Geografická charakteristika.

Okres Gelnica – tzv. Hnilecká dolina se nachází v severozápadní části Košického kraje, sousedí s okresy Rožňava, Spišská Nová Ves, Košice-okolí a Prešov. Charakter krajiny je členitý podhorský a horský. Z geomorfologického hlediska patří do oblasti Slovenského rudohoří, celku Volovské vrchy, podcelků Hnilecké vrchy, Volovec, Zlatý stůl, Pipitka a Kojšovská hoľa. V malé části území patří do celku Čierna hora, podcelek Roháčka a Bujanovské vrchy, které se táhnou po levém břehu Hornádu.  Oblast je tvořena horninami krystalinika, které jsou bohaté na nerostné suroviny. Reliéf území se utvářel při alpinském vrásnění po spodní křídě a před spodními třetihorami. Místy tvoří obal prvohor mocné souvrství světlešedých vápenců a dolomitů vystupujících až na povrch, které zvyšují tvárnost horstva. V nich jsou úzké, hluboko zaříznuté kaňonovité říční doliny tvaru V, strmá bradla i skalní útvary. Ložiska rud se využívala již ve středověku, zajímavé stopy po starém dolování je možné najít v podobě opuštěných šachet, hald či propadlin.  Území patří do povodí Hornádu, ale odvodňuje ho především řeka Hnilec (52,5 km v okrese), která se u Margecan vlévá do Hornádu. Významnější přítoky Hnilce jsou Smolník, Stará Voda a Kojšovský potok. Nadregionální význam má přehrada Ružín, ležící ve východní části Hnilecké doliny, s přítoky Hornád a Hnilec. Menší umělé nádrže se nacházejí v katastrech obcí Jaklovce, Smolník a Gelnica.  Okres je nejlesnětějším okresem v rámci Slovenska s více jak 74% lesnatostí (436 km2). Lesní porosty jsou hospodářské a ochranné. Hlavními dřevinami v nich jsou smrk ztepilý, jedle bělokorá a buk lesní. V severovýchodní části je hospodářskou dřevinou borovice lesní, poddruh spišská. Zajímavostí je výskyt borovice kleče (kosodřevina) a též borovice limby.

Okres Gelnica je jeden z okresů Slovenska. Leží v Košickém kraji, v jeho západní části. Na severu hraničí s okresem Spišská Nová Ves a Prešov, na jihu s okresem Rožňava a Košice-okolí.

Gelnica ist ein Okres (Verwaltungseinheit) in der Ostslowakei mit Einwohnern () und einer Fläche von 584 km2. Historisch gesehen liegt der Bezirk zum größten Teil im ehemaligen Komitat Zips, ein kleiner Teil südwestlich des Ortes Henclová und das Gebiet um Úhorná liegen im ehemaligen Komitat Gemer und Kleinhont (siehe auch Liste der historischen Komitate Ungarns).


Popis.

Ďábel z Jersey je svědky popisován různě, většinou jako okřídlený tvor s koňskou, kozí nebo psí hlavou, kopyty (někdy okovanými) a dlouhým ocasem, vysoký 90–180 cm.

Původ.

Nejstarší publikovanou dochovanou zmínkou o ďáblovi pochází z článku pro "Atlantic Monthly" z května roku 1859. Nejrozšířenější legendou o původu tohoto stvoření je příběh o zoufalé ženě, která kvůli početnosti své rodiny pronesla na adresu očekávaného třináctého dítěte „ať je to raději ďas!“ To se vyplnilo – podle některých převyprávění se jí narodilo dítě deformované, podle jiných zdravé, které se proměnilo v ďábla až po nějaké době. Jedna z verzí legendy datuje ďáblův příchod na svět do roku 1735 a uvádí že tvor sežral svou rodinu a začal terorizovat okolí, než byl o několik let později vyhnán kněžím na sto let. Identita matky bývá uváděna různě, jako "Mrs. Leeds" nebo "Mrs. Shrouds", jejím bydlištěm bývá městečko "Leeds Point" v regionu Pine Barrens proto se původně toto stvoření nazývalo "Leeds Devil". Podle jiné verze byla matkou mládá dívka z Leeds Pointu, která se zamilovala během americké války za nezávislost do britského vojáka a narození ďábla bylo výsledkem prokletí za tuto zradu. Legendu v roce 1905 zpopularizoval článek v "Trenton Times", ve kterém byl ďábel vzhledem přirovnáván k opici spíše než ke koni.

Pozorování.

První doložená hlášení o údajném pozorování pochází až z přelomu 19. a 20. století. Jedním z dřívějších příběhů o setkání s ďáblem z Jersey, které uvádí McCloy byla zkušenost komodora Stephena Decatura (1779–1820), kdy při cvičné palbě z kanónu měl Decatur zahlédnout podivné létající stvoření a když na něj vypálil, koule proletěla skrz a ďábel nehnutě pokračoval v letu. Ďábla údajně zahlédl při lovu také bývalý španělský král Josef Bonaparte, který pobýval v New Jersey v exilu v letech 1816–1839. V druhé polovině 19. století je hlášeno několik dalších pozorování a incidentů, v roce 1899 měl „okřídlený had“ po několik nocí poletovat a rušit obyvatele svým řevem ve Spring Valley, dnes součástí newyorské metropolitní oblasti.

Leden 1909.

Nejvýznamnějším obdobím v mýtu ďábla z Jersey je 16–23. leden 1909, kdy je zaznamenán jeho výskyt ve více než třiceti sídlech napříč údolím řeky Delaware. Během tohoto týdne byl údajně viděn až v Kanadě nebo Kalifornii. Nejvíce pozorování bylo zaznamenáno ve čtvrtek 21. ledna, kdy mělo stvoření zaútočit na tramvaj ve městě Camden, řidiči tramvají ve městěch Trenton a New Brunswick se proto vyzbrojili. Chovatelé drůbeže hlásili v tomto období vysoké ztráty – kuřata měla buď mizet, nebo byla nalezana mrtvá bez známek smrtelných ran a kolem kurníků byly nacházeny pouze stopy podkov. Poté, co hlášení o ďáblovi utichla, vypsala "Philadelphia Zoo" odměnu deset tisíc dolarů tomu, kdo by stvoření dopadl a předal. Podle Regala byl zodpovědný za rozšíření mýtu Charles A. Bradenburgh, majitel filadelfského muzea kuriozit "Ninth and Arch Street Dime Museum", který viděl v zájmu veřejnosti o monstrum finanční příležitost a začal šířit zprávy, kterých se ujala média. Během roku 1909 se poprvé objevil dnes vžitý název "Jersey Devil".

Ďábel z Jersey () je legendární bytost (kryptid) amerického folklóru, která údajně obývá region Pine Barrens na pomezí jižní části amerického státu New Jersey a východu Pensylvánie.

Eine bekannte Legende aus dem US-Bundesstaat New Jersey berichtet vom Jersey Devil (engl. "Teufel aus (New) Jersey"), einem merkwürdigen Mischwesen, das der Legende nach im Süden des Atlantikstaates vorkommt.


Historie.

V roce 1663 převedl Frederik III. místo, známé jako "Deer Park at Ibstrup", na svého komorníka Jacoba Petersena, jenž z něj udělal místo zábavy. Gyldenlund pak několikrát změnil vlastníka, až zde v roce 1690 královská rodina vybudovala své venkovské sídlo.  V roce 1671 získal Gyldenlund Ulrik Frederik Gyldenløve, syn Frederika III. a jeho milenky Markéty Pape. Kolem roku 1715 přešel do rukou korunního prince Kristiána (pozdější král Kristián VI.), který ho v roce 1730 dal jako dar své sestře princezně Šarlotě Amálii, dceři dánského krále Frederika IV.; ta zde v letech 1731 - 1733 vystavěla barokní zámek a nazvala ho Charlottenlund. Neprovdaná princezna užívala zámek jako letní sídlo až do své smrti v roce 1782.  V období kolem roku 1815 byl Charlottenlund a jeho zahrady oblíbeným módním místem pro nedělní výlety kodaňských obyvatel. V letní sezóně se zde pod stany provozovala hudba a zpěv.  V 19. století zde řadu let žila princezna Luisa Šarlota Dánská a její manžel lankrabě Vilém Hesensko-Kasselský.  V roce 1869 se zde usadili korunní princ Frederik (pozdější král Frederik VII.) se svou ženou Luisou Švédskou. Narodili se zde jejich dva synové, princové Kristián a Karl (pozdější dánský král Kristián X. a norský král Haakon VII.). V letech 1880-1881 nechali zámek radikálně přestavět - byl rozšířen o postranní křídla a kopuli s tzv. lucernou. Tato přestavba ve stylu francouzské renesance, jejímž autorem je architekt Ferdinand Meldahl, charakterizuje jeho architekturu dodnes. Královští manželé zde žili až do své smrti - Frederikovy v roce 1912 a Luisiny v roce 1926.  Královská rodina přestala zámek užívat v roce 1935 a přenechala ho "Dánskému institutu rybářství a výzkumu oceánu", který zde sídlí dodnes. Na západním konci zámeckých zahrad se nachází "Dánské akvárium".  Zámek je ve vlastnictví státu a jeho správa je v gesci "Správy královských paláců a majetků". V roce 1938 byl za zámkem vztyčen obelisk na památku jeho posledních dvou královských obyvatel.

Zámecké zahrady.

Zámek je obklopen rozlehlým parkem a zahradami založenými v anglickém stylu, s množstvím stromů a umělých jezírek, část zahrady je charakterizována francouzským stylem.  Zámecké zahrady prošly několika fázemi změn podle módních stylů té které doby.

17. století.

V roce 1670 nechal Ulrik Frederik Gyldenløve v areálu vybudovat příkopy, rybníky a cesty. Koncem 17. století se v zámeckých zahradách vyskytovalo tak velké množství druhů rostlin, že královský botanik Peder Kylling v roce 1684 mohl publikovat katalog obsahující 404 rostlin, jež všechny byly nalezeny v těchto zahradách.

18. století.

V 18. století, když princezna Šarlota Amálie žila v zámku, bylo několik malých pravoúhlých barokních zahrad rozšířeno do dnešní rozlohy. V té době byl Šarlotin zámek obklopen malou zahradou v barokním stylu s pravoúhlými květinovými záhony úzkostlivě ozdobenými zimostrázovými ornamenty a tisy tvarovanými do tvaru pyramid. Dlouhé eleganntní stromořadí, které nyní vede z Strandvejen do Charlottenlundu, že živou připomínkou geometrického zahradnictví tohoto období.  V roce 1990, kdy proběhla renovace zámeckého areálu, byly podle kresebných podkladů z barokního období rekonstruovány zimostrázové záhony, pyramidovitě zformované túje a paralelní řady tisů.

Královská užitková zahrada.

V roce 1826 se v Charlottenlundu usadila sestra Kristiána VIII., princezna Luisa Šarlota, se svým manželem Vilémem Hessenským. Luisa Šarlota založila užitkovou zahradu, v níž se pěstovaly byliny, koření, zelenina a ovoce. V roce 1909, po uzavření skleníků v zahradách zámku Rosenborg, poskytoval Charlottenlund své výpěstky pro potřeby královského domu.

Romantická krajina.

V letech 1880-1881 byly zámecké zahrady Charlottenlundu přetvořeny z barokní podoby do podoby romantické krajiny inspirované přírodou a byla k nim připojena část charlottenlundského lesa. V téže době byl do současné podoby přestavěn i zámek. Správcové zahrad R. Rothe a H.A. Flindt jsou autory jejich současného vzhledu. Za panování Frederika VIII. byly pravidelně vysazovány nové rostliny a instalovány postřikovače trávníků.  Na západním konci zámeckých zahrad se nachází "Dánské akvárium".

Charlottenlund (dánsky "Charlottenlund Slot") je malý zámek blízko Kodaně v Dánsku, na území obce Gentofte na největším dánském ostrově Seeland na východě země.

Schloss Charlottenlund liegt nördlich von Kopenhagen in der Gemeinde Gentofte auf der dänischen Insel Seeland. Die urkundlich belegte Geschichte Charlottenlunds begann 1663, als König Friedrich III. das Grundstück seinem Kammerdiener Jacob Petersen übertrug, der dort ein Gasthaus baute. 1671 erwarb Ulrik Frederik Gyldenløve, ein unehelicher Sohn des Königs, das Anwesen, nannte es "Gyldenlund" und ließ dort Bewässerungsgräben, Fischteiche und Wanderwege anlegen. 1690 gelangten die Ländereien wieder in den Besitz der königlichen Familie, die schließlich dort einen Landsitz errichten ließ.


Kariéra.

V roce 2001 skončila na juniorském mistrovství Evropy v italském Grossetu na čtvrtém místě, tehdy ještě pod dívčím jménem Sivušenková. O rok později se umístila na halovém ME 2002 ve Vídni na pátém místě. V roce 2003 získala stříbrnou medaili na mistrovství Evropy do 23 let v polské Bydhošti a bronz na světové letní univerziádě v jihokorejském Tegu.  Na halovém MS 2004 v Budapešti získala titul halové mistryně světa, když zvítězila v osobním rekordu 204 cm. Stejným výkonem vyhrála též v letní sezóně evropský pohár v atletice v Bydhošti.  Na letních olympijských hrách v Athénách prošla z kvalifikace do dvanáctičlenného finále. 28. srpna se stala olympijskou vítězkou v novém olympijském a národním rekordu 206 cm. Slesarenková procházela soutěží čistě, jediné tři nepovedené pokusy předvedla na výšce 210 cm. Světový rekord Bulharky Stefky Kostadinovové 209 cm tehdy nepokořila. Titul potvrdila v Monaku na světovém atletickém finále.  V roce 2005 vinou zranění vynechala halovou sezónu. Na světovém šampionátu v Helsinkách nenastoupila do kvalifikace, vinou dalšího zranění. O rok později obhájila v Moskvě titul halové mistryně světa. Na Mistrovství Evropy v atletice 2006 v Göteborgu skončila pátá. Později se stala vítězkou světového poháru. V roce 2007 na MS v atletice v japonské Ósace se umístila na 4. místě, když ji k medaili nestačilo ani překonání rovných dvou metrů.  V roce 2008 se ji nepodařilo získat třetí zlato v řadě na halovém mistrovství světa ve Valencii, když prohrála s Blankou Vlašičovou a skončila stříbrná. Na olympiádu do Pekingu odjížděla coby obhájkyně titulu. V kvalifikaci zvládla 193 cm napotřetí a postoupila do patnáctičlenného finále. V něm pokořila 199 i 201 cm napodruhé. Následnou výšku 203 cm však třikrát shodila a umístila se těsně pod stupni vítězů, na čtvrtém místě. O rok později skončila na světovém šampionátu v Berlíně ve finále na desátém místě. Ona i její soupeřka Anna Čičerovová byly ale následně v roku 2016 diskvalifikovány, jelikož v jejich vzorcích z roku 2008 (Beijing) byly nalezeny stopy po dopingu.  V roce 2010 prodělala sérii zdravotních problémů. V halové sezóně roku 2011 bylo jejím nejlepším výsledkem 188 cm. V letní části obsadila na domácím šampionátu v Čeboksarech výkonem 197 cm třetí místo a kvalifikovala se na světový šampionát do jihokorejského Tegu. Na MS poté ve finále zopakovala stejný výkon, což stačilo na konečné 4. místo.

Český halový rekord.

12. února 2008 se stala vítězkou mítinku Brněnská laťka, kde zvítězila výkonem 202 cm. Stala se tak první výškařkou, které se podařilo v České republice v hale skočit 200 cm a více. V roce 2009 se o překonání rekordu mohla postarat Němka Ariane Friedrichová, v Hustopečích ale 203 cm neskočila. Je také držitelkou rekordu Memoriálu Josefa Odložila, kde v roce 2004 zvítězila výkonem 201 cm.

Osobní rekordy.

Dvoumetrovou hranici a vyšší zdolala celkově 31 krát.

Osobní život.

Dne 20. července roku 2012 se ji narodila dcera Lisa.

Jelena Vladimirovna Slesarenková (, * 28. února 1982, Volgograd, SSSR) je ruská atletka, olympijská vítězka a dvojnásobná halová mistryně světa ve skoku do výšky.

Jelena Wladimirowna Slessarenko (, engl. Transkription "Yelena Slesarenko", geb. "Siwuschenko"; * 28. Februar 1982 in Wolgograd) ist eine russische Hochspringerin und Olympiasiegerin.


Život.

Škola a výcvik.

Donald Slayton se narodil roku 1924 ve městě Sparta ve státě Wisconsin. V roce 1942 ukončil leteckou školu a byl poslán s bambardérem A-25 do Evropy. Stal se z něj zkušený letec, který absolvoval 63 bojových letů (v Evropě 56) ještě koncem 2. světové války nad Evropou a Japonskem v 304. skupině bombardérů B-25. Po válce se rozhodl studovat. Dokázal získat diplom leteckého inženýra na Minnesotské univerzitě (University of Minnesota). Pak se stal vynikajícím vojenským zkušebním letcem u NACA na základně Edwards.  Oženil se v Los Angeles s dcerou farmáře. V roce 1957 se manželům narodil syn.  Byl od 2. dubna 1959 v první sedmičce formující se skupiny kosmonautů, později byl jmenován velitelem Mercury-Atlas 7 v rámci amerického programu Mercury. Po lékařské kontrole v roce 1962 znamenal nález srdeční arytmie stop kariéře čtvrtého plánovaného kosmonauta. Nastalo období léčení a pokračování ve výcviku, zůstával v NASA. Nejdříve se podílel na výcviku svých šťastnějších kolegů, podílel se na řídící práci k programům NASA Gemini a Apollo. Až po 10 letech, v roce 1972, byl podle lékařů zdráv a připraven letět. Protože lety k Měsíci skončily, měl jedinou šanci, program Apollo-Sojuz. A už v době prvních jednání státníků se začal učit rusky.  Platil za přímého, poctivého a hlučného kolegu. Bylo známé i jeho zaujetí pro lov.

Let do vesmíru.

Odstartoval 15. července 1975 v kosmické lodi, která zůstala nevyužitá z programu letů na Měsíc Apollo. Startoval z mysu Canaveral společně s astronauty Thomasem Staffordem a Vancem Brandem. Tentokrát se jednalo o program „EPAS“, tedy mezinárodní let Sojuz-Apollo sovětské a americké posádky. Po dvou dnech se Apollo připojilo k lodi Sojuz 19 s kosmonauty Alexejem Leonovem a Valerijem Kubasovem. Velitelem spojovacího modulu byl Slayton, přezdívaný Deke, v té době ve věku 51 roků. Trojice amerických astronautů přistála po 9 dnech letu ve své kabině s pomocí padáků na hladině Tichého oceánu.

Následovalo po letu.

U NASA ještě zůstal ve funkci manažera pro lety amerických raketoplánů. Z NASA odešel 1. března 1982 a stal se ředitelem firmy "Space Services Inc. of America", sídlící v Houstonu. Zemřel roku 1993 ve věku 69 let na rakovinu mozku. Posmrtně byl roku 1995 zapsán v Ohiu do National Aviation Hall of Fame (Národní letecká síň slávy).

Donald Kent Slayton (1. března 1924, Sparta, Wisconsin, USA – 13. června 1993 League City, Texas, USA) byl vojenským letcem a astronautem USA zapojeným do programu Sojuz-Apollo.

Donald Kent „Deke“ Slayton (* 1. März 1924 in Sparta, Wisconsin; † 13. Juni 1993 in League City, Texas) war ein US-amerikanischer Raumfahrer. Er gehörte zur ersten Astronautengruppe, die 1959 ausgewählt wurde. Seinen ersten und einzigen Raumflug machte er jedoch erst 1975 im Rahmen des Apollo-Sojus-Test-Projekts.


Historie.

První světová válka.

Rumunská armáda se účastnila první světové války na straně Dohody, vstoupila do války 28. srpna 1916 vyhlášením války Rakousko–Uhersku. V té době byl náčelníkem generálního štábu Constantin Prezan. Rumuni měli početnou armádu, ale její výcvik nebyl dostatečný a materiální vybavení bylo zastaralé. Po vyhlášení války se Rumuni pokusili obsadit Sedmihradsko, ale byli odraženi, protože Spojenci neotevřeli balkánskou frontu tak, jak se zavázali spojeneckou smlouvou, a jih země (Valašsko) byl okupován vojsky Ústředních mocností. Král a vláda se přemístili do Jasů (Moldavsko). Po únorové revoluci v Rusku rumunská armáda zůstala jediným bojujícím spojencem Dohody na východní frontě a po reorganizaci během zimy 1916–17 odrazila ofenzivu vojsk Centrálních mocností a porazila německá a rakousko-uherská vojska vedena maršálem Mackensenem v srpnu 1917. Na konci války v roce 1918 Rumunsko provedlo mobilizaci a účastnilo se po boku Spojenců posledních bojů.

Meziválečné období.

Rumunsko mělo uzavřenou obrannou alianci s Polskem proti SSSR. Rumuni také byli od roku 1921 součástí Malé dohody spolu s Československem a Jugoslávií namířené proti Maďarsku. V rámci unifikace armád Malé dohody odebíralo Rumunsko zbraně z Československa. To se netýkalo letadel, Rumuni odmítli čs. typy a nakoupili letadla z jiných zemí. Ve 30. letech se Rumunsko stalo členem Balkánské dohody.

Druhá světová válka.

Rumunsko bojovalo spolu s nacistickým Německem proti Sovětskému svazu, po boku Němců bojovaly na východní frontě dvě rumunské armády. V roce 1944 bylo území Rumunska obsazeno Rudou armádou.  Po změně režimu se Rumunsko přidalo na stranu Spojenců a bojovalo po zbytek války spolu s Rudou armádou. Po jejím boku se jeho vojska probila přes Maďarsko a následně se dvě rumunské armády o síle téměř čtvrt milionu vojáků podílely na osvobození Československa, přičemž se ztrátami 66 495 mužů (z toho polovina padlých a nezvěstných) jim mezi osvobozovacími vojsky patří 2. místo, za Sověty. Rumuni se například zúčastnili bojů o Hodonín a okolí v roce 1945.

Poválečné období.

Od roku 1955 bylo Rumunsko součástí Varšavského paktu. Během invaze vojsk Varšavské smlouvy v roce 1968 se nezúčastnila útoku na ČSSR.

Současnost.

Rumunská armáda má v současnosti 90 000 profesionálně vycvičených vojáků, z nichž 75 000 je vojenský personál a 15 000 jsou civilisté. Z 90 000 vojáků je 60 000 aktivních, zatímco zbytek vojáků patří do armádních záloh. Rozpočet armády je asi 1,8 miliard eur (tj. asi 1,33 % rumunského HDP).  Od roku 2004 se Rumunsko účastní mise NATO v Afghánistánu.

Rumunská armáda () je jméno ozbrojených sil Rumunska. Rumunsko je od roku 2004 v NATO. Od roku 2007 je armáda plně profesionální. Dělí se na: pozemní síly, letectvo a námořnictvo.

Die Armata Română (Rumänische Armee) als Streitkräfte von Rumänien sind in das Verteidigungs- und Sicherungskonzept der NATO eingebunden. Am 29. März 2004 traten die Streitkräfte dem atlantikübergreifenden Militärbündnis bei.


Princip.

Principem fanfiction je použití postav, námětů a světa vytvořeného původním autorem, ovšem tak, že výsledné dílo není jen kopií (plagiátem) původního díla, ale kreativním výtvorem fanouška. Nové dílo tedy často volně dějově navazuje na děj původní knihy (povídky, komiksu, aj.) nebo vytváří odbočky a nové verze.

Historie.

Fenomén fanfiction se objevuje v průběhu šedesátých let 20. století kolem fanouškovské základny amerického televizního seriálu Star Trek. Fanouškovské povídky navazující na původní dílo se publikovaly v takzvaných "fanzinech (z angl. fan-magazine)", amatérsky vyráběných a šířených časopisech. Skutečný rozvoj fanfiction se však datuje od 90. let spolu s rozmachem internetu. Vytvářejí se rozmanité webové archivy, na kterých je možno příběhy vystavovat, v roce 1998 vzniká největší a nejreprezentativnější archiv "www.archiveofourown.org".  Samotný fenomén literárního díla vycházejícího z fikčního světa jiného literárního díla je ovšem starý jako písemnictví samo. Starověká i středověká literatura často rozvíjely témata a motivy děl staršího data, z novější doby můžeme zmínit například pokračování příběhů Sherlocka Holmese sepisovaná různými autory po smrti A. C. Doyla či z českého prostředí pátý a šestý díl Osudů dobrého vojáka Švejka, dílo Haškova epigona Karla Vaňka.

Současná fanfiction.

Celosvětově je v současnosti nejrozšířenější fanfiction k dílu J. K. Rowling a její série děl Harry Potter, podobný úspěch slaví i povídky na téma Twilight. Velmi rozšířené jsou i FF-ky o One Direction,Justinu Bieberovi, či Shawnu Mendesovi. Převážně mladí čtenáři (a ještě častěji mladé čtenářky) tvoří a většinou přes internet publikují vlastní pokusy inspirované původní sérií, a to od tvorby jen málo se odchylující od původního díla až po velice alternativní použití postav a původních námětů. Jednou z nejúspěšnějších fanfikcí odehrávající se ve světě Harryho Pottera je český slash román Elysejský klíč z roku 2010.  Některé fenomény a opakující se nápady ve fanfiction dostaly zažitá označení, např. „"slash"“ (homosexuální vztahy mezi postavami, které jsou v původním díle buď heterosexuální nebo např. kvůli věku a chování ne zcela zjevné orientace), „"shipping"“ (vytvoření sexuálního vztahu mezi postavami které mezi sebou v původním díle nic nemají), „"AU"“ (alternative universe, většinou silný odklon od předlohy, používající ji pouze jako zdroj inspirace), „"badfiction"“ (odlišné a nečekané chování postav, pokud se jedná o záměr, případně nepřirozené a nepromyšlené chování postav u děl nízké kvality) aj.  Tvorba a šíření fanfiction (na internetu) z důvodu neziskovosti, převážně nízkého věku autorů a také z toho důvodu, že se jedná o přirozený fenomén, který je součástí popularity každého známého autora, není obvykle považována za porušování autorských práv, potírána ani stíhána."  Výtvarným protějškem fanfiction je fanart. Sem spadá např. snaha příznivců manga – japonské komiksové tvorby (někdy též zvaných „otaku“) tvořit vlastní obrázky s jejich oblíbenými postavami.

Fanfiction, též fanfikce, fan fiction nebo fan-fiction (méně se také používá tvar funfiction a jeho odvozeniny), je literární dílo vycházející primárně z díla již existujícího a sepsané jeho fanouškem. Dílem, na kterém je fanfiction vystavena a které se označuje také jako "canon" či "kánon", je často krásná literatura, ale také například film, televizní seriál či komiks. V naprosté většině případů nemá fanfiction komerční ambice a šíří se především prostřednictvím internetu.

Fan-Fiction/Fanfiction oder kurz Fanfic oder auch nur FF, deutsch manchmal auch Fanfiktion oder Fangeschichte(n), ist die Bezeichnung für Werke, die von Fans eines literarischen oder trivialliterarischen Originalwerkes (zum Beispiel eines Films, einer Fernsehserie, von Büchern, Computerspielen usw.) oder auch real existierender Menschen (z. B. von bekannten Schauspielern, Musikern oder Sportlern) erstellt werden, welche die Protagonisten und/oder die Welt dieses Werkes bzw. die jeweiligen Personen in einer neuen, fortgeführten oder alternativen Handlung darstellen.


Počátky.

První zmínky o tom, že Chevrolet připravuje konkurenci pro Ford Mustang, začaly pronikat do tisku již v roce 1965. Roku 1966 uspořádal mateřský koncern General Motors tiskovou konferenci v Detroitu, kde generální manažer divize Chevrolet Pete Estez oznámil novou produkční řadu automobilů se jménem, které odpovídalo tehdejší tradici značení pojmenování automobilů počínaje písmenem C (Corvair, Chevelle, Corvette). Poté, co bylo odhaleno jméno Camaro, se zástupci tisku zeptali, co to slovo znamená. Odpovědí bylo: ""Malé zlé zvířátko, které požírá Mustangy.""

První generace (1967–1970).

První Camaro mělo konkurovat hlavně vozu Ford Mustang, jehož úspěchu ale nikdy nedosáhlo. Bylo vyrobeno 230 799 kusů. Nebyl to ale ryze sportovní vůz jako Chevrolet Corvette, byl dodáván jako 4-místné coupé nebo kabriolet. Vůz měl samonosnou karoserii a velký výběr motorů. Na výběr byly 2 šestiválce (3,8 L a 4 L) a 6 vidlicových osmiválců (od 5,3 L do 6,5 L). Dodávaly se 3 převodovky - třístupňová s pákou pod volantem, čtyřstupňová s pákou na podlaze nebo automatická. Jen málo vozů mělo sportovní SS-package se zesíleným předním odpružením, dvojitým výfukem, koly 15x7 a motorem o výkonu 257,4 kW. Stejnou výrobní platformu (avšak odlišné motorizace a drobné designové změny karoserie) sdílel i Pontiac Firebird.

Druhá generace (1970–1981).

Druhá generace byla ve všech rozměrech větší (modelový rok 1978-81 dokonce nejdelší v historii) a změnil se i její celkový styl. Původní vnější design vycházející spíše z éry muscle-cars byl poměrně radikálně přepracován, aby více odpovídal moderním trendům a vzhledu sportovních automobilů. Zpočátku byl mírně zvyšován výkon u nejostřejších verzí, od roku 1973 se ovšem začala projevovat ropná krize a spolu s ní přišla i nutnost snižování spotřeby a emisí. Přestaly se vyrábět automobily s velkoobjemovými motory (tzv. Big-Block) a u menších osmiválců byl postupně snižován výkon.  V roce 1980 byl po dlouhých letech nahrazen řadový šestiválec tehdy novou variantou s vidlicovým uspořádáním a celkovém objemu 3,8 l.  Rok 1981 přinesl první náznaky řídící jednotky motoru. V tomto případě šlo o tzv. jednotku Computer Command Control schopnout elektronicky řídit emisní systém. Druhou novinkou bylo vybavení automatické převodovky hydrodynamickým měničem se spojkou v rámci zvýšení účinnosi přenosu výkonu a snížení emisí.

Třetí generace (1982–1993).

Třetí generace opět přinesla výraznou změnu vzhled automobilu - oblé tvary ustoupily tehdy modernějším hranatým. Vůbec poprvé se objevil v nabídce motorů řadový čtyřválec 2,5L, dále byl nově nabízen motor 2,8L V6 a dva vidlicové osmiválce o objemu 5,0 l, resp. 5,7 l. Standardně byly osazovány zpočátku třístupňovou automatickou převodovkou, již v roce 1983 však byla nahrazena převodovkou čtyřstupňovou. Ve stejném roce byla také nahrazena 4-stupňová manuální převodovka novým typem s pěti stupni.  Vpředu nezávislé zavěšení kol McPherson, vzadu tuhá náprava s vinutými pružinami. S nejvyšší motorizací byla uváděna maximální rychlost 205 km/h.

Čtvrtá generace (1993–2002).

Čtvrtá generace přinesla zásadní modernizaci a snížení hmotnosti. Části karoserie (např. přední blatníky, víko kufru) byly vylisovány z plastu. K dispozici byla jako kupé nebo kabriolet. Z pohonných jednotek byly na výběr vidlicové šestiválce 3,4L, později 3,8L a samozřejmě taktéž osmiválce 5,7L. V roce 1998 prošel model faceliftem a motor 5,7L LT1 byl nahrazen úplně novým typem pocházející z modelu Corvette C5 - LS1. Jednalo se o úplně novou generaci V8 typu Chevrolet Small-Block, ovšem tato již měla kromě OHV konstrukce pramálo společného s předchozími generacemi. Tento návrh motoru se používá v postupně pozměňovaných verzích a objemových variacích dodnes (2017).  V roce 2002 byla výroba vozidel Camaro a Firebird na dlouholeté platformě F-body ukončena bez přímého nástupce.

Pátá generace (2009-2015).

V roce 2006 byl představen koncept nové generace vozu Chevrolet Camaro. Vzhled automobilu je inspirován první generací, a to nejen zevnějškem, ale i interiérem. Výroba tohoto modelu byla zahájena na přelomu roků 2008–2009. V současné době je v prodeji několik verzí lišících se výbavou a motorizací. V nabídce motorizací lze nalézt motory V6 o výkonu 304 koní nebo silnější osmiválec o výkonu 426 koní. Všechny varianty vozu používají náhon pouze zadních kol. Brzy po vypuštění na americký trh se podařilo překonat prodeje modelů od tradičních konkurenčních výrobců - Ford Mustang a Dodge Challenger. V roce 2011 se plánují pro uvedení do prodeje modely cabrio a Z28 (vrcholná výkonová varianta). Tento vůz hrál ve 2. polovině filmu "Transformers". Výroba Chevroletu Camaro se vrátila díky režisérovi Michaeli Bayovi který použil Camaro ze 70.let v Transformers (2007) a chtěl nový model (camaru se dostalo veliké pozornosti a rostl zájem o něj). Díky jeho žádosti (a velikému zájmu publika) automobilka obnovila výrobu. Camaro lze vidět ve všech Transformers filmech, do Camara se transformoval Bumblebee. Automobilka také dodala že je to pro ně výhodnější aby se auto objevovalo ve filmech než v reklamě.

Šestá generace: od 2015.

Šestá generace byla představena veřejnosti 16. května 2015, prodej začal ještě téhož roku ovšem jako modelový ročník 2016. Vůz používá platformu GM Alpha sdílenou s vozy Cadillac ATS a CTS, nově s přední nápravou typu MacPherson. S šestou generací se vrátila výroba do Spojených států amerických z Kanady, kde probíhala už od čtvrté generace. Stejně jako pátá generace se nabízí jako coupé a kabrio. S velmi podobnou výbavou je o 91 kg lehčí. Po dlouhé době se vrací do výroby verze se čtyřválcovým motorem 2,0 EcoTec vybaveným turbodmychadlem (205 kW / 400 N·m). Další motorizace vycházejí z předchozí generace - 3,6 V6 (250 kW / 385 N·m), 6,2 V8 (339 kW / 617 N·m) a 6,2 V8 ve verzi pro packet ZL1 s výkonem 480kW a kroutícím momentem 880 N·m. Motorizace lze (omezeně) kombinovat buďto s manuální 6rychlostní převodovkou nebo 8stupňovou automatickou převodovkou. Model ZL1 ovšem využívá 10stupňovou automatickou převodovkou navrženou a patentovanou koncernem Ford. Model ZL1 je schopen zrychlit z 0-60 mil za hodinu (97 km/h) za 3,5 vteřiny a zajet čtvrt-míli za 11,4s. Oficiální rychlostní limit je 319 km/h.  Nové Camaro pro rok 2019 je Yenko/SC Camaro připravené pro modelový rok 2019 ve dvou stupních úprav je toho ukázkovým příkladem. V přídích těchto vozů bude uložen nově postavený a kompresorem přeplňovaný osmiválec LT1 o objemu 6,8 litru s hliníkovým blokem motoru, řadou kovaných komponentů a hlavami válců opracovanými CNC.  První z této dvojice v podobě Yenko/SC Stage I Camaro se díky svému motoru pyšní nejvyšším výkonem 622 kW (846 k), zatímco druhé provedení pojmenované Yenko/SC Stage II Camaro má nabízet výkon 745 kW (1012 k) a točivý moment 1185 N.m.

Chevrolet Camaro je sportovním vozem automobilky Chevrolet, divize General Motors, běžně označovaným jako muscle car nebo spíše pony car. Do prodejů vstoupil 29. září 1966 jakožto modelový ročník 1967 a byl uveden jako konkurenční model pro Ford Mustang. Automobil sdílel podvozkovou platformu a hlavní komponenty s vozem Pontiac Firebird, taktéž představeným pro rok 1967. Během výroby se vystřídaly celkem 4 generace vozu, než byla produkce ukončena v roce 2002. Značka Camaro byla ovšem oživena jako koncept v roce 2006, který nakonec vedl k začátku výroby páté generace v roce 2009.

Der Camaro ist ein "Pony Car" (ein Sportwagen) der US-amerikanischen Automobilmarke Chevrolet, die zum Automobilkonzern General-Motors (GM) gehört. Laut Chevrolet leitet sich der Name „Camaro“ aus dem französischen Wort "camarade" ab, was sich mit „Kamerad“ oder „Freund“ übersetzen lässt.


Hráčská kariéra.

Svou kariéru odstartoval v roce 1980 v klubu FC Groningen, poté hrál postupně za Ajax Amsterdam, PSV Eindhoven, FC Barcelonu a kariéru zakončil ve Feyenoordu Rotterdam.  Svůj debut v národním týmu reprezentaci měl 27. dubna 1983 proti Švédsku.

Trenérská kariéra.

Po ukončení aktivní fotbalové kariéry trénoval Ajax Amsterdam, kde měl výrazné úspěchy, stal se i vítězem Eredivisie, ale v sezoně 2004/05 Ajax po neshodách s Rafaelem van der Vaartem a s vedením opustil. Nabídka na další trénování přišla vzápětí od Benfiky, kterou trénoval rok, a odkud se vrátil v roce 2006 opět do Nizozemska a začal trénovat PSV Eindhoven. Od října 2007 do dubna 2008 trénoval tým FC Valencie, se kterou vyhrál Copu del Rey. Po tomto angažmá se opět vrátil do Nizozemska, kde krátce vedl tým AZ Alkmaar, ale po půl roce a šňůře 7 porážek odstoupil a od 21. červa 2011 do února 2014 trénoval Feyenoord Rotterdam.

Southampton FC.

V červnu 2014 nahradil na lavičce anglického Southamptonu Mauricia Pochettina. V první sezóně skončil v Premier League s týmem na sedmé pozici, která klubu zaručila postup do kvalifikace o Evropskou ligu UEFA 2015/16. Do skupinové fáze se mu ovšem díky výsledné prohře 2:1 s FC Midtjyllandem postoupit nepodařilo. Další sezónu si Southampton své umístění v lize o jednu příčku vylepšil a skončil na šesté pozici, která mu zaručila základní skupiny Evropské ligy UEFA 2016/17.

Everton FC.

14. června 2016 bylo oficiálně oznámeno, že Ronald Koeman převezme liverpoolský klub Everton FC, se kterým podepsal tříletou smlouvu.

Ronald Koeman [ronald kúman] (* 21. března 1963, Zaandam, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový obránce, v současné době trenér Everton FC. Byl pověstný tvrdými a přesnými střelami z velké vzdálenosti. V letech 1987 a 1988 získal ocenění nizozemský fotbalista roku. V anketě Zlatý míč, která hledala nejlepšího fotbalistu Evropy, se roku 1988 umístil na pátém místě.

Ronald Koeman (* 21. März 1963 in Zaandam, Niederlande) ist ein ehemaliger niederländischer Fußballspieler und heutiger -trainer. Seit dem 6. Februar 2018 ist er Bondscoach der niederländischen Nationalmannschaft.


Původ.

Konstancie pocházela z uherského královského rodu Arpádovců, jejími rodiči byli král Béla III. Uherský a Anežka ze Châtillonu. Byla sestrou dvou uherských králů, Emericha a Ondřeje II. Její sestra Markéta se roku 1185 stala byzantskou císařovnou a její teta Alžběta Uherská byla manželkou českého knížete Bedřicha.  Roku 1189 byla Konstancie zasnoubena se synem Fridricha I. Barbarossy, rovněž Fridrichem, který zahynul během křížové výpravy ve Svaté zemi.

Adléta a Konstancie.

Koncem roku 1197 se Přemyslu Otakarovi I. podařilo znovu nastoupit na český trůn, avšak manželku Adlétu s dětmi již za sebou do Čech nepustil. Neznáme pohnutky tohoto činu, ale nepochopitelné je zvláště zavržení již dospělého syna Vratislava. Přemyslovi bylo v té době již minimálně čtyřicet let a svým činem riskoval, že přijde o dědice.  V roce 1199 se ambiciózní Přemysl, jehož plánům lépe vyhovovalo manželství s uherskou princeznou než s dcerou „pouhého“ míšeňského markraběte, oženil s Konstancií Uherskou. Přesné datum není známo, ale počátkem roku 1199 se v Uhersku zdržovali čeští vyslanci, kteří zřejmě měli domluvit sňatek. Král byl o asi dvacet nebo pětadvacet let starší než uherská princezna. Z Přemyslova podnětu prohlásil pražský biskup Daniel II. manželství s Adlétou za neplatné. Důvodem mělo být jejich rodové příbuzenství, které z pochopitelných důvodů předchozích dvacet let nikomu nevadilo. Přemysl se však mohl s Konstancií seznámit již dříve osobně a v pozdějším věku tak nalézt manželku, se kterou si i lidsky rozuměl a zažil manželské štěstí, když v předchozím sňatku byla Adléta pouze ženou na politické šachovnici středoevropského prostoru. Nový Přemyslův sňatek nechtěla uznat Adlétina rodina, papežská kurie a samozřejmě ani sama Adléta. Svých práv se odmítala vzdát, odvolala se přímo k papeži Inocenci III. a v zájmu svých početných dětí zahájila zdlouhavý proces. Papež se konečnému rozhodnutí vyhýbal až do roku 1211, kdy Adléta zemřela. Přemyslův přátelský vztah s Wettiny se změnil v otevřenou nenávist. Soupeřící Štaufové a Welfové se museli smířit s tím, že pokud mají v táboře svých příznivců českého krále, nebudou tam Wettinové a naopak.

Právoplatná manželka.

Králi přinesl sňatek s Konstancií trvalé spojenectví uherských švagrů, ale i mnoho problémů, takže se krátce před rokem 1205 dokonce dočasně vrátil ke stárnoucí Adlétě. V té době už Konstancie porodila Přemyslovi prvorozeného syna Vratislava (1200 – 1201?), který ovšem zemřel, a zřejmě také tři z jejich dcer. Konstancie musela opustit i se svými dětmi královský dvůr, dále však žila v Praze, kde také porodila králi syna Václava.  Přemysl tak snad jednal na nátlak Wettinů, se kterými byl dočasně na straně Filipa Švábského v boji o říšský trůn. Výsledkem českého spojenectví s Otou IV. se stal sňatek nejstarší dcery Adléty a Přemysla, Markéty, s dánským králem Valdemarem II.  Ještě roku 1205 byla Adléta spolu se zbývajícími dcerami nucena Čechy definitivně opustit. Konstancie se synem se vrátila na Pražský hrad – její pobyt u dvora je doložen v polovině roku 1205. Král Václava uznal za svého dědice, přestože měl z prvního manželství ještě prvorozeného syna Vratislava.  Papežská kurie rozhodla, že rozluka manželství Přemysla a Adléty je platná. Proti tomuto rozhodnutí vedla Adléta v roce 1207 revizi, svůj spor ovšem definitivně prohrála v roce 1210.  Konstancie Uherská dala do roku 1211, který je uváděn jako datum narození poslední dcery Anežky, život jistě osmi, snad i devíti dětem.

Královna vdova.

Po manželově smrti v roce 1230 se Konstancie věnovala zakladatelské činnosti. Přála si založit v Praze ženský cisterciácký klášter, a proto zakoupila od řádu německých rytířů kostel a další majetek v německé osadě Poříčí. Později však tento kostel s přilehlým dvorcem věnovala špitálu sv. Františka. Nakonec toužený klášter založila na Moravě: nejpozději roku 1233 (možná už o tři roky dříve) položila základ konventu Porta Coeli (Brána nebes) v Předklášteří u Tišnova.  Na svého královského syna Václava I. měla společně se svou nejmladší dcerou Anežkou zřejmě větší vliv než manželka Kunhuta Štaufská. Královna vdova se snažila být prostředníkem při bratrských neshodách Václava a ctižádostivého Přemysla. Přemysl byl v roce 1239 pohřben v "Porta Coeli", které matce společně s bratrem pomáhal založit. Sama Konstancie v tomto klášteře o rok později, v roce 1240, zemřela a byla pochována.  Počátkem 21. století se Konstancie stala jednou z postav historických románů spisovatelky Ludmily Vaňkové "Kdo na kamenný trůn", "Cestou krále" a "Dítě z Apulie".

Konstancie Uherská ( "Konstancia", "Konstanze von Ungarn", 17. února 1180 Ostřihom – 6. prosince 1240, Předklášteří) byla česká královna a druhá manželka Přemysla Otakara I.

Konstanze von Ungarn (tschechisch "Konstancie Uherská", * um 1177/1180/1181; † 4. oder 6. Dezember 1240 in Předklášteří) stammte aus der zweiten Ehe des Königs Béla III. von Ungarn mit Agnes von Antiochia, Tochter des Rainald de Chatillon.


Osobní a sportovní život.

Narodila se roku 1942 v Albury, Novém Jižním Walesu jako nejmladší ze čtyř dětí Lawrence Smithe a Catherine Smithové (roz. Beaufortové). Má dva bratry Kevina a Vincenta a sestru June. S tenisem začala v osmi letech a o devět let později v roce 1960 zahájila šňůru sedmi singlových vítězství v řadě na Australian Championships (těchto titulů však dosáhla před otevřenou érou a nemají tak velkou hodnotu jako tituly z otevřené éry).  Po odehraném Wimbledonu 1966 dočasně ukončila tenisovou kariéru. Roku 1967 se vdala za Barrymora Courta a nadále byla známá pod jmény Margaret Smithová Courtová nebo Margaret Courtová. K tenisu se vrátila v roce 1968 a o dva roky později získala jako druhá hráčka historie Grand Slam. Roku 1971 prohrála finále ve Wimbledonu s Evonne Goolagongovou v době, kdy již byla těhotná a očekávala narození syna Daniela (nar. 1972). Po porodu se ještě téhož roku vrátila na okruh WTA Tour a odehrála US Open 1972. Druhé dítě, dcera Marika se narodila v roce 1974. K tenisu se opět vrátila, ale roku 1977, když se dozvěděla, že čeká třetí z jejích čtyř dětí, tak se rozhodla sportovní kariéru definitivně ukončit.  Patří ke třem tenistům historie, vedle Doris Hartové a Martiny Navrátilové, kterým se povedlo zvítězit ve všech třech kategoriích (dvouhře, čtyřhře a smíšené čtyřhře) všech grandslamů. Je ovšem jedinou tenistkou (i mezi muži), která vyhrála všechny tyto kategorie nejméně dvakrát. Sbírku grandslamových titulů ze všech soutěží dokázala shromáždit před otevřenou érou tenisu, v otevřené éře ji k tomu chyběl jen zisk mixového titulu na Australian Open, finále v roce 1969 se však pro deštivé počasí neodehrálo, přičemž následujícího roku se už mix na Australian Open nehrál a vrátil se až roku 1987.  Obecnou známost jí přinesl medializovaný zápas na Den matek (13. května 1973) přenášený televizí, ve kterém podlehla bývalé mužské světové jedničce, tehdy 55letému Bobbymu Riggsovi v kalifornské Ramoně. V té době byla nejlepší ženskou tenistkou a média přinesla komentáře, že zápas nebrala vážně, protože se domnívala, že ho měla bez problémů vyhrát. Taktikou lobů a kraťasů však Riggs dokázal zvítězit 6–2, 6–1. O čtyři měsíce později však podlehl Billie Jean Kingové v Souboji pohlaví v houstonské hale Astrodome.  V roce 1979 vstoupila do Mezinárodní tenisové síně slávy.  V lednu 2003 byl Show Court One v Melbourne Parku, dějišti Australian Open, přejmenován na Margaret Court Arena. Téhož roku australská pošta vytiskla sérii jejích poštovních známek, stejně jako tenisové legendy Roda Lavera.  Za svou kariéru získala 92 singlových, 48 deblových a 19 mixových titulů WTA, dohromady vyhrála 159 turnajů WTA, díky čemuž je na 4. místě historického žebříčku.  Žije v australském Perthu. Tchán sir Charles Court a švagr Richard Court zastávali post premiéra Západní Austrálie.

Vyznání.

Vyrostla v katolické víře, ale v polovině 70. let se přihlásila k letničnímu hnutí (pentekostalismu), které v rámci evangelikálního křesťanství zastává zvláštní důraz na přímou osobní zkušenost s Bohem prostřednictvím křtu Duchem Svatým, jak ji ukazuje biblický záznam dne Letnic. V roce 1983 vystudovala teologii na Rhema Bible Training Centre a roku 1991 se stala duchovní. Následně založila duchovní společenství známé jako Margaret Court Ministries.  Roku 1995 založila v Perthu Victory Life Centre pentekostální církve, kde dosud slouží jako pastorka. Její televizní pořad A Life of Victory je vysílán na australském křesťanském kanálu (Australian Christian Channel).

Pohled na homosexualitu.

V roce 1990 se o Martině Navrátilové a dalších lesbicky a bisexuálně zaměřených hráčkách vyjádřila, že ničí tenis a dávají špatný příklad mladým hráčům.  V listopadu 1994 při svém projevu v australském parlamentu prohlásila: "„Homosexualita je ohavnost, pánové! Potraty jsou ohavnost, pánové!“"

Grand Slam a postavení na žebříčku.

Za svou kariéru vyhrála 64 grandslamových titulů, z toho 24 ve dvouhře, 19 v ženské a 21 ve smíšené čtyřhře. V otevřené éře dosáhla na 28 grandslamových titulů, což ji řadí na 3. místo. Ve dvouhře získala 11, ve čtyřhře 10 a v mixu 6 grandslamových titulů v rámci otevřené éry.  Z počtu 85 grandslamových finále vyhrála 64 (úspěšnost 72,9 %), z toho 24–5 (82,8 %) ve dvouhře, 19–14 (57,6 %) v ženské čtyřhře a 19–4 (82,6 %) ve smíšené čtyřhře.  Z počtu 47 grandslamů na nichž hrála dvouhru se probojovala do finále 29krát, semifinále 36krát, čtvrtfinále 43krát. Celkový poměr vítězství a proher ve dvouhrách grandslamu je 210-23 s váženým průměrem 0,901 (47–5 na French Championships/Open, 51–9 ve Wimbledonu, 51–6 na US Championships/Open a 61-3 na Australian Championships/Open). V letech 1969–1973 dokázala vyhrát 11 z 16 grandslamů ve dvouhře a v období 1962–1966 zvítězila na 11 ze 17 turnajů ve dvouhře, kterých se zúčastnila. Poměr výher a proher na grandslamu proti nenasazeným hráčkám činil 146–2 (98 %).  Společně s Martinou Navrátilovou jsou jedinými tenistkami v otevřené éře, kterým se podařilo vyhrát více než polovinu soutěží na grandslamových turnajích v jedné sezoně, a to v sezónách 1969 (8 z 12), 1970 (7 z 11) a 1973 (6 z 11).  Podle žebříčku na konci roku sestavovaného londýnským "Daily Telegraphem" v období 1914 až 1972 byla klasifikována na 1.místě šest sezón: 1962, 1963, 1964, 1965, 1969 a 1970. Nikdy se však nestala'světovou jedničkou na žebříčku WTA.

Margaret Courtová MBE, rozená "Smithová", také známá pod dvojitým příjmením "Smithová Courtová", (* 16. července 1942 Albury, Nový Jižní Wales) je bývalá australská tenistka, jedna z nejlepších hráček tenisové historie. Celkově vyhrála 64 grandslamů, což znamená nejvyšší počet jediného tenisty bez rozdílu pohlaví. V roce 1970 se stala první hráčkou v otevřené éře, která získala čistý Grand Slam. V roce 1988 na ni navázala Němka Steffi Grafová.

Margaret Court AO (* 16. Juli 1942 als "Margaret Jean Smith" in Albury, New South Wales) ist eine ehemalige australische Tennisspielerin. Sie war eine der besten Profispielerinnen der Geschichte und ihr gelang sowohl im Einzel als auch im Mixed ein Grand Slam. Darüber hinaus hat sie im Laufe ihrer Karriere mit 64 Grand-Slam-Titeln (Einzel, Doppel und Mixed) mehr Siege bei den vier wichtigsten Turnieren gesammelt als jede andere Tennisspielerin.


Geografie a dopravní dostupnost.

Údolí Kaunertal sleduje tok říčky Fagge a stoupá od severu od města Kauns (cca 1000 m n.m.) směrem k jihu v délce cca 25 km. Obec Kaunertal leží přibližně uprostřed údolí a zahrnuje vícero osad v délce přes 20 km.  Na východní straně za hřebenem Kaunergrat probíhá ve stejném severojižním směru údolí Pitztal, na západní straně za hřebenem Glockturm je údolí horního Innu. Oba horské hřebeny dosahují ve své severní části přes 2000 m a dále na jih řadou vrcholů přes 3000 m.  Závěr údolí tvoří hranici s Itálií, je zahrazen masívem Weißseespitze ("Cima del Lago Bianco", 3510 m) a druhým největším ledovcem Rakouska "Gepatschferner (Vedretta della Croda)."  Do údolí je přístup po odbočení ze silnice I. třídy B180 místní silnicí, která byla kvůli regulaci turismu za částí Feichten zpoplatněna a v roce 1982 byla dobudována až na parkoviště pod ledovcem. Sem jezdí i linkový autobus, který zde má mít údajně nejvýše položenou konečnou v Rakousku.

Památky, zajímavosti, turistika.

Centrem obce je část Feichten s farním kostelem nejsvětější Trojice, obecním úřadem a také turistickým informačním střediskem. Krytý bazén má 20 m. V ústí údolí v části Kaltenbrunn je gotický poutní kostelík ze 16. století Nanebevzetí Panny Marie a dále v části Platz je lokální vlastivědné muzeum.  Mezi několika horskými chatami je zajímavostí Gepatschhaus, který byl založen roku 1873 jako první chata německého alpského spolku (DAV) na území Rakouska. Nyní leží u mýtné silnice, poblíž je kaplička Panny Marie Sněžné z roku 1895.  V horní (jižní) části údolí byla v roce 1964 dokončena přehradní nádrž Gepatsch, která je zajímavá tím, že její hydroelektrárna leží v sousedním údolí na břehu řeky Inn poblíž obce Prutz a tlakové potrubí dlouhé cca 14 km podchází horský hřeben a využívá tak spádu přes 800 m. Sypaná hráz má délku 600 m a výšku 153 m.  Placená vyhlídková silnice ("Kaunertaler Gletscherstraße)" vede cca 5 km podél přehrady a v létě je sjízdná 29 serpentinami až na parkoviště ve výšce 2 730 m u restaurace a dolní stanice kabinkové lanovky na Karlesjoch. Ve výšce 2470 m míjí malebné jezero Weißsee.  Kromě kabinkové lanovky, která končí ve 3000 m n.m. na hřebeni na italské hranici, kde neschůdný terén běžnému turistovi neposkytuje možnost dalšího putování, je možné z parkoviště dojít k ledovci a projít si ledovcovou puklinou. Lokalita je především lyžařskou destinací, několik lyžařských vleků vede do ledovcového terénu na severním svahu Weißseespitze.  Dříve odlehlé a těžko dostupné údolí se skrovným zemědělstvím zažilo v posledních stu letech vzestup turistiky z pár desítek na až 70 tisíci návštěvníků ročně díky vybudování přístupové cesty a dalších možností ubytování. Navzdory negativnímu vlivu na biodiverzitu má vybudovaná turistická a lyžařská infrastruktura významný vliv na ekonomiku obce, přičemž počet letních a zimních návštěvníků je prakticky vyrovnaný. Vzhledem k úbytku ledovců byly původní plány na letní lyžařský areál změněny a lyžuje se jen v zimní sezóně.

Kaunertal je dolina v Ötztalských Alpách v Rakousku ve spolkové zemi Tyrolsko v okrese Landeck a zároveň název obce, kde žije 615 obyvatel (1. 1. 2011).

Kaunertal ist eine Gemeinde mit Einwohnern (Stand ) im gleichnamigen Tal im Bezirk Landeck im Bundesland Tirol (Österreich). Die Gemeinde ist Teil des Gerichtsbezirks Landeck.


Vývoj.

Technika pojmového mapování byla vytvořena Josephem D. Novakem a jeho vývojovým týmem na Cornell University v 70. letech 20. století jako prostředek k usnadnění získávání vědeckých poznatků studenty.  Novak ve svém výzkumu vycházel z Ausubelovy asimilační teorie učení. Ta se soustředí na smysluplné učení (meaningful learning), které je založeno na zařazení nových informací mezi rámec již existujících pojmů a vztahů v naší mysli. Na stejném principu fungují právě pojmové mapy. Učení touto metodou se ukazuje jako efektivnější. Dochází totiž k jednoduššímu zapamatování potřebných informací a zároveň k hlubšímu pochopení souvislostí.

Definice.

Pojmová mapa je diagram, který představuje shrnutí vybraného tématu, tím způsobem, že vybírá pouze nejdůležitější klíčová slova (pojmy). Podobně jako myšlenková mapa může mít barevnou podobu. Stejné skupiny pojmů se vyznačí jednou barvou, aby se odlišily od ostatních pojmů uvedených v jiných čáštech mapy. Zapamatování vyznačených slov tak bude snazší a také se lépe zapojí vizuální paměť.  Pojmová mapa se skládá z následujících částí:

Uspořádání.

Pojmové mapy lze rozdělit na několik druhů podle rozmístění jednotlivých pojmů kolem hlavního tématu. Abstraktní či více obecné pojmy jsou umístěné blíže k hlavnímu tématu. Naopak příklady bývají umístěné ve větší vzdálenosti od hlavního tématu. Nejčastěji používanými mapami jsou:

Hierarchické pojmové mapy.

Nejdůležitější pojem se nachází v horní části mapy a od něho vedou směrem dolů další spojení. Postupuje se od abstraktních pojmů ke konkrétním.

Pavoukové pojmové mapy.

Hlavní pojem se nachází uprostřed mapy a dále se pomocí dalších vztahů a pojmů rozšiřuje do všech stran. Důležité pojmy jsou blíže k hlavnímu pojmu.

Lineární pojmové mapy.

Pojmy jsou řazeny v řadě za sebou a mají stejnou hierarchickou úroveň.

Cyklické pojmové mapy.

Pojmy jsou uspořádány do kruhu se stejnou hierarchickou úrovní.

Použití.

Pojmové mapy jsou využívány ke tvorbě nových myšlenek, přičemž se má za to, že podporují kreativitu. Proto se využívají při brainstormingu. Přestože jsou často přizpůsobené konkrétnímu uživateli, mohou být použity k vysvětlení složitých problémů. Lze je také použít jako nástroj ke zvýšení efektivity učení, stejně jako pomůcka ke znázornění expertních znalostí jednotlivců a týmů ve školství, státní správě i komerční sféře. Formalizované pojmové mapy jsou používány k návrhu softwaru, kde je nejčastějším použitím tvorba diagramů, odpovídajících UML (Unified modelling language). Pojmové mapování může být také prvním krokem při vytváření ontologie, nebo představovat strukturu formálního argumentu.

Rozdíl mezi pojmovou mapou a myšlenkovou mapou.

Pojmové a myšlenkové mapování je založené na velmi podobné metodě, ale existuje mezi nimi několik rozdílů:

Programy na tvorbu pojmových map.

Pojmové mapy lze vytvářet v následujících programech:

Pojmové mapování je technika používaná ke znázornění vazeb mezi různými pojmy, která byla vytvořená na počátku 70.let. Pojmy jsou spojené popsanými spojnicemi a vytvářejí rozvětvující strukturu. Vztah mezi pojmy je vyjádřen pomocí popisku vazby, např. „způsobuje vzrůst“, „přispívá k“, atd.

Eine Concept-Map ist die Visualisierung von Begriffen (Concepts) und ihren Zusammenhängen in Form eines Netzes. Sie ist ein Mittel zur graphischen Darstellung von Informationen und ein Mittel der Gedankenordnung und -reflexion. Zu unterscheiden ist die Concept-Map von der Mind-Map, die lediglich eine Baumstruktur aufweist, und vom Semantischen Netz, das formaler Natur ist, und nicht unbedingt eine graphische Repräsentation besitzt.


Život.

V roce 1944 se teprve patnáctiletý Oskar Brüsewitz s blížícím se koncem druhé světové války nechal naverbovat do řad vojáků wehrmachtu. Upadl do zajetí Rudou armádou a stal se tak válečným zajatcem. Po skončení druhé světové války pracoval jako obuvník. Ke křesťanství jej přivedl vliv jeho rodiny (kolem roku 1954) a v letech 1964 až 1969 navštěvoval luteránský seminář v durynském Erfurtu. Teologická studia zakončil v roce 1970, kdy byl vysvěcen v evangelickém luteránském (protestantském) kostele Rippicha (v okrese Zeitz). Oskar Brüsewitz na sebe upozornil východoněmecké úřady nejen svojí kritikou komunistického režimu, ale i symbolickými protesty a to včetně instalace kříže složeného z neonových svítidel, který umístil ve svém kostele. Provládní vedení jeho církve jej v roce 1976 navrhlo přesunout do jiného rektorátu. To byl okamžitý spouštěcí impuls pro spáchání sebevraždy upálením na veřejném trhu před kostelem v Zeitzu. Úředníci ministerstva pro státní bezpečnost sice oheň rychle uhasili, ale Oskar Brüsewitz o čtyři dny později zemřel v důsledku popálenin.  V den svého protestu 18. srpna 1976 umístil Brüsewitz na střechu svého auta před kostelem Michaeliskirche v Zeitzu dva plakáty obviňující komunisty z represí. Stálo na nich: „Funkspruch an alle – Funkspruch an alle – Wir klagen den Kommunismus an wegen Unterdrückung der Kirchen in Schulen an Kindern und Jugendlichen“ a „Funkspruch an alle – Funkspruch an alle – Die Kirche in der DDR klagt den Kommunismus an! Wegen Unterdrückung der Kirchen in Schulen an Kindern und Jugendlichen“ ve volném překladu: „Rádiová zpráva všem - Rádiová zpráva všem - obviňujeme komunismus z potlačování církví ve školách pro děti a mládež“ a „Rádiová zpráva všem - Rádiová zpráva všem - Církev v NDR obviňuje komunismus! Kvůli útlaku církví ve školách s dětmi a mladými lidmi“. Ve svém dopise před sebevraždou psal Oskar Brüsewitz o „předstíraném hlubokém míru, který také pronikl do křesťanství“ ve východním Německu, zatímco ale ve skutečnosti došlo k „mocné válce mezi světlem a temnotou“.  Brüsewitz zemřel na své těžké popáleniny dne 22. srpna 1976 v nemocnici v Halle Dölau. Jeho sebeobětování přineslo podporu jak jeho farníkům, tak představitelům církve a vedlo uvnitř církevní hierarchie k přehodnocení vztahu s komunistickou diktaturou. Dnešní protestantská církev vidí v jeho činu první krok k projevům masového lidového odporu, které v roce 1989 vedly ke kolapsu východního Německa.  Komunistické úřady se zpočátku pokusily umlčet a cenzurovat informace o celé události, ale když zprávy přesto unikly na veřejnost a setkaly se zde se vzrůstající podporou, byl Oskar Brüsewitz označen za psychopata. Dne 31. srpna 1976 Neues Deutschland, oficiální noviny tehdejší vládnoucí strany východního Německa (SED), vytiskly článek s názvem „Du sollst nicht falsch Zeugnis reden“, který tvrdil, že sebeupálení je činem nemocného a pomateného muže. Podobný článek se objevil v "Die Neue Zeit", novinách Východoněmecké křesťansko–demokratické unie.  O dvacet let později, šest let po sjednocení Německa, si v roce 1996 v protestantském kostele církevní provincie Sasko připomněli věřící i duchovní jeho oběť. Biskup Dehmke nazval jeho smrt „aktem zoufalství“ na protest proti represivní povaze komunistického režimu a příliš blízké spolupráci představitelů tehdejší církve s oficiální státní ideologií a jejími představiteli.  Při příležitosti 30. výročí jeho smrti (2006) napsal Neues Deutschland omluvu za článek, který v roce 1976 o Oskaru Brüsewitzovi publikovali. V omluvě připustili, že příspěvek byl „pomlouