmoral ve Skotsku, odkud pořádali s celou rodinnou dlouhé turistické vycházky. Díky svým častým pobytům na Balmoralu byl královský pár ve Skotsku velmi oblíben a byli to také první angličtí panovníci, kteří do této části království pravidelně jezdili. O výchovu svých milovaných dětí se osobně staral a každý večer je ukládal ke spánku a každé ráno budil. Třebaže se v královské rodině mluvilo převážně německy, a také třeba Vánoce se tu slavily podle německého zvyku, nevládla tu v žádném případě žádná tvrdá výchova německého typu. Byl milujícím otcem, hrál si dětmi, sportoval s nimi a měl k nim velmi přátelský vztah. Snad jen na korunního prince Alberta Edwarda byl přísnější. Poklidná idylka spokojené rodiny byla jen občas narušena záchvatem vzteku, kterému se temperamentní Viktorie čas od času neubránila. Poté vždy přišlo období lítosti, kdy se svému manželovi se slzami v očích omlouvala a opět nastala poklidná atmosféra plná pohody.

Manžel královny.

Jako manžel královny neměl takřka žádné politické pravomoce a jeho manželka mu to někdy dávala až nepříjemně najevo. Často také tvrdě uplatnila svá panovnická práva a nařídila svému manželovi, co má a nemá dělat. Nejednou mu tak třeba přímo rozkázala, kdy se má vrátit z honu. Jeho osobní mocenská pozice se mírně zlepšila po narození následníka trůnu Alberta Edwarda, roku 1841. Tehdy byl přizván do korunní rady a postupem času se stal osobním tajemníkem a rádcem své ženy. Manželé tak sdíleli společnou pracovnu, v níž měli psací stoly vedle sebe. V dobách těhotenství a porodů Albert svoji ženu zastupoval a měl její plnou důvěru. Velký zájem projevoval o špatné životní a pracovní podmínky, v nichž byli nuceni žít tehdejší dělníci z továren a stal se tedy prezidentem Společnosti pro zlepšení situace dělnické třídy. Podporoval výstavbu levných dělnických sídlišť, která poskytovala důstojné a hygienické bydlení pro ty nejchudší. Tyto jeho sympatie s dělníky vzbudily u většiny obyvatel země odpor a odmítnutí. Kromě sociálních problémů se snažil řešit i řadu jiných otázek z oblasti politiky či kultury, jezdil po království se svou ženou a pokoušel se osobně pomoci, kde to jen šlo. Ve svých třiceti letech byl díky svému hektickému životnímu tempu na pokraji sil. Byl bledý, unavený, trpěl nespavostí a depresemi.

Mezinárodní výstava 1851.

Po roce 1848 se v Royal Society and Arts zrodila myšlenka uspořádat ve Velké Británii mezinárodní výstavu, která by zahrnovala různé oblasti tehdejšího života – hospodářství, techniku a také kulturu. Princ Albert, jako prezident Royal Society and Arts, vzal myšlenku za svou a rozhodl se zrealizovat ji za každou cenu. Britská veřejnost se postavila proti tomuto záměru, ale britská Dolní sněmovna projekt schválila. I přes pokračující a usilovné spory s tehdejším tiskem bylo dosaženo cíle a v Hyde Parku byl vybudován výstavní Křišťálový palác. 1. května 1851 byla výstava zahájena a sešlo se na ní více jak 14 000 vystavovatelů, z nichž polovina pocházela ze zahraničí. Návštěvnost byla ohromující a tisk začal výstavu konečně vychvalovat. Díky tomuto vývoji situace se stal ve Velké Británii, poprvé a naposledy ve svém životě, obdivovanou a lidem oblíbenou osobou. Zisk z výstavy byl použit na vybudování akademie věd, muzea (dnes Victoria and Albert Museum) a hudební a výtvarné akademie. Všechna příkoří a problémy, které tomuto úspěchu předcházely, se ale odrazily na jeho stále se zhoršujícím zdravotním stavu. Zhoršily se jeho revmatické potíže, trpěl nadváhou, omezil výlety do přírody, jeho stavy depresí byly stále těžší.

Poslední léta života.

V době, kdy hrozilo vypuknutí krymské války (1853 – 1856), se Albert projevil jako pacifista a odpůrce válek, za což ihned následoval útok ze strany tisku. Mezi lidmi se dokonce šířily pověsti o tom, že má být zatčen pro vlastizradu. Nic takového se nestalo, ale trest přesto přišel, neboť byl vyloučen z ministerské rady a ztratil veškerý přímý vliv na politickou situaci. Zřejmě pro útěchu mu byl ale udělen titul "Princ manžel", o což královna Viktorie už dlouho usilovala. Další krize v životě prince Alberta přišla ve chvíli, kdy se jeho nejmilovanější dcera Viktorie měla provdat za Fridricha Pruského, což byl synovec pruského krále Fridricha Viléma IV. Oba rodiče byli tímto sňatkem nadšeni, stejně jako oba snoubenci, ale tisk, podporovaný veřejností, projevil zase nesouhlas a ostře se postavil proti vyvdání princezny do tehdy ještě nepříliš významného Pruska. Vlna odporu se zvedla i v rodné zemi ženicha a diplomaté měli plno práce s uklidněním situace. V německém Prusku byla anglická princezna považována za cizinku, a to i přesto, že oba její rodiče, tedy princ Albert i královna Viktorie, pocházeli z německých rodů. Svatba Fridricha Pruského a princezny Viktorie se uskutečnila 25. ledna 1858. Nedlouho předtím se dne 14. dubna 1857 narodila jejich nejmladší dcera princezna Beatrice. Velké starosti dělal v té době Albertovi osud jejich dalšího dítěte, tehdy již dospívajícího následníka trůnu, prince Edwarda. Ten se příliš nevěnoval studiu a mnohem více ho zajímala móda, krásné ženy a veselá společnost.  V roce 1860 se naposledy cítil dobře, když došlo v Koburgu k setkání celé rodiny. Za bratrem Arnoštem přijel on sám s manželkou, královnou Viktorií, a dvěma dětmi a setkal se zde i se svojí dcerou Viktorií a jejím manželem Fridrichem. Při loučení se svému bratrovi svěřil s tím, že se asi vidí naposledy. Po návratu do Anglie se jeho zdravotní stav skutečně prudce zhoršil. V roce 1861 se v tisku objevila zpráva o tom, že má následník trůnu, princ Edward, milostný poměr s mladou herečkou. Albert odjel za synem do Cambridge a v soukromí se s ním sešel. Do Londýna se vrátil s horečkou a zcela vyčerpán. 12. prosince 1861 upadl do bezvědomí, z něhož už se neprobral. Zemřel 14. prosince 1861. Tehdejší diagnóza zněla tyfus, avšak současní autoři poukazují na to, že Albert byl dlouhodobě nemocný a pravděpodobně trpěl Crohnovou nemocí, selháním ledvin nebo rakovinou žaludku. Královna Viktorie truchlila pro svého zemřelého manžela až do konce svého života a nikdy se z jeho smrti zcela nevzpamatovala. Přežila svého manžela o čtyřicet let.

Královský pár na fotografiích.

Angličan John Jabez Edwin Mayall v roce 1860 pořídil první carte de visite královny Viktorie, k čemuž využíval techniky ručně kolorovaného albuminového tisku. V březnu 1861 byl pověřen, aby pořídil dvojportrét královského páru. Albert však několik měsíců poté zemřel a tato událost vyvolala poptávku veřejnosti po portrétech královské rodiny na fotografických vizitkách. Nákupem těchto snímků veřejnost demonstrovala své sympatie a podílela se na podobě veřejného smutku. V té době bylo módní sběratelství fotografií a jejich ukládání do alb. Královna Viktorie sdílela se svým manželem nadšení pro fotografování a vlastnili více než 100 alb, ve kterých sbírali portréty z každé zahraniční cesty.

Albert Sasko-Kobursko-Gothajský (26. srpna 1819 Coburg – 14. prosince 1861 Windsor), znám též jako Albert Sasko-Koburský, nebo princ Albert, byl bratranec a manžel britské královny Viktorie.

Prinz Albert von Sachsen-Coburg und Gotha – gebürtig "Seine Durchlaucht Prinz Franz Albrecht August Karl Emanuel von Sachsen-Coburg-Saalfeld, Herzog zu Sachsen" – (* 26. August 1819 auf Schloss Rosenau, Herzogtum Sachsen-Coburg-Saalfeld; † 14. Dezember 1861 auf Windsor Castle, Berkshire) war ein deutscher Prinz aus dem Haus Sachsen-Coburg und Gotha.


Historie.

Féničané z Týru založili kolem roku 770 před Kristem kolonii pojmenovanou "Málaka" nebo "Malake". Město hlídalo ústí řeky Guadalmediny a sloužilo jako důležitý bod na obchodní trase mezi Fénicií a Gibraltarským průlivem. Stejně jako ostatní fénické kolonie město bylo mezi 6. a 5. stoletím pod nadvládou Kartága.  Po Punských válkách Římská republika převzala vládu nad městem, které v tu dobu bylo známo jako "Malaca". Změnila jej do konfederovaného města s vlastním zákoníkem Lex Flavia Malacitana. V tu dobu ve městě vzniklo římské divadlo. Po pádu Západořímské říše město bylo nejprve pod vládou Visigótů a následně patřilo do Byzantské říše (550–621). Následně patřilo město opět Visigótům a po dobyti španělska muslimy v roce 711 patřilo do Umajjovského kalifátu.  V osmém století se město stalo důležitým regionálním obchodním střediskem. Po odtržení se od kalifátu převzala vládu nad městem "Mālaqah" Cordoba. Po pádu španělské větvet Umajjovců se Malaqah stalo hlavním městem království pod vládou Ziridů. Mezi lety 1025 a 1239 se Málaga stala hlavním městem autonomního taifu, v roce 1239 se město stalo součástí Granadského emirátu.  Málaga bylo jedním z měst, kde se muslimská nadvláda na Iberském poloostrově udržela nejdéle. Zatímco většina poloostrova už během Reconquisty se od nadvlády muslimů odpoutala, tak tehdejší "Malaqah" byla stále okupována Maury. Dne 18. srpna 1487 byla Málaga opět vybojována křesťany. Zbylí muslimští obyvatelé odolávali útokům a bombardování artilerií a následně byli vyhladověním přinucení se vzdát. Následně pak byli prodáni do otroctví nebo předáni jako "dar" ostatním křesťanským vládcům pět let před pádem Granady.  Dne 24. srpna 1704 v moři jižně od Málagy proběhla bitva o Málagu, jednalo se o největší námořní bitvu ve válce o španělské dědictví.  Po puči v roce 1936 si vláda druhé republiky ponechala vládu nad městem. Přístav byl na začátku Španělské občanské války základnou pro námořnictvo druhé republiky. Při bombardování italskými válečnými loděmi byl těžce poškozen, částečně při bojích o prolomení námořní blokády španělského Maroka a částečně při námořním bombardování Málagy. Po bitvě o Malagu a Frankistickém převzetí moci v únoru 1937 bylo zabito více než sedm tisíc lidí. Město bylo těžce poškozeno i později námořními jednotkami španělské republiky. Známý britský novinář a spisovatel Arthur Koestler byl nacionalisty zajat při příjezdu do města, z této doby vznikla kniha "Spanish testament", kde se objevují očitá svědectví pádu Málagy do rukou Francisca Franca.  Města Málaga, Torremolinos a zbytek Costa del Sol se po válce začaly rozvíjet v rámci rozvoje turismu ve Španělsku.

Geografie a podnebí.

Málaga leží na západním pobřeží Středozemního moře na Costa del Sol (Pobřeží slunce), obklopují ji pohoří Sierra de Mijas a Montes de Málaga. Městem protékají řeky Guadalmedina a Guadalhorce, které ústí do Středozemního moře.  V Málaze je středozemní podnebí, počasí je po většinu roku slunečné. Léto je nadprůměrně suché a horké, teploty se pohybují velmi často i přes 30 °C. Zimy jsou mírné.

Městské části.

Město je rozděleno na 10 větších čtvrtí (= distritos). Centro, Este (s Pedregalejo, El Palo a Cerrado de Calderón), Ciudad Jardín, Bailén/Miraflores, Palma/Palmilla, Cruz de Humilladero, Carretera de Cádiz, Churriana (začleněno do města roku 1905), Campanillas a Puerto de la Torre, které se opět dělí na stovky menších Barrios (obytné nebo industriální části).

Památky a turistika.

Alcazaba.

Alcazaba je maurská pevnost z 11. století, která byla vybudována na troskách fénického paláce. Byla vybudována pro maurského krále z Granady a v 14. století rozšířena. Nacházejí se zde starověké ruiny římského amfiteátru.

Katedrála.

Katedrála Catedral de la Encarnación, byla vybudována křesťanskými dobyvateli roku 1528 namísto velké mešity. Je nazývána také La Manquita („ta jednoramenná“), protože její druhá věž nebyla kvůli nedostatku peněz nikdy dokončena.

Kultura.

Obchody.

Hlavní nákupní ulice Calle Larios.

Kina.

Alameda, Albéniz a nové Estación de RENFE (všechny v centru města), Plaza Mayor (multiplex s IMAX), Málaga Nostrum, Rosaleda a Victoria (všechny se nacházejí v nákupních centrech, které jsou na okraji města).

Politika.

První demokratické volby se konaly roku 1979.

Málaga je přístavním městem na jihu Španělska. Je centrem provincie Málaga. Po Seville je druhým největším městem v Andalusii a je 6. největším městem Španělska. Žije zde obyvatel. Celkový počet obyvatel v metropolitní oblasti Málagy činil 897 563 osob (taktéž 6. místo).

Málaga [] ist die zweitgrößte Stadt in Andalusien und die sechstgrößte Stadt Spaniens. Die Hauptstadt der Provinz Málaga besitzt einen der größten spanischen Flughäfen, einen Handelshafen und eine Universität. Wegen ihres Klimas ist sie eines der wichtigsten Urlaubsziele der Iberischen Halbinsel.


Orel jako symbol.

Orel je v mnoha kulturách považován za posvátného. V řecké mytologii byl symbolem nejvyššího boha Dia. Stejnou symboliku převzali i Římané, orel symbolizoval jejich ekvivalent Dia, nejvyššího boha Jupitera. Právě proto měly římské legie na svých standartách orla – symbolizoval jejich boha – dobývaly tudíž ve jménu Jupitera. Toto symbolikou se později inspiroval i Napoleon Bonaparte, když francouzské císařské pluky během Napoleonských válek rovněž užívaly standarty s orly.  Na americkém kontinentě byl orel v toltécké a aztécké tradici ztělesněním slunce při jeho putování po obloze. Aztékům zosobňoval jejich nejmocnějšího boha Huitzilopochtliho a „orlové“ byli také jejich elitní bojovníci.  Stylizovaný orel či orlice jsou tradičními heraldickými figurami. Orla či orlici tak najdeme například na státním znaku Německa, Polska, či Ruska, ve znaku Moravy i Slezska. Dále je pak orel také vyobrazen na albánské vlajce.  Orel bělohlavý v letu je vyobrazen na státním znaku Spojených států amerických.

Systém orlů.

Taxonomie orlů prošla na počátku 21. století velkými změnami. Níže uvedené rozdělení do rodů odpovídá pojetí dle del Hoya a kol. ("HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volume 1: Non-passerines", 2014), které akceptuji Integrovaný taxonomický informační systém Spojených států amerických i Mezinárodní svaz ochrany přírody. Může však dojít k dalším změnám, je například navrhováno zrušení rodu "Ichthyophaga" a zařazení jeho zástupců pod rod "Haliaeetus" či naopak vyčlenění orla volavého ("Aquila clanga"), orla indického ("Aquila hastata") a orla křiklavého ("Aquila pomariina") z rodu "Aquila" do samostatného rodu "Clanga" (toto pojetí je možné nalézt v IOC World Bird List, verze 7.3, červenec 2017).

Rod: "Nisaetus".

Všechny zde uvedené druhy byly původně čazeny do rodu "Spizaetus".

Orel je společné české jméno pro příslušníky několika různých rodů dravců z čeledi jestřábovitých. Jedná se o velké ptáky obývající převážně Starý svět.

Der Begriff Adler (von, wobei "Aar" Adler und Adlerartige (unedle Adler) bezeichnete) ist im weiteren Sinn eine nicht genau definierte Sammelbezeichnung für große und kräftige Arten von Greifvögeln in der Familie der Habichtartigen, wie beispielsweise für die Gattung der Seeadler, den Schlangenadler oder den Philippinenadler. Im engeren Sinn steht die Bezeichnung "Adler" für die Gattung Echte Adler (Aquila) mit den ihr zugehörigen Arten. Deren größter lebender Vertreter ist der Steinadler. Außerhalb der Habichtartigen wird im Deutschen auch der in seine eigene Familie gestellte Fischadler unter die Adler gezählt.


Geografie.

Toltékové vládli velkému území v Mexiku ze svého hlavního města Tuly. Kolem roku 850 se Mayové přesunuli na sever, na poloostrov Yucatán a moc Toltéků se tak upevnila. V 10. století říše Toltéků vzkvétala, avšak okolo roku 1100 byla napadena cizími kmeny a Toltékové byli vyhnáni na Yucatán. Velká část Toltéků se usadila v mayském městě Chichén Itzá a pravděpodobně pomohla postavit městský chrám. Kolem roku 1160 napadly cizí kmeny i Chichén Itzá a Toltékové byli od Mayů odtrženi. Ti se přesunuli do nových měst, jako je Mayapán.

Kultura.

Toltékové jsou považováni za velmi zkušené stavitele. Jejich styl stavby se od počátku nezměnil, podobně jako u Teotihuacánu. Samotná architektura Tuly není ničím zvláštní, ale některé její prvky jako sloupy, dekorace a figurky byly nalezeny i v Chichén Itzá. Stavěli různé paláce, domy a parní lázně ("temascal", dodnes užívané indiány) pomocí kamene a malty. Kromě stavitelství byli Toltékové i odborníci v zemědělství. Pěstovali kukuřici, kakao, chilli papričky, bavlnu a další plodiny. Z bavlny dokázali upříst nitě a tkát velmi pevné a tenké látky. Toltékové také rádi získávali výměnným obchodem keramiku z různých míst. Můžeme u nich tedy najít keramiku z Puebly, Veracruzu, Chichén Itzá, z Guatemaly, Salvadoru, Panamy i Kostariky. To poukazuje na to, že Toltékové měli kontakty na všechny tehdy vyspělé civilizace v blízkém i širším okolí. Celou říši řídil jeden válečník urozeného původu. Tito válečníci byli rozdělení na mnoho klanů, např. na klany orlů, kojotů nebo jaguárů. Náčelník se oblékal podobně jako kněží, měl jen jednu ženu a ani jeden se po smrti druhého nesměl znovu oženit, na rozdíl od prostého lidu, kde muži mohli mít další ženu. Náčelníkova manželka také mohla dědit.

Náboženství Toltéků.

O toltéckém náboženství se dochovaly jen kusé informace. Toltékové uctívali tradiční středoamerické bohy. Stejně jako před nimi Olmékové a později Aztékové, i Toltékové prováděli obřady, při kterých svým bohům obětovávali lidské zajatce, získané z válek. Quetzalcoatl byl hlavní bůh v podobě opeřeného hada. Byl bohem dobra, filosofie, kultury, plodnosti, světla a vzdělání. Jméno Quetzalcoatl však přijímali i nejvyšší z kněží. Jeho kult byl pravděpodobně přinesen do Tuly toltéckým vládcem Topiltzinem z Xochicalca spolu s nábožensky založenou hrou tlachtli. Další z bohů, Tezcatlipoca vládl tyranii, válkám a zlu. Měl podobu zkaleného zrcadla. Mezi původními bohy uctívali také božstvo Tloque Nahuaque a Tlaloca, boha deště. Vedle těchto nejdůležitějších božstev uctívali Toltékové další, avšak ne tak významné.

Kalendář.

Toltékové měli kalendář, který byl velmi podobný kalendáři mayskému a aztéckému. Jeden rok měl 260 dnů, 52 let pro ně znamenalo něco jako naše současné „století“. Každý měsíc, který čítal dohromady 20 dní, se pořádaly trhy, většinou ve větších městech jako Tula, Teotihuacán, Cholula, Tultitlán, Tulancingo, Cuernavaca a několika dalších.

Pohřbívání.

Ačkoliv byla Tula hlavním centrem Toltécké říše, nikdy zde nebyly nalezeny žádné hroby. Ty se našly až v Las Palmas v Teotihuacánu. Zjistilo se, že byly dva způsoby pohřbívání: první, kdy bylo pohřbeno celé tělo, a druhý, kde se pohřbívala jen lebka umístěna mezi dvě misky, někdy také jen přikrytá jednou. Historikové se domnívají, že tento druhý způsob může mít souvislost s kultem božstva Xipe Totec, jež nejspíš Toltékové v mazapanském období uctívali. V Tule však doposud nebyly nalezeny známky uctívání tohoto božstva.

Mytologie.

Jeden z hlavních příběhů toltécké mytologie pojednává podle Ixtlilxochitla o stvoření světa. Tento mýtus nejspíš později přejali Aztékové do své mytologie. Vše začíná stvořením prvního světa ze čtyř, každému světu se říkalo Slunce. První svět, Slunce Vody, existovalo 1716 let a nakonec bylo zničeno záplavami. Druhý svět, Slunce Země, byl zničen zemětřesením. Třetím bylo Slunce Větru, kde žily kmeny Olméků a Xicalanků, které pobily obry a ovládli území až po Tabasco. Protože se ale lidé neučili učením Huemaca (někdy také nazývaného Quetzalcoatla), předurčil, že tento svět bude zničen vichřicí a lidé proměněni v opice. Tímto způsobem byl také třetí svět zničen a nastoupil nový, současný čtvrtý svět, Slunce Ohně. Ten má skončit velkým požárem.

Historie.

Historii Toltéků můžeme sledovat ze dvou pramenů, a to buď z "Análů z Cuauhtitlánu" anebo z historie sepsané historikem Ixtlilxochitlem. Anály z Cuahtitlánu částečně souhlasí s Ixtlilxochitlem, na rozdíl od něj však odpovídá lépe archeologickým nálezům. Ixtlilxochitl je však přehlíží a zaměřuje se na historii z pohledu mytologie a ústní slovesnosti. Podle obou pramenů Toltékové nejdřív putovali Mexikem založili město "Tollan". Dnes víme, že se jedná o město Tula ve státě Hidalgo.

Podle Ixtlilxochtliho.

Historie podle Ixtlilxochitla začíná mytologickým stvořením světa a čtyřech Sluncí. Kmeny pak putovaly Mexikem, pod vedením kněze Huemaca, který nechal postavit město "Tollan". Podle legend si po založení Tuly Toltékové vybrali svého nového panovníka, který pak vládl jedno aztécké století – 52 let. Huemac zemřel až za vlády druhého panovníka ve věku 300 let, před svou smrtí však ještě sestavil knihu historie a proroctví. Šestý vládce Mitl jako první porušil pravidlo trvání vlády 52 let, ale za to rozšířil své území a vystavěl mnoho staveb. Za vlády osmého panovníka zavedla žena Xochitl nápoj zvaný pulque, který je dodnes běžným nápojem této oblasti. Topiltzin, v pořadí devátý panovník, zavedl míčovou hru (Tlachtli). Během jeho vlády se přihodilo několik událostí jako hladomor, nemoci, revolty a útoky cizích vojsk. To vše vedlo k rozpadu Toltécké říše, lidé utekli do Tabaska nebo Guatemaly. Ti, kteří zůstali, byli uznáváni jako vznešení.

Podle Análů z Cuauhtitlánu.

Mixcoatl (jinak nazýván Totepeuh), druhý vládce, uctíval kult Tezcatlipocy a založil si sídlo na Hvězdném vrchu. Podle legend se zde sešel s dívkou Chimalmou, která mu porodila syna, ale sama však zemřela. Mixcoatla pak zabil jeho bratr Ihuitimal a ten se tedy ujal trůnu. Chimalmin syn, Topiltzin, byl pak odnesen Quetzalcoatlovými kněžími do Xochicalca a jakmile vyrostl, vydal se na Hvězdný vrch pomstít otce. V souboji zabil svého strýce Ihuitimala a sám se vydal do Tuly, kde založil nové hlavní město Toltéků. Následně se snažil vymýtit zbytky kultu Tezcatlipocy spojené s lidskými oběťmi, zavedl kult jediného boha Quetzalcoatla a rituální míčovou hru, která ale nebyla tehdy spojena s obětováním poraženého mužstva. Po několika sporech ohledně náboženství byl vypuzen z Tuly a začal v letech 980 cestovat. Navštívil území Mixtéků a Mayů, kde kázal o svém bohu. Tula se zhroutila až za vlády Huemacovy, kdy začíná nová historie Toltéků-Čičiméků. Ti putovali Mexikem, až nakonec dorazili na území Mayů (nejspíš se tak stalo r. 1194).

Fakta.

Toltécké staré město, nyní přezdívané „Malá Tula“ ("Tula Chico"), se zrodilo okolo 700 n. l. a Toltékové zde nejspíš začali žít vedle původních obyvatel území. Malá Tula byla sice založena pod vlivem Teotihuacánu, ale El Tajin, Xochicalco a Čičimékové ovlivňovali její vzhled. Podle druhého názoru Mixtékové a Zapotékové ovlivňovali samotné Toltéky. Teotihuacán se rozpadl zhruba v letech 700-750, možná vinou Toltéků, Xochicalcu nebo kvůli lupičům, vzpourám či suchu. Po pádu této velmoci nemělo toto území v xochicalcském období v letech 750-870 žádnou větší významnou říši. Předpokládá se, že Xochicalco možná ovlivnilo zrod moci Toltéků, mimo jiné z toho důvodu, že se slavný toltécký vůdce Topiltzin Ce Acatl Quetzalcoatl narodil podle tradice právě v Xochicalcu. Toltékové převzali náboženství a většinu rysů architektury Teotihuacánu. Podle pověstí se v letech 923-947 n. l. toltécký vládce Topiltzin Ce Acatl Quetzalcoatl přinesl kult boha opeřeného hada – Quetzalcoatla, který později dál energicky rozšiřovali do okolí. Jeho protivníci, kteří přinesli kult boha Tetzcatlipocy, ho porazili na počátku roku 900 n. l. v občanské válce a on pravděpodobně uprchl na Yucatán. Podle archeologických vykopávek se v této době začala stavět "„Velká Tula“" ("Tula Grande") v blízké vzdálenosti od „Malé Tuly“. Toltékové začali cestovat a došli dokonce až do mayského města Chichén Itzá, kde začala vzkvétat toltécko-mayská kultura, poslední vzestup Mayů. Toltékové ovlivnili také vývoj tzv. mayského Puuc stylu. Spekuluje se také o možném vlivu Mazapanské kultury na Toltéky. Tula byla podrobena zhruba roku 1169 čičiméckými útoky. Město bylo vypáleno a kamenné sochy pyramid zničeny. Někdy mezi lety 1100-1200 se na bývalých ruinách zrodil nový toltécký stát, vojevůdce Xochlatlin mezitím rozšířil Čičiméckou říši a ovládl tak celé Údolí Mexika. Okolo roku 1250 se obnovená Toltécká říše rozpadla pod novými čičiméckými útoky vedené náčelníkem Xolotlem a poslední toltécká knížata uprchla do Choluly a Culhuacanu. Toltécký vliv se stále držel na území Mayů-Kičé ("Quiché Maya") a národu Itzá. Toltékové byli významný národ, soudě podle toho, že vůdci Aztéků tvrdili sami o sobě, že jsou potomky culhuacanských vůdců.

Pravděpodobní vládci Toltéků.

Tento seznam je sestaven podle archeologických nálezů, místy je podobný informacím z "Análů z Cuauhtitlánu". Samotná data vlády by byla nepřesná a jedná se spíš o předpoklady.

Kontroverzní teorie.

Toltékové z Atlantidy.

Podle teozofické nauky existovalo sedm ras, které měly dalších sedm podras. Jedna z nejdůležitějších podras čtvrté rasy, Atlanťanů, byli Toltékové, kteří vytvořili vyspělou atlantskou civilizaci, o níž se později zmiňoval Platón. Jejich potomci později založili říši ve Střední Americe. Toltéky z Atlantidy popsal obchodní bankéř William Scott-Eliot ve svých dílech "Příběh o Atlantidě" a "Ztracená Lemurie". Měli pleť barvy mědi, rysy podobné Řekům a průměrnou výšku 240 cm. Mluvili jazykem nahuatl, který později používali jejich přeživší potomci – mezoameričtí Toltékové – a nakonec i Aztékové. Zpočátku byli rozděleni do různých bojovných kmenů a válčili s ostatními rasami. Nakonec se spojili v konfederaci a podmanili si ostatní rasy, načež následoval jejich velký rozkvět. Založili si hlavní město – "Město zlatých bran", neboli "Město vod". Měli vyspělou technologii, architekturu, řemesla a byli také výteční astronomové.

Moderní Toltékové.

Ve 20. století sepsal kontroverzní spisovatel Carlos Castaneda knihy o toltéckých tradicích a magických rituálech. Mnoho z těchto děl se staly bestsellery v letech 1968 až 1998. Při studii užívání léčivých rostlin (entheogenů) u domorodých obyvatel na jihozápadě USA a Mexika, se údajně setkal s jakiským indiánem nazývaným Don Juan Matus z tajemného toltéckého kmene čarodějů, který přežil koloniální éru. Castaneda je neoznačil jako Toltéky, nýbrž jako mudrce nebo duchovní bojovníci. Podle Castanedy, Don Juan Matus řekl, že výraz "Toltékové" použila jeho skupina jako vzpomínku na lidi mnohem starší než ty, které známe z historických knih. Mezi lidmi se stal termín "Toltékové" oblíbený díky knihám Dona Miguela Ruize (v USA) a knihám Franka Diaze (v Mexiku), který odkazoval na jejich praktiky ("Toltecayotl"). V souvislosti s nimi se v literatuře o duchovním rozvoji objevuje pojem čtyři toltécké dohody (respektive pět podle Ruizovy nové knihy). Ve skutečnosti, výraz "Tolték" všeobecně znamená "řemeslník nejvyšší úrovně" a nemusí poukazovat na Toltéckou civilizaci s centrem v Tule.

Jako Toltékové se označují obyvatelé státního útvaru ve Střední Americe, existujícího v době předkolumbovské Ameriky. Výraz "Toltékové" byl použit v mnoha středoamerických studiích provedených různými akademiky, kteří poukazovali na aztécké předky. Toltékové jsou prvními, o nichž se zmiňují anály Údolí Mexika, avšak vzhledem k různým pověrám a mýtům, které přežily, se v minulosti pochybovalo o jejich existenci. Dodnes se přesně neví, zda byli původní etnikum, nebo spíše mýtem Aztéků a jiných civilizací. Toltékové mluvili nahujsky, stejně jako Aztékové a ostatní kmeny západního Mexika. Tento jazyk dodnes přežívá ve středním Mexiku a mluví jím více než milion lidí. Etnoložka a historička Markéta Křížová uvádí, že Toltékové nejspíš nikdy neexistovali a jde jen o módní vlnu New Age. Skeptická k existenci etnika je i religionistka Mgr. Zuzana Marie Kostićová, Ph.D., která se zabývá historií starých mezoamerických náboženství a na základě mnoha pramenů nelze určit, zda kultura vůbec existovala.

Die Tolteken (von Nahuatl "tolteca", „Bewohner von Tollán“) waren eine mesoamerikanische Kultur, die zwischen dem 10. und 12. Jahrhundert den größten Teil Zentralmexikos beherrschte. In präkolumbischer Zeit verstand man unter dem Begriff „Tolteken“ auch ganz allgemein Menschen, die handwerklich oder künstlerisch außerordentlich geschickt waren, da man den historischen Tolteken entsprechende Fähigkeiten nachsagte.


Život.

Dětství a mládí.

Narodil se jako druhý syn francouzského krále Ludvíka VI. a jeho manželky Adély z Maurienne v roce 1120 nebo 1121. Protože jako mladší syn se neměl stát králem, dostalo se mu vzdělání na katedrální škole v Paříži, kde se připravoval pro svou pravděpodobnou církevní kariéru. Teprve nešťastná smrt jeho staršího bratra a následníka trůnu Filipa 13. října 1131 způsobila, že se stal následníkem trůnu.

Sňatek s Eleonorou Akvitánskou.

Po smrti svého otce nastoupil jako šestnáctiletý na francouzský trůn. Oženil se s Eleonorou, dcerou a jedinou dědičkou akvitánského vévody Viléma X. Zbožný král se do Eleonory zamiloval, ona o něm tvrdila, že je""spíš mnich než král"".  Sňatkem velmi posílil své postavení hlavně ve vztahu k anglickým králům, svým největším protivníkům. Po nástupu na trůn se brzy vymanil z vlivu své matky. Počáteční léta vlády byla ve znamení sporů s představiteli mocných severofrancouzských rodů a také církve. Vše se změnilo, když se Ludvík rozhodl k účasti na křížové výpravě.

Druhá křížová výprava.

O vánocích roku 1145 na sněmu v Bourges oznámil, že se vydá na ozbrojenou výpravu do Svaté země, aby vojensky podpořil tamní křesťanské státy oslabené zejména po ztrátě Edessy v roce 1144. Situace byla složitá, protože Ludvík jakoby ignoroval autoritu papeže a jeho nárok na vyhlášení křížové výpravy. Problematickou situaci odstranila až přímá jednání krále s papežskou kurií. A tak 1. března 1146 papež Evžen III. vydal bulu, ve které se prohlásil za původce výpravy a pověřil Bernarda z Clairvaux jejím vyhlášením. To se stalo 31. března 1146 na sněmu ve Vézelay, kde také Ludvík přijal kříž. Na rozdíl od první křížové výpravy se Bernardova výzva neobracela na lid, ale především na vládce a elitu bojovníků.  Spolu s králem se rozhodli vydat na křížovou výpravu i jeho bratr Robert z Dreux, toulouský hrabě Alfons Jordan, syn jednoho z vůdců první křížové výpravy Raimonda IV. z Toulouse, hrabě Vilém z Nevers, syn vůdce křížové výpravy v roce 1101, hrabě Jindřich ze Champagne, flanderský hrabě Dětřich, Amadeus Savojský a mnozí další. Svého švagra Rudolfa z Vermandois, francouzského senešala, společně s opatem Sugerem a remešským arcibiskupem Samsonem stanovil regenty království.  Francouzské vojsko se shromáždilo v polovině června v Métách. Spolu s králem vyrazila na cestu i jeho manželka Eleonora. K francouzskému vojsku se připojilo i 130 templářských rytířů, kteří se vydali na východ spolu s nejméně stejným počtem seržantů a služebných bratří. Cesta po pevnině probíhala bez problémů a v říjnu dorazilo francouzské vojsko ke Konstantinopoli. Křižáci pokračovali dále a počátkem listopadu dorazili k Nikaii, kde narazili na zbytky rozprášené německé výpravy Konráda III. Spojené vojsko pak už bez problému pokračovalo do Efezu.  Během výpravy se templářský řádový mistr ve Francii Evrard z Barrès stal jedním z hlavních rádců Ludvíka VII., který během výpravy svěřil templářům odpovědnost za ochranu vojska. V Attalii se Ludvík nalodil na byzantskou loď a nechal se dopravit do Svatého Symeona blízko Antiochie. Když v březnu 1148 dorazil král do Antiochie byl už tak zadlužen, že si musel od templářů půjčit peníze potřebné k pokračování výpravy. Během pobytu v Antiochii pojal Ludvík podezření o Eleonořině milostném románku s jejich hostitelem antiochijským knížetem Raimundem z Poitiers a násilím ji donutil pokračovat s ním ve výpravě.  Na rozdíl od Konráda III., který odplul z Akkonu už v září 1148, rozhodl se Ludvík s Eleonorou strávit zimu ve Svaté zemi. Jejich návrat zpátky do Evropy byl stejně bouřlivý jako celá křížová výprava. Z Palestiny vypluli po Velikonocích roku 1149 na lodích sicilského krále Rogera II. Každý z nich však plul na jiné lodi. Roger byl v té době ve válce s Byzancí. U pobřeží Peloponésu byla královnina loď zajata byzantským loďstvem, které zamířilo s Eleonorou do Konstantinopole. Teprve nový útok sicilské flotily vedl ke královninu osvobození. Mezitím na konci července Ludvíkova loď přistála v Kalábrii. Osvobozená královna směřovala na své lodi do Palerma. Manželé, kteří o sobě více než tři týdny neměli žádné zprávy, se znovu setkali až v září v Kalábrii, kde je Roger II. přijal s velkými poctami. Zde se také dověděli o smrti Raimunda z Poitiers v bitvě s Núr ad-Dínem. V důsledku strádání a prožitých emoci se Eleonořin zdravotní stav zhoršil natolik, že zpáteční cesta se musela konat na etapy s delší zastávkou v benediktinském klášteře Monte Cassino. Na území Itálie se setkali s papežem Evženem III., který se pokusil rozvaděný manželský pár usmířit. K břehům Seiny tak Ludvík s Eleonorou dorazili až v listopadu. Následujícího roku po návratu z výpravy se jim narodila dcera Alice. Její narození však už bylo jen labutí písní jejich manželství, které nezadržitelně spělo ke svému konci.

Rozvod s Eleonorou.

Po smrti opata Sugera už nic nebránilo Ludvíkovi v rozvodu s královnou Eleonorou. V březnu 1152 shromáždění arcibiskupů, biskupů a velmožů schválilo rozvod manželství z důvodu blízkého příbuzenství.  Skutečným důvodem však bylo vzájemné odcizení, ke kterému mezi manžely došlo a také to, že po patnácti letech manželství se král stále nedočkal dědice. Z manželství se totiž narodily jen dvě dcery Marie a Alix. Eleonora se po rozvodu vrátila do Akvitánie, aby už po dvou měsících uzavřela nový sňatek s Jindřichem z Anjou. Mnohem závažnější než to, že se Eleonora provdala bez králova svolení za Ludvíkova vazala bylo to, že se rýsoval vznik mohutné anjouské říše. Jindřichova matka Matylda (jako dcera anglického krále Jindřicha I.) totiž byla jednou z kandidátek na anglický trůn. Jindřich tak byl nejen normanským vévodou, hrabětem z Anjou, ale i hlavním kandidátem na anglický trůn po smrti Štěpána II. Ludvík se pokusil situaci zvrátit na svou stranu válečným tažením do Akvitánie, na němž jej podpořili jeho bratr Robert z Dreux, budoucí zeť Jindřich ze Champagne, syn anglického krále Eustach z Boulogne, ale i Jindřichův bratr Geoffroy a odpadlí šlechtici z Anjou. Přesto tažení skončilo neúspěšně a po smrti anglického krále Štěpána byli Jindřich a Eleonorou v prosinci 1154 korunováni arcibiskupem z Canterbury. Jejich majetky ve Francii tvořily uzavřenou enklávu a hrozilo, že kapetovské království bude zničeno.

Touha po dědici.

Roku 1153 se Ludvík oženil s kastilskou princeznou Konstancií, která mu po sedmiletém manželství povila pouze dvě dcery. Zemřela roku 1160 a Ludvík již pár týdnů po pohřbu oženil s Adélou ze Champagne, nevlastní sestrou svého budoucího zetě Jindřicha ze Champagne. Královo manželství s Adélou bylo roku 1165 požehnáno narozením syna. Filip, dlouze očekávaný dědic,pojmenovaný po pradědečkovi, se narodil po osmadvaceti letech od uzavření králova prvního manželství a z tohoto důvodu byl nazýván "Božím darem".  V letech 1169–1170 král přijal roli prostředníka ve sporu mezi anglickým králem Jindřichem II. a arcibiskupem Tomášem Becketem. Ludvíkovi se podařilo dosáhnout vratkého kompromisu, který umožnil Becketův návrat do Anglie, kde byl ale po další eskalaci sporů 29. prosince 1170 před oltářem canterburské katedrály zavražděn.

Závěr vlády a smrt.

Korunovaci svého syna Filipa Ludvík VII. dlouho odkládal. Teprve když jej na podzim 1179 ranila mrtvice, po které ochrnul na polovinu těla, souhlasil s uskutečněním korunovačního ceremoniálu. Dne 1. listopadu 1179 byl králův syn korunován v katedrále v Remeši arcibiskupem Vilémem. Po necelém roce 18. září 1180 Ludvík VII. zemřel a byl pohřben v cisterciáckém klášteře Notre Dame de Barbeau u Fontainebleau, kde byl hrob jeho druhé ženy Konstancie Kastilské. Roku 1793 bylo opatství zničeno, mniši však stačili ukrýt královy ostatky do bezpečí a roku 1817 je nechal Ludvík XVIII. přesunout na tradiční kapetovské pohřebiště v Saint-Denis.

Hodnocení vlády.

Zatímco současníci na Ludvíkovi oceňovali mnoho chvályhodných vlastností, historici projevovali méně nadšení. Často jej líčili jako bezbarvou nulu pod vlivem svého okolí. Nejdříve Eleonory Akvitánské, později opata Sugera a nakonec Bernarda z Clairvaux, pod jejichž vlivem vedl politická jednání i války. Historici mu také vyčítali nebezpečné důsledky jeho chyb, když dopustil vznik „anjouovského impéria“. Podle Yvese Sassiera nebyl Ludvík nikdy obdivován pro politickou prozíravost, ale byl ceněn pro svou čestnou povahu a zbožnost. Stejně i Marcel Pacaut uvádí, že ve druhé polovině své vlády dokázal být Ludvík velmi rozhodný a podařilo se mu upevnit moc v královské doméně.

Potomci.

I. manželka Eleonora Akvitánská II. manželka Konstancie Kastilská III. manželka Adéla ze Champagne

Ludvík VII. Francouzský (1120/1121 — 18. září 1180 Paříž) byl francouzský král z dynastie Kapetovců, syn Ludvíka VI. a Adély z Maurienne, korunován v roce 1131 v Remeši.

Ludwig VII., genannt der Jüngere (; * 1120; † 18. September 1180 in Paris) aus der Dynastie der Kapetinger, war von 1131 – ab 1137 als Alleinherrscher – bis 1180 König von Frankreich.


Zapojení hradel.

První písmeno „N“ zkratky NMOS vyjadřuje, že všechny unipolární tranzistory, z nichž se skládají logické obvody NMOS, jsou s kanálem typu N. Písmeno „M“ vyjadřuje, že řídicí elektroda G byla původně kovová (, později však převládlo používání polykrystalického křemíku), „O“ znamená, že je tato elektroda oddělenou od polovodivého substrátu tenkou vrstvou oxidu křemičitého (SiO).  První z obrázků vpravo znázorňuje princip zapojení hradla NAND v technologii NMOS tvořeného dvěma MOSFET s indukovaným n-kanálem a zatěžovacím odporem: pokud je na oba vstupy A a B přivedeno kladné napětí, tranzistory T1 a T2 se otevřou a výstup Y stáhnou k zemi (nulovému napětí); ve všech ostatních případech bude alespoň jeden z tranzistorů zavřený a na výstupu Y bude díky rezistoru R kladné napětí. Chování obvodu lze shrnout následující tabulkou:  Hradlo NOR lze realizovat podobně, výstupní elektrody D a S obou tranzistorů však nejsou zapojeny sériově, ale paralelně.  Realizace zatěžovacího odporu na čipu však zabírá extrémně velkou plochu (srovnatelnou s plochou desítek tranzistorů). V praktickém provedení NMOS obvodů byl proto místo zatěžovacího odporu použit další tranzistor FET s indukovaným n-kanálem, tj. stejného druhu jako jsou spínací tranzistory. Pro výrobu hradla NAND pak dostačují čtyři masky. Zatěžovací tranzistor působí v NMOS přibližně jako zdroj konstantního proudu, takže statická spotřeba je nižší než při použití zatěžovacího rezistoru s konstantní odporem. Při použití zatěžovacího tranzistoru v saturovaném režimu (druhý obrázek) má hradlo vyšší odběr a delší dobu přechodu do stavu logické nuly.  Třetí obrázek ukazuje zapojení hradla NAND se zatěžovacím tranzistorem T1 s indukovaným n-kanálem v obohaceném nesaturovaném režimu. Při zachování počtu výrobních kroků má toto řešení nejlepší vlastnosti, nevýhodou je nutnost dvou (případně tří) napájecích napětí.  Se zdokonalováním výrobních technologií bylo možné použít zatěžovací tranzistory s vodivým (vestavěným) kanálem, jak je znázorněno na čtvrtém obrázku. Výsledné obvody bývají označovány zkratkou HMOS (). Jejich výhodou je potřeba pouze jednoho napájecího napětí a nižší ztráty, nevýhodou je o něco složitější výroba, protože pro vytvoření tranzistorů se zabudovaným kanálem (s vysokou impedancí) je zapotřebí alespoň pěti masek, tj. nejméně o jeden výrobní krok více, a poněkud větší plocha než pro spínací tranzistor.

Další unipolární technologie.

PMOS.

Logika PMOS, která využívá pouze tranzistory MOSFET s P-kanálem, byla díky jednodušší výrobě předchůdcem NMOS. Úlohu nosičů náboje plní u MOSFET s P-kanálem díry (chybějící elektrony), které mají nižší pohyblivost než elektrony, proto je logika PMOS pomalejší než NMOS.

HMOS.

Při použití unipolárních tranzistorů s vodivým (vestavěným) kanálem v ochuzeném režimu lze vytvářet obvody, kterým stačí jediné napájecí napětí, dosahují vyšší rychlosti, menších rozměrů struktur a vyšší hustotu integrace, na úkor složitější výroby. Obvody nazývané různými výrobci HMOS, X-MOS, S-MOS, apod. navázaly na obvody NMOS.

CMOS.

Pokrok v technologii výroby unipolárních číslicových integrovaných obvodů umožnil vytvářet obvody CMOS kombinující tranzistory s p-kanálem a n-kanálem, které mají mnohem menší statickou spotřebu než obvody NMOS. Původní CMOS obvody byly velmi pomalé, zmenšování struktur však přineslo jejich významné zrychlení.

NMOS logika () je technologie výroby logických integrovaných obvodů, které pro realizaci logických členů používají unipolární tranzistory s indukovaným kanálem (v obohaceném režimu) typu N.

Die NMOS-Logik (von ) ist eine Halbleitertechnik welche bei digitalen, integrierten Schaltungen Anwendung findet und zur Realisierung von Logikschaltungen dient. Als Besonderheit werden dabei ausschließlich so genannte n-Kanal-Metall-Oxid-Halbleiter-Feldeffekttransistoren (n-Kanal-MOSFET) verwendet.


Život.

Pocházel z dynastie Valois a byl pátým synem Karla VI. a Isabely Bavorské. Králem se stal v roce 1422 uprostřed občanské války mezi Armagnaky a Burgunďany, která navíc byla komplikovaná anglickou vojenskou intervencí z vítězné bitvy u Azincourtu (1415). Jeho duševně chorý otec ho ve smlouvě z Troyes vydědil ve prospěch anglického Jindřicha V. a jeho syna Jindřicha VI. Karel však pod záminkou duševní nezpůsobilosti svého otce tuto smlouvu odmítl. Byl korunován jako král Karel VII. 17. července 1429 v Remeši v přítomnosti Johanky z Arku.  Řadou ordonancí zajistil také relativní klid uvnitř země. Výrazně upevnil královskou moc, čímž podpořil vzrůstající centralistické tendence tehdejší Francie. Provedl dvě důležité reformy – peněžní a vojenskou. Zavedl pevné daně a stálé žoldnéřské vojsko, závislé na královské moci. V jeho reformách dále pokračoval jeho syn Ludvík XI.  Po roce 1453 byla Francie zpustošená, oslabená, král ztratil velkou část své moci a vazalové královské koruny nabyli tak obrovského sebevědomí, že začali tvořit státy uvnitř států. Před Karlem VII. stál velký úkol – musel zemi vrátit její lesk. Prvním úkolem v řadě tak bylo vyřešit problém finanční a armádní. Největší podíl na pustošení a rozkrádání země měly loupežnické tlupy, které se po válce objevily a rabovaly, kde se dá. Karel se situaci pokusil vyřešit bez feudálních vojsk, aby jejich moc co nejvíce oslabil a na pomoc si přivolal farní obce, které musely králi každá dodat po jednom lučištníkovi s padesáti šípy. Tento lučištník byl osvobozen od daní, ale musel se zúčastnit pravidelných cvičení, po kterých doplnil královy „ordonanční jednotky“, jinými slovy královu žoldáckou gardu. Feudální rytířstvo se stalo jen rezervním sborem, což se mu rozhodně nezamlouvalo, ale bálo se s tím něco udělat – král si totiž krátce po konci války vytyčil privilegium v podobě vlastnictví všeho dělostřelectva. Udržovat si takovou armádu mu pomáhaly daně, které ve válkou stále ohrožené Francii nebyly tak pikantním tématem, jako na druhé straně Lamanšského průlivu. Vztahy feudálů a krále se zde přeci jenom odvíjely v naprosto jiném duchu, což Karlovi VII. umožnilo Francii opět udělat silnou a šťastnou.  Ihned krátce po svém nástupu na trůn se ze sotva uznaného dauphina stal arbitr celé Evropy a „sloup křesťanství“. Podíl na tom měl hlavně obchodník jménem Jacques Couer, který zbohatl obchodem s drahými kovy a poté vybudoval obrovskou síť svých poboček v Levantě. Říká se, že rytířské křížové výpravy do Svaté země selhaly, ale výpravy kupců zacelily všechny rány – v době Karla VII. do Orientu nejezdily jiné lodě, nežli ty s liliemi. Jacques Couer se stal velvyslancem královské koruny v Levantě, ale také hlavním finančníkem královské pokladny, což králi umožnilo obrátit pozornost zpět do Francie a soustředit se na nevyhnutelný zápas s „pány liliového květu“, což je souhrnné označení pro vazaly z královské krve (rody z Burgundska, Anjou, Bourbonové). Největším nepřítelem krále bylo Burgundské vévodství, které fakticky bylo královstvím bez královského titulu. Filip III. Dobrý, vévoda burgundský, rozšířil svou moc na území celého Nizozemí až po Sommu. Také vyženil Flandry a své tituly tedy rozšířil o lucemburského vévodu a o hraběte flanderského, holandského a zeelandského. Chyběl mu již jen titul krále francouzského, leč burgundský dijonský dvůr reprezentoval francouzskou kulturu mnohem lépe, než „francouzský“ dvůr pařížský.  O tom, že vztahy mezi Filipem a Karlem nebyly zrovna nejlepší, vypovídala již situace za samotné Stoleté války. Ještě v roce 1429 nechal Filip založit Řád zlatého rouna, rytířské bratrstvo, jejichž meče měl k dispozici. Karel se jeho moci natolik obával, že ještě za Stoleté války jej rozvázal z lenní přísahy a de facto jej nechal vládnout samostatně a bez závislosti na vůli ustrašeného krále. Napjatá nitka bezvýchodnosti praskla v roce 1440, kdy proti Karlovi VII. vypuklo povstání vedené jeho synem, Ludvíkem XI., který našel útočiště a zároveň plánovací centrum pro své válečné operace na dvoře Filipa III. Této revoltě se říká podle její podobnosti s husitským hnutím Praguerie. Po potlačení tohoto povstání musel Ludvík XI. uprchnout k burgundskému vévodovi Filipu Dobrému, kde pobýval až do roku 1456. V letech 1456–1461 pobýval v Brabantsku. S otcem se již nikdy neusmířili.  V roce 1458 u krále Karla VII. propukla neznámá nemoc, která jej připoutala na lůžko a zužovala jej horečkami. V roce 1461 se u něj objevily známky paranoidního chování - král obviňoval každého ze svých vazalů, ale i sluhů a poddaných ze zrady ve prospěch jeho zapovězeného syna. Ve stejné době se jeho tělem šířila nemocí způsobená infekce, která pronikla až do oblasti čelisti a zabránila králi v požívání jakéhokoliv příjmu potravin. 22. července 1461 král zemřel hlady. Pohřben byl v hrobce svých rodičů v Saint-Denis.  Po jeho skonu se do Francie vrátil Ludvík XI. a stal se novým francouzským králem.

Karel VII. Francouzský (22. února 1403, Paříž - 22. července 1461, Mehun-sur-Yevre) vládl v letech 1422–1461 francouzskému království. Jeho jméno je neodmyslitelně spjato se jménem Johanky z Arku. I její zásluhou dovedl Francii k úspěšnému ukončení stoleté války.

Karl VII. "der Siegreiche" ( ‚der Siegreiche‘, ‚der Wohlbediente‘; * 22. Februar 1403 in Paris; † 22. Juli 1461 in Mehun-sur-Yèvre) war von 1422 bis 1461 König von Frankreich. Er war der fünfte König aus der Linie Valois der kapetingischen Dynastie und der erste der so genannten Loire-Könige. Ihm gelang mit der Hilfe Jeanne d'Arcs zunächst die Wende im Hundertjährigen Krieg, bevor er 1453 mit der Vertreibung der Engländer aus Frankreich den endgültigen Sieg errang. Frankreich wandelte sich unter seiner Herrschaft von einem großen Lehensverband zunehmend zum Nationalstaat.


Život.

Prožil pestrý, dobrodružný život. V letech 1923–1927 se účastnil archeologické výpravy na Dálný Východ a podílel se na osvobozovacím boji národů Indočíny a Číny. Tyto zážitky mu poskytly námět k jeho prvním románům. Ve 30. letech 20. století se zúčastnil španělské občanské války, byl velitelem jednotky zahraničních letců, kteří bojovali na straně republikánů. Za druhé světové války byl aktivním účastníkem odporu, při osvobozování Francie velel jako plukovník ("Colonel") proslulé brigádě „Alsasko-Lotrinsko“ ("Brigade Indépendante Alsace-Lorraine"); za statečnost obdržel několik vysokých francouzských i britských řádů. Po válce se stal kulturním atašé, v letech 1945 – 1946 působil ve funkci ministra informací ve vládě Charlese de Gaulla a v letech 1958 – 1969 byl ministrem kultury. Jeho životní dráha politika a spisovatele ho předurčovala k setkání s významnými osobnostmi 20. století jakými byli i Pablo Picasso, Néhrú, Mao Ce-tung, Charles de Gaulle nebo americký prezident John Fitzgerald Kennedy a jeho žena Jacqueline. Ta se o autorovi pak zmínila jako o jednom z nejzajímavějších mužů, se kterými měla možnost se setkat a hovořit.  V roce 1976 zemřel, je pochován v Paříži (Panthéon de Paris).

Dílo.

Ve svém závažném románovém díle, v němž čerpal často z osobních zážitků, předznamenal existencialismus. Hlavním tématem jeho knih je hledání smyslu lidského života, který byl zbaven všech jistot ve společnosti tradičně uznávaných (víry v Boha, lidské hodnoty). Hrdinové románu vzdorují krutosti a absurditě života hrdinskými činy ve jménu revoluce; největší hodnotou je pro autora lidské bratrství. V závěrečném období své tvorby se zabýval uměním, které jako jediné dokáže překonat hranice smrti, osudu a historie.  Po neúspěšném atentátu ultranacionalistické Organizace tajné armády v r. 1962, jehož se měl stát cílem, napsal další díla Posmrtně vydaná díla Ve středu zájmu autora nestál jednotlivec, ale lidstvo jako takové a jeho další možnosti důstojného života na Zemi.  (Psychologie umění)

André Georges Malraux [malró] (3. listopadu 1901, Paříž, Francie – 23. listopadu 1976, Créteil u Paříže) byl francouzský archeolog, spisovatel a politik, který ve svých románech předznamenal existencialismus.

André Malraux ([] * 3. November 1901 in Paris; † 23. November 1976 in Créteil, Val-de-Marne) war ein französischer Schriftsteller, Drehbuchautor, Filmregisseur, Abenteurer und Politiker.


Historie.

Důvody zobrazování nahého těla byly v jednotlivých epochách historie lidstva různé. Fotografie přišla ještě v období symbolické a mytologizující výjevové malby a napodobuje ji. Tento směr relativně rychle mizí a prosazuje se estetická fotografie. Zájem o erotické tělo vede k nadprodukci fotografické pornografie, která se velmi rychle rozmnožuje a byla lacinější než objekt samotný. Prostituce tělem se změnila na prostituci vzhledem. Mužské akty se vyskytovaly častěji v raných počátcích fotografie.  Pionýrem fotografie aktu byl Eadweard Muybridge (1830 - 1904), který studoval a dokumentoval pohyb ženského i mužského těla a na vědecké bázi spolupracoval s lékaři a fyziology. Průkopníci fotografie aktu zpočátku zobrazovali nahé tělo tak, jak bylo obvyklé v malířství. Například francouzský fotograf Félix-Jacques Moulin (1802 - 1875) nebo Henry Peach Robinson, který ke svým fotografickým kompozicím dělal nejdříve kreslené náčrtky. Podle nich fotografoval postavy, které vystřihoval a lepil na vhodné pozadí. Celek pak znovu fotografoval.  Počátek dvacátého století byl zlatým věkem erotické fotografie, jejich autoři se však skrývali za anonymitou. Pohled na morální a etické záležitosti aktu se měnily v průběhu let. Stáří modelů se pohybovalo mezi 20 až 24 lety a bývalo vždy uvedeno. Objevila se občas modelka, které bylo pouze 14 let, v moderní době by autor pravděpodobně neunikl soudu. V té době musel být respektován zákon ze dne 16. března 1899, později - 7. dubna 1908 - byl vydán přísnější, podle kterých musely být erotické časopisy prodávány nebo dodávány v zapečetěných obálkách. Jednalo se v podstatě o erotické poštovní pohlednice, které pravděpodobně hrály velkou roli na příjmu fotografů.  V rámci cenzury v polovině roku 1908 byly všechny obrázky v časopisech retušovány, byly opatřovány závojem, modelkám byly přidávány kalhotky nebo se upravovalo a retušovalo pubické ochlupení. Cenzura trvala až do začátku 70. let, s výjimkou Japonska, kde byla erotická fotografie stále ještě zakázána a samozřejmě také v zemích se silným náboženským založením.  Mnoho pozdějších novodobých fotografů, jako například Edward Weston, Ruth Bernhard a Jerry Avenaim, dávali přednost zobrazení linií a křivek těla jako umělecké vyjádření. Snažili se tak vytvořit definici "erotického umění" jako opozici k erotice a pornografii.  Základním cílem pornografie je snaha vyvolat sexuální reakci samu o sobě. K tomuto účelu se používají „vzrušující" postoje, mnohoslibné náznaky, modelky s přehnaně výraznými pohlavními znaky, často abnormálními. Pokud chce nahá žena získat erotickou hodnotu, musí ji trochu zahrát, musí být vhodným způsobem upravená a „naservírovaná“. Důležitou úlohu přitom hraje tvář a rekvizity, kterými je tělo obklopeno. Zpravidla jde o reálné prostředí, koupelnu, zrcadlo, postel, nebo scéna na seně, v lese nebo v poli. Velmi častá je takzvaná erotická lež. Erotický efekt se vyrábí všemi prostředky a způsoby. Divák může mít dojem, že vidí vášnivé sexbomby. Ve skutečnosti mají modelky co dělat, aby se velká ňadra vhodným sklonem těla dostala do esteticky přijatelné formy. Významnou úlohu hrají vyšpulené rty, natáčení boků, vystrkování zadku, vypínání na špičky, tisknutí ňader k sobě a podobně

Rozdělení fotografie aktu.

Zobrazení nahého těla můžeme rozdělit takto:

Etika.

Zobrazování nahého těla nemá jen výtvarnou problematiku, ale také právní podle trestního zákona (viz model release).

Budoir.

Budoir označuje fotografický styl s budoirem (ve smyslu nábytku a/nebo místnosti) v záběru snímku. Charakteristikou tohoto stylu, který může být na pomezí mezi styly glamour či fashion, je snaha vystihnout intimitu a bezprostřednost u modelky (muži a páry jsou méně časté) v jejím soukromí, modelka je často na snímku zastižena při převlékání nebo ve spodním prádle, většinou bez explicitní nahoty.  Fotografové fotografující v tomto stylu zahrnují jména jako například Kathleen Meyers, Clara Bow, Mae West či Jean Harlow.

Fotografie aktu je umělecký fotografický směr, jehož tématem je zobrazení zcela nahého (akt) nebo částečně odhaleného lidského těla (poloakt). Vychází z malby. Akt (fotografický anebo jiný) je sám o sobě zdrojem estetického zážitku pro vzdělaného diváka, ale také pomůckou pro všechny ostatní diváky, jak usměrnit vztahy k nahému tělu od vulgární sexuality k estetické reakci. Akt by měl ukázat, jak tělo opravdu vypadá z estetického hlediska, a přiblížit rozdíl mezi nahým tělem ve skutečnosti a jeho obrazem v umění.

Als Aktfotografie bezeichnet man ein Genre der künstlerischen Fotografie, dessen Thema die Darstellung des nackten "(Vollakt)" oder teilweise nackten "(Halbakt)" menschlichen Körpers ist. Es stellt somit die Umsetzung des künstlerischen Aktes mit den technischen Mitteln der Fotografie dar.


Charakteristika.

Grafický procesor je používán v mnoha zařízeních. Jeho konstrukce je závislá na konkrétních potřebách a požadovaném výkonu. Starší počítače (např. Didaktik) obsahovaly místo GPU jen speciální zákaznický integrovaný obvod (FPGA). Současné grafické karty mají GPU ve specifických výpočtech výkonnější, než je hlavní procesor počítače (CPU). Vysoce výkonná GPU obsahují stovky milionů tranzistorů, vyžaduje intenzivní chlazení a výkonný elektrický zdroj.

Akcelerátory.

Grafický procesor se vůči hlavnímu procesoru počítače chová jako další paralelní koprocesor. Grafický procesor je určen zejména pro vektorové výpočty, které jsou potřeba pro vytvoření grafických scén (ve hrách, ale i v desktopovém prostředí). Obsahuje řadu obvodů, které jsou zaměřeny na co nejrychlejší výpočty, které umožňují přímo pracovat i se základními grafickými prvky a tvary, což umožňuje vykreslovat grafické objekty rychleji, než by bylo možné za použití hlavního procesoru počítače (CPU). Souhrnně se tyto urychlovací techniky označují jako (grafická) akcelerace.  Mezi nejběžnější operace z počátku 2D (dvourozměrné) počítačové grafiky patří operace BitBLT (kombinuje několik bitmapových vzorců pomocí RasterOp), obvykle realizované speciálním zařízením nazývaným „blitter“, a operace pro kreslení obdélníků, trojúhelníků, kruhů a oblouků. Moderní GPU kromě toho mají podporu pro 3D (trojrozměrnou) počítačovou grafiku, obsahují funkce pro renderování, podporu digitálního videa a další.  Pokročilejší techniky akcelerace jsou například:

Typy GPU.

Dedikované grafické karty.

Grafické karty tohoto typu bývají k základní desce připojeny pomocí rozšiřujícího slotu, typicky PCI Express (PCI-E) nebo dříve používaný Accelerated Graphics Port (AGP). Výměna takovéto karty je vcelku snadná a jediným omezením pak může být například nedostatečně výkonný počítačový zdroj či nekompatibilní základní deska. Některé karty používaly také PCI sběrnici, ale limitujícím faktorem byla velmi malá propustnost sběrnice, takže se využívaly jen výjimečně, například pokud nebyl k dispozici jeden z dříve jmenovaných slotů.  Dedikované grafické karty nemusí být nutně vyjmutelné ze základní desky. Přestože většina karet tuto vlastnost má, název dedikované dostaly zcela z jiného důvodu a tím je paměť RAM na těchto kartách, která je určena čistě pro GPU.  Většina uživatelů stolních počítačů používá pouze jednu takovouto kartu, avšak díky technologiím CrossFireX (u karet AMD) či SLI (u karet NVIDIA) lze provozovat i dvě až čtyři GPU na jedné základní desce (pokud disponuje tolika sloty a jsou použity mezi sebou kompatibilní GPU).

Integrované grafické karty.

Integrované grafické procesory se v současné době dělí na dvě skupiny. Jednak úzce vázané, tedy ty které sdílí paměť s procesorem, se kterým také mohou bezprostředně spolupracovat (architektura AMD GCN) a ty, které třeba i sdílí část operační paměti, ale nejsou schopny úzce spolupracovat. Systém s úzce vázanými procesory je zvláště výhodný v případě výpočetně náročných operací, kdy CPU a GPU spolupracují na stejných datech ("každý chvilku tahá pilku"). V tomto případě odpadá nadbytečné kopírování dat mezi pamětí CPU a GPU (je společná).  Integrované grafické procesory v současné době již nepatří mezi grafické outsidery. Například čipy APU od AMD pro hrací konzole PlayStation 4 a Xbox One, patří mezi výkonné grafické procesory, s výkonem přes 1 TFLOP, přestože jsou na jednom čipu společně s osmi klasickými mikroprocesory.  Výhodou tohoto řešení je kromě lepší spolupráce i nižší spotřeba než v případě dedikovaných grafických karet.

Hybridní grafické karty.

Tato novější řada GPU se stala soupeřem na trhu low-end stolních počítačů s integrovanou grafickou kartou, ale hlavně pak na trhu s notebooky. Nejběžnější implementace hybridních grafických karet je HyperMemory od firmy ATI a dále pak TurboCache od firmy Nvidia.  Tyto grafické karty sdílejí svoji paměť se systémem a mají dedikovanou malou vyrovnávací paměť. Umožňuje to technologie v rámci PCI Express.

Externí GPU.

Externí grafická karta, jak už název napovídá, je umístěna někde mimo počítač. Externí grafické karty se používají většinou u notebooků. Ti totiž většinou mají slušně velkou paměť RAM a dostatečné výkonné CPU, ale často jim právě schází výkonná grafická karta. Proto je vcelku žádané, aby si uživatel mohl připojit grafickou kartu externě přímo k notebooku. Nicméně externí grafické karty nemají a neměli tak velkou podporu od oficiálních distributorů grafických karet.

Historie.

1970.

V 8bitových počítačích Atari byly pro hardwarové mixování grafických a textových režimů, pozicování a zobrazování spritů (forma hardwarového blittingu) a ostatní efekty používány čipy ANTIC a CTIA. Čip Antic byl speciálně určen pro mapování textu a grafických dat do videovýstupu. Konstruktér čipu Antic, Jay Miner, následně navrhl grafický čip pro počítač Commodore Amiga.

1980.

Commodore Amiga byl první masově vyráběný počítač obsahující blitter ve svém videohardwaru a grafický systém 8514 od IBM byl jeden z prvních systémů PC videokaret provádějící jednoduchou 2D grafiku.  Počítač Amiga byl ve své době unikátní v tom, že obsahoval plnohodnotný grafický akcelerátor, převádějící prakticky veškeré funkce pro generování grafiky (včetně kreslení čar, výplň oblastí, blokový přenos obrázků), a grafický koprocesor se svou vlastní (i když primitivní) sadou strojových instrukcí.

1990.

Na počátku devadesátých let způsobil vzestup Microsoft Windows nárůst zájmu o vysoký výkon a vysoké rozlišení 2D bitmapové grafiky (které byly dříve doménou unixových pracovních stanic a Apple Macintosh). Velikost trhu znamenala, že se prodejci PC grafik mohli soustředit na vývoj hardware, který by podporoval programové rozhraní Windows Graphics Device Interface (GDI).  V roce 1991 představila S3 Graphics první jednočip s 2D akcelerací 86C911 (jeho projektanti ho pojmenovali po automobilu Porsche 911, aby zdůraznili jeho slibovanou výkonnost). Čip 86C911 vyvolal řadu napodobenin: V roce 1995 všichni hlavní výrobci grafických čipů zařadili podporu 2D akcelerace na své čipy. Časem byly drahé, víceúčelové grafické koprocesory nahrazeny specializovanými akcelerátory určenými pro prostředí Windows, kde dosahovaly větších výkonů, takže tyto víceúčelové koprocesory postupně z počítačového trhu vymizely.  V průběhu 90. let se 2D akcelerace GUI nadále vyvíjela. Jak se zlepšovaly výrobní podmínky, tak se i zvyšovala úroveň integrace grafických čipů. Byly vyvinuty přídavné API pro různé úkoly, jako je grafická knihovna Microsoft WinG pro Windows 3.x a jejich pozdější rozhraní DirectDraw pro hardwarovou akceleraci 2D her ve Windows 95 a v novějších.  Od začátku 90. let se stávalo renderování 3D grafiky v reálném čase běžnější v počítačových hrách a herních konzolích, což vedlo ke zvýšení zájmu o hardwarovou 3D akceleraci. Jedny z prvních masově vyráběných 3D akcelerátorů lze nalézt v páté generaci herních konzolí jako je PlayStation a Nintendo 64. První nepodařené pokusy o levné 3D čipy v počítačovém světě byly S3 ViRGE, ATI Rage a Matrox Mystigue. V podstatě byly tyto čipy zástupci předchozí generace 2D akcelerátorů s přidanými 3D vlastnostmi. Mnohé z nich byly pro jednoduchost implementace a nízké náklady dokonce pinově kompatibilní s předchozí generací čipů. Z počátku byly výkonné 3D grafické čipy na samostatných kartách určené pouze pro 3D akcelerační funkce (a zcela postrádala 2D akceleraci) jako 3dfx Voodoo. Nicméně jak se vyvíjely výrobní technologie, tak 2D akcelerace, 3D akcelerace a akcelerace videa byly integrovány do jednoho čipu. Jako jedny z prvních zástupců lze jmenovat čipsety Verite od firmy Rendition.  Na počátku 90. let se objevilo OpenGL jako profesionální grafické API, které se stalo dominantou na PC a bylo jednou z hlavních hnacích sil vývoje hardwaru. V té době byly celkem běžné softwarové implementace OpenGL, ačkoliv vliv OpenGL vedl k rozšíření hardwarové podpory. Na konci 90. let se mezi herními vývojáři stalo populární rozhraní DirectX. Na rozdíl od OpenGL trval Microsoft na striktní, jednotné podpoře hardwaru. Tento přístup učinil DirectX méně populárním, jelikož mnoho GPU poskytovalo svoje specifické vlastnosti, které dokázaly využít existující aplikace OpenGL, zatímco DirectX bylo často o krok pozadu.  Postupně začal Microsoft více spolupracovat s vývojáři hardwaru a zaměřoval DirectX na podporu konkrétního hardwaru. Direct3D 5.0 byla první verze rozvíjejícího se API, která získala širokou podporu na herním trhu a dokázala konkurovat mnoha hardwarově specifickým a často proprietárním grafickým knihovnám. V té době je OpenGL stále nejrozšířenější. Direct3D 7.0 představila podporu hardwarového T&L (transformace a osvětlení), které představovalo významný krok v 3D renderování. Hardwarové T&L se objevilo v 90. letech a jednalo se o předchůdce pozdějších jednotek vertex a pixel shader, které byly mnohem přizpůsobitelnější a měly širší možnost programování. První kartou na trhu s podporou této technologie byla NVIDIA GeForce 256 (známá jako NV10).

2000 až přítomnost.

S příchodem OpenGL API a obdobných funkcí v DirectX se k možnostem GPU přidaly i programovatelné jednotky shader. Každý pixel či vertex může být zpracován krátkým programem předtím, než je zobrazen. První čip, který toto umožňoval, byl GeForce 3 (NV20) od firmy Nvidia. V říjnu 2002 byl představen ATI Radeon 9700 (znám jako R300), první akcelerátor, který podporoval Direct3D 9.0. Pixelové a vertexové shadery implementovaly smyčky a matematické operace s plovoucí řádovou čárkou, které se svou flexibilitou přiblížily CPU (což umožnilo GPGPU). Pixel shading se často používá například pro bump mapping.

GPU (grafický procesor, ) je v informačních technologiích specializovaný mikroprocesor uvnitř počítače, telefonu a podobně. GPU zajišťuje rychlé grafické výpočty a změny obsahu videopaměti, které jsou posléze zobrazovány na monitoru. Moderní grafické procesory mohou být využívány i k jiným výpočtům, než pro zobrazování dat (například kryptoanalýza).

Ein Grafikprozessor (, kurz GPU; dieses teilweise lehnübersetzt Grafikeinheit und seltener auch Video-Einheit oder englisch'sowie ', kurz VPU genannt) ist ein auf die Berechnung von Grafiken spezialisierter und optimierter Prozessor für Computer, Spielkonsolen und Smartphones. Zusätzlich gibt er die berechneten Grafiken an ein Display oder mehrere aus. Früher hatten Grafikkarten gar keine eigenen Rechenfähigkeiten und waren reine Ausgabekarten. Ab Mitte der 1990er Jahre wurden zuerst 2D-Fähigkeiten und später rudimentäre 3D-Fähigkeiten integriert, der Grafikprozessor war festverdrahtet oder seine Programmierbarkeit war beschränkt auf seine Firmware. Seit Mitte der 2000er Jahre kann der Hauptprozessor (englisch kurz "CPU" genannt) Programme auf die Grafikkarte oder auch in die Grafikeinheit laden, welche so in beschränktem Rahmen flexibel programmierbar ist.


Životopis.

Dětství.

Narodil se v Andrii, v blízkosti Bari v provincii Puglia roku 1705. Jeho otec Salvatore byl v letech 1706 až 1709 starostou obce Cisternino a starší bratr Riccardo se stal později významným operním skladatelem a diplomatem.  Od dětských let byl žákem věhlasného skladatele a pedagoga Nicola Porpory. Ve věku šesti až sedmi let podstoupil kastraci. Protože v té době bylo zakázáno účinkování žen na jevišti, byli již v útlém věku kastrováni chlapci s krásným hlasem, aby se zastavil jejich hlasový vývoj, nedostavila se mutace a zůstal zachován mimořádný hlasový rozsah. Poté byli intenzivně až po dobu deseti let vzděláváni v hudební historii, kompozici, hře na cembalo a pochopitelně školeni v pěvecké technice. Tato praxe přetrvávala až do roku 1870, kdy po sjednocení Itálie byla kastrace zakázána.  V Neapoli žila rodina Farini, která svými styky i finančně podporovala tyto chlapce, takže se jim všeobecně říkalo „bratři Farinové“. Z vděčnosti ke svým protektorům přijal Carlo Broschi umělecké jméno Farinelli, které se stalo legendou.  Pod vedením Nicola Porpory získal Farinelli hlas podmanivé krásy. Již jako chlapec se stal známý po celé jižní Itálii a obdržel přezdívku „il ragazzo“ (kluk).

Vrcholná léta.

Na divadelní scéně debutoval v roce 1720 v Porporově opeře "Angelica e Medoro", v Římě se uvedl v další Porporově opeře "Eumene". V následující několika letech zpíval na všech hlavních evropských dvorech. Za jeho pozoruhodnou barvu hlasu, výraz, techniku zpěvu, hlasový rozsah, který prý činil tři a půl oktávy (údajně od malého a do D3), i přitažlivý zjev, byl nazýván Králem pěvců. Na jedno nadechnutí prý dovedl vyzpívat 150 tónů a byl schopen držet tón déle než jednu minutu. Na radu císaře Karla VI. modifikoval svůj pěvecký styl, od pouhé bravury, vlastní jeho učiteli Nicolo Porporovi, přešel k větší jednoduchosti a dramatičnosti.  V roce 1734 navštívil Londýn, aby podpořil operní společnost, kterou tam Porpora založil a která měla konkurovat neotřesitelné pozici G. F. Händela. Ani Farinellimu se nepodařilo přinést nové společnosti úspěch, zato dosáhl mimořádného úspěchu osobního. Princ z Walesu a královský dvůr jej zahrnul slávou a dary, takže Farinelli setrval v Londýně po tři roky.  Po zastávce ve Francii, kde zpíval na dvoře Ludvíka XV., odjel do Španělska, kde hodlal strávit několik měsíců, ale nakonec zde zůstal 25 let. Královnou byl angažován, aby svým zpěvem léčil krále Filipa V. z melancholie. Deset let zpíval denně králi stále stejné písně. Za odměnu byl jmenován prvním ministrem, ovšem bez jakýchkoliv pravomocí.  Krátce po nástupu krále Ferdinanda VI. (1746) byl jmenován ředitelem divadel v Madridu a Aranjuez. Obdržel rytířský titul a byl dekorován řádem Calavatrova kříže. Svého vlivu využil k založení italské opery v Madridu. Byl blízkým přítelem Domenika Scarlattiho, dalšího neapolského skladatele trvale žijícího ve Španělsku.  Po nástupu Karla III. na španělský trůn (1759) se vrátil do Itálie a zbytek života prožil v Bologni se svým přítelem Pietrem Metastasiem. Zemřel několik měsíců po smrti Metastasia 15. července 1782. Byl pohřben v Bologni, a to na hřbitově 'Cimitero monumentale della Certosa di Bologna'.  Farinelli nejen zpíval, ale i hrál na cembalo a violu d’amore. Zkomponoval několik příležitostných písní, árií a cembalových sonát.

Znovuzrození.

O životě a slávě byl režisérem Gerardem Corbiau natočen úspěšný film s hudbou Riccarda Broschi (jeho bratra), Nicoly Porpory, Johanna Adolfa Hasse, Georga Friederich Händela a Giovanni Battisty Pergolesiho. Party Farinelliho, které žádný ze současných zpěváků není schopen uzpívat, byly v tomto filmu rozděleny mezi kontratenora D. L. Ragina a sopranistku Ewu Mallas-Godlewskou, sestříhány a poté počítačově zpracovány, aby bylo dosaženo jednotné barvy hlasu. Úspěch filmu vyvolal renesanci zájmu nejen o Farinelliho, ale o barokní operu vůbec.  Film není však prvním uměleckým ztvárněním Farinelliho života. Daniel Auber (1782–1871) zkomponoval na toto téma operu na text Eugèna Scriba. V této opeře je ovšem part Farinelliho zpíván tenorem.

Farinelli, vlastním jménem Carlo Broschi (24. ledna 1705, Andria – 16. září 1782, Bologna), byl jeden z nejproslulejších kastrátů-sopránů v historii hudby 18. století.

Farinelli (oder "Farinello"), eigentlich Carlo Broschi, (* 24. Januar 1705 in Andria/Königreich Neapel; † 16. September 1782 in Bologna) war ein italienischer Sänger und der bis heute wohl berühmteste aller Kastraten.


Definice.

Podle Roberta Chorna ze Stanfordovy univerzity: "informační design – je umění a věda přípravy informací takovým způsobem, aby mohla být efektivně používaná lidmi".  Dino Karabeg definoval informační design následovně: "Informační design – je design informací."  Informační design je protipříkladem tradičnímu informováni, při kterém profesionálové ve své oblasti vedou informační komunikace pomoci tradičních zdrojů. Pro informační design jsou důležité odpovědi na následující otázky:  Ve svém článku Gerlinde Schuller předvádí vzorec definující informační design:  "Informační design = složitost + mezioborovost + experiment."

Principy.

Základním cílem informačního designu je zjednodušení komunikaci: zpráva musí být nejen přesně odeslána odesílatelem, ale i správně pochopena příjemci.  Informační design se skládá z funkcionálních a estetických principů.  K funkcionálním principům patří: K estetickým principům paří:

Historie.

Pojem information design, vznikl v 90. létech 18. století. Někteří designéři začali používat tento pojem, a v roce 1979 byl založen časopis "Information Design Journal". Podle vzpomínek redaktora časopisu, nový časopis měl za cíl přidat grafice té doby: informační komunikace, jazyk a proces plánování. Potřeba názorné představy vznikla dávno.

Metody designu.

Třídění kartiček.

Třídění kartiček je jednou z metod projektování struktury internetového portálu, ve kterém se účastní potenciální uživatelé. Metoda je zaměřena na ujasnění struktury a zjednodušení hledání informace. Podstatou metody je rozdělení kartiček na skupiny podle názvu materiálu stránek. Existuje zavřená a otevřená metoda, v závislosti na tom, jestli uživatelé mohou vytvářet své skupiny, nebo jestli jsou skupiny přesně dané. Mezi plusy patří jednoduchost, lacinost, rychlost provádění.

Obvyklé způsoby.

Zdůraznění.

Změnou různých parametrů textu (písmo, rozměr atd.) je možné dosáhnout kontrastu mezi textem, a takovým způsobem zdůraznit nejdůležitější informace.

Paralelní výklad.

Okrajové poznámky — paralelní texty — pomáhají obrátit pozornost na nejdůležitější informace.

Doplnění "vzduchem".

Důležitou část textu je možné zdůraznit pomocí obtékání prázdným místem — "vzduchem". Takto "provzdušněný" dokument je příjemnější na čtení

Zbytečná komplikovanost.

Jeden z problémů informačního designu je zbytečná komplikovanost ("over-designed"), který vytváří existence neužitečných informací.

Použití.

Informační design se používá například v oblastech:

Informační design je oblast designu, praxe umělecko-technické výzdoby a reprezentace různých informací, s ohledem na ergonomii, na funkcionální možnosti, na psychologická kritéria vnímání informací člověkem, na estetiku vizuálních forem představy informací a dalších faktorů.

Informationsdesign ist im weitesten Sinne die Selektion, Organisation und Präsentation von Informationen. Diese Informationen können aus jeder erdenklichen Quelle stammen. Im Idealfall werden diese Informationen verständlich, effektiv und zielgruppengerecht aufbereitet. Richard Saul Wurman, Gründer der TED-Konferenzen, versteht den Designer dabei als Informations-Architekt. Es werden Darstellungsformen oder Bilder gestaltet, die Zusammenhänge auf einen Blick zeigen und unter Umständen eine Verständigung über Sprach- und Wissensgrenzen hinaus ermöglichen. Informationsdesigner sind dabei „Transformierer“, welche Daten, Aktionen oder Prozesse in einem verstehbaren Modell darstellen können. Der Begriff des „Transformierer = transformer“ wurde von Otto Neurath, einem österreichischen Philosophen, Sozialwissenschaftler und Gründer der Isotype (International System of Typographical Picture Edition) definiert. Er stellte zusammen mit dem Grafiker Gerd Arntz statistische Daten als Schaubilder dar, die dem Betrachter leicht verständliche Informationen boten.


Stavba.

Ektoderm tvoří povrch těla a obsahuje několik druhů buněk:  Entoderm vystýlá láčku a plní trávicí funkci  Mezoglea – její tloušťka je velmi variabilní, nejtenčí je u nezmarů a nejsilnější u medúz a vyskytují se v ní nervové buňky, které bývají v těsném kontaktu s buňkami smyslovými. Této nervové soustavě se říká rozptýlená (difuzní), bývá někdy lehce zhuštěná ve věnci u chapadel kolem ústního otvoru a v prstenci na klobouku medúzy  Někteří žahavci si tvoří oporný skelet (kostru), u korálnatců a některých polypovců, je tvořen uhličitanem vápenatým. Schránky těchto živočichů tvoří i mohutné mořské útesy.

Rozmnožování.

Nepohlavně se žahavci množí pučením či strobilací, pohlavně se navíc množí obvykle jen medúza. Medúzy jsou obvykle odděleného pohlaví a pohlavní orgány jsou umístěny na spodní straně jejich klobouku. Rozmnožování žahavců se u různých skupin trochu liší, ale vždy vychází ze základního rozmnožovacího cyklu:  Plovoucí stádium je medúza, která má pohlavní orgány – pohlavním rozmnožováním vznikne larva (planula), která přisedne a vyroste v polypa, ten se nepohlavně pučením dále množí a vznikají buď další polypy, nebo medúzy (procesem zvaným strobilace). Jednotlivá stádia však mohou být u různých skupin i úplně potlačena. Například nezmar se vyskytuje pouze ve stádiu polypa a množí se v tomto stádiu pohlavně i nepohlavně, stejně jako korálnatci (také nemají žádné medúzové stádium). Někteří žahavci zase provozují jen stadium medúzy.

Rozšíření.

Žahavci jsou převážně mořští živočichové, jen malá část jich pronikla do sladkých vod. Jsou početně zastoupeni od mělkého litorálu do velkých hloubek, s maximálním rozšířením v mělkých a teplých vodách tropického pásu. V malé míře jsou drobní a většinou solitérně žijící polypovci zastoupeni i v brakických a sladkých vodách. Útesotvorní koráli mají velký význam jako horninotvorná skupina živočichů.

Fylogeneze.

Bazální skupinou žahavců jsou pravděpodobně korálnatci (Anthozoa), přestože se ještě nedávno (před molekulárními studiemi) soudilo, že jsou naopak skupinou nejodvozenější. Většina ostatních žahavců tvoří skupinu Medusozoa. Problematickým byl parazitický nezmar jeseteří ("Polypodium hydriforme"), dříve řazený do třídy polypovci (buď do řádu hydromedúz nebo k nezmarům "Hydrina"), později vyčleňovaný mimo žahavce do zvláštní skupiny kaviárovek (Polypodiozoa), která se však ukázala být sesterskou skupinou výtrusenek (Myxozoa) a na základě molekulárních analýz jsou opět obě začleněny do žahavců, zpravidla na úroveň samostatného podkmene (výtrusenky) a samostatné třídy nespadající do žádného podkmene (kaviárovky).

Fylogenetický strom.

Poté, co byly molekulární analýzy ribozomální RNA doplněny analýzou mitochondriálního genomu, podkmen Anthozoa (korálnatci) a již dříve zredukovaná třída Scyphozoa (medúzovci) se ukazují jako nepřirozené. U korálnatců to může být způsobeno nesprávným zahrnutím červnatců (Ceriantharia) – vyčlení-li se jako sesterská skupina zbylých korálnatců, monofylie může být obnovena. Na začátku 21. století se objevily hypotézy, do žahavců by mohly také patřit druhotně jednobuněčné výtrusenky (Myxozoa), dlouho považované za samostatný kmen s nevyjasněným postavením ve fylogenetickém stromu živočichů. Fylogenetické studie naznačovaly a v r. 2015 prokázaly, že se výtrusenky odvětvují na bázi Medusozoa a jejich sesterskou skupinou jsou kaviárovky (monotypická skupina s jediným zástupcem – nezmarem jeseteřím). Pravděpodobné příbuzenské vztahy recentních žahavců lze zobrazit následujícím fylogenetickým stromem:

Nebezpečné žahavé druhy.

Žahavci loví kořist pomocí žahavých buněk. V podstatě mají všichni žahavci žahavé buňky, ale jejich účinky se s každým druhem liší a pouze některé druhy mohou být nebezpečné člověku. Příznaky požahání mohou být od slabého pálení přes vřídky až po rozpad kůže, zvracení, dušnost a zástavu srdce (hlavně u čtyřhranek). Jako terapie se doporučuje na lokální požahání nalít ocet zamezující aktivaci nematocytů, které ještě nevypustily svůj jed, v žádném případě se nesmí používat alkohol nebo sladká voda, které naopak vyvolávají vypuštění zbylého jedu do rány. Po stabilizaci pacienta je doporučováno odstranit z kůže zbytky chapadla, přičemž před odstraněním i po něm je doporučováno ránu polít octem, pokud není dostupný ocet, používá se aspoň mořská voda. Při celkové otravě pak protišoková opatření a urychlený převoz k lékaři.

Polypovci.

Většina polypovců není člověku nebezpečná. Jedinou výjimkou je rod Millepora, který ale žije pouze v tropických mořích. Vytváří pevnou vápenitou kostru, která může být až 0,5 m vysoká.

Trubýši.

Někteří trubýši (nadřád polypovců) vytváří plynový vak pneumatofor, kterým je pak kolonie unášena na hladině. Další jedinci daktylozoidi vytvářejí dlouhá žahavá vlákna, která mohou koupajícího člověka omotat a požahat na velké části povrchu těla. Nejhojnější jsou v tropických a teplých evropských mořích. Patří k nim někdy až 120centimetrová měchýřovka portugalská ("Physalia Physalis") a metr dlouhé kolonie "Halystema rubra". Měchýřovka vznášivá dorůstá do velikosti jen 20 cm. Její tělo je načervenalé a vrchol měchýře bývá výrazně karmínově červený. Mají malé zvonce, které pulsují a napomáhají tak plavání.

Medúzovci.

Nejsou tak nebezpečné jako čtyřhranky, ale přesto dotyk některých druhů není vůbec příjemný. Na západním pobřeží USA je nechvalně známá tzv. mořská kopřiva, způsobující nepříjemné požahání. Pod tímto názvem se skrývá "Chrysaora quinquecirrha".

Čtyřhranky.

Čtyřhranky patří mezi nejnebezpečnější žahavce. V oblastech, kde je hlášen výskyt nebezpečných druhů, by se člověk neměl koupat bez obleku. Neměl by sahat bez rukavic ani na nic, co čtyřhranku připomíná. Nejznámějším druhem, který žije při pobřeží Austrálie, je "Chironex fleckeri".

Šestičetní.

Šestičetní mají ramena v násobcích 6 (většinou). Mají jich nejméně 12. Sem patří sasanky, sasankám podobné organismy a koráli. Koráli sice také žahají, ale hlavní nebezpečí je u nich spíše v pořezání. Sasanky jsou v podstatě nepříjemné všechny. Ve Středozemním moři je silně žahavá Alicia mirabilis. Měří až 40 cm. Má žlutavou barvu. Její průsvitné tělo a ramena jsou pokryta bradavicemi, které nepříjemně žahají.

Žahavci (Cnidaria) jsou vodní, převážně mořští, bezobratlí. Jejich tělní stavba je poměrně jednoduchá s radiální souměrností. Tělo může dosahovat velikostí od několika milimetrů po 2 m. Je tvořeno tkáněmi odvozenými z ektodermu (epidermis) a entodermu (gastrodermis). Rosolovitá vrstva ležící mezi nimi je označována jako mezoglea. V mezoglee se mohou vyskytovat i buňky. Jedním z významných společných znaků jsou žahavé buňky několika typů nazývané knidocyty i jako nematocyty. Žahavci dokonce mají i jednoduchou nervovou soustavu a mnozí se dovedou pohybovat pomocí buněk, které fungují jako primitivní svaly. Mají slepou trávicí dutinu (láčku), která může být i velmi členitá.

Die Nesseltiere (Cnidaria; altgr. "knidē" ‚Nessel‘) sind einfach gebaute, vielzellige Tiere, die durch den Besitz von Nesselkapseln gekennzeichnet sind und die Küsten, den Grund und das offene Wasser der Weltmeere und einige Süßgewässer bewohnen.


Život.

Ludendorff byl již před první světovou válkou jedním z nejschopnějších generálů. Od roku 1895 byl důstojníkem generálního štábu, 1908 – 1912 šéf oddělení.  Za první světové války byl velitelem generálního štábu 8. armády ve Východním Prusku. V roce 1914 se spolu s Paulem von Hindenburgem proslavil vítězstvím nad ruskými vojsky v bitvě u Tannenbergu. Od roku 1916 začal prosazovat takzvanou totální válku.  Od roku 1916 stál spolu s maršálem von Hindenburgem v čele německé armády. Podporoval anexionistické plány (zejména na východě) a plány na přesídlení Slovanů. V únoru 1917 inicioval obnovení neomezené ponorkové války a taktéž měl velký podíl na pádu říšského kancléře Theobalda von Bethmann-Hollwega a jeho nahrazení exponentem vojenského velení von Hertlingem.  Po neúspěchu jarní ofenzívy v roce 1918 ve Francii a zhroucení balkánské fronty požádal 29. září 1918 vládu, aby začala jednání o příměří, a doporučil parlamentarizaci Německa. Po oznámení tvrdých podmínek příměří usiloval o obnovení bojů, proto byl 26. října ze svého postu sesazen a posléze odcestoval do Švédska.  Po návratu do Německa byl politicky aktivní ve skupinách krajní nacionalistické pravice. V roce 1920 podpořil Kappův puč, posléze nějaký čas i Adolfa Hitlera, který ho – částečně proti jeho vůli – zapojil do takzvaného mnichovského pivního puče. Po převzetí vlády Hitlerem měl být postaven do čela německé armády. Počátkem roku 1924 byl postaven spolu s dalšími pučisty před soud, byl však osvobozen. V letech 1924 – 1928 byl poslancem říšského sněmu za různé pravicové strany. Roku 1925 kandidoval proti svému dřívějšímu spolubojovníkovi generálu Paulovi von Hindenburg na post říšského prezidenta, ale ani tady politicky neuspěl.  Později hlásal vlivem své druhé manželky Mathildy, rozené Spießové, protikřesťanské a protižidovské názory a sám sebe viděl jako bojovníka za kulturu. Ke konci života už prakticky neměl žádný politický vliv. Byl spoluzakladatelem Tannenberského spolku a Spolku pro poznání Boha, esoterické společnosti existující dodnes. Po jmenování Hitlera říšským kancléřem počátkem ledna 1933, napsal prezidentovi Hindenburgovi: "„Jmenováním Hitlera za kancléře vydali naši svatou německou vlast jednomu z největších demagogů všech dob. Slavnostně Vám prorokuji, že tento neblahý muž uvrhne naši říši do propasti a náš národ do nepředstavitelné bídy.“"

Erich Friedrich Wilhelm Ludendorff (9. dubna 1865, Kruszewnia – 20. prosince 1937, Tutzing, Bavorsko) byl pruský a německý generál a politik. Byl s Paulem von Hindenburgem hlavním strůjcem německé taktiky během první světové války.

Erich Friedrich Wilhelm Ludendorff (* 9. April 1865 in Kruszewnia bei Schwersenz, Provinz Posen; † 20. Dezember 1937 in München) war ein deutscher General und Politiker. Im Ersten Weltkrieg hatte er als Erster Generalquartiermeister und Stellvertreter Paul von Hindenburgs, des Chefs der dritten Obersten Heeresleitung (OHL), bestimmenden Einfluss auf die deutsche Kriegführung und Politik. Er verantwortete maßgeblich den Sieg in der Tannenbergschlacht sowie die gescheiterte Deutsche Frühjahrsoffensive 1918 und war einer der Väter der Dolchstoßlegende. Zur Zeit der Weimarer Republik betätigte er sich in der völkischen Bewegung, beteiligte sich 1920 am Kapp-Putsch und 1923 am Hitler-Putsch, war kurzzeitig Reichstagsabgeordneter der Deutschvölkischen Freiheitspartei und Mitbegründer des Tannenbergbunds.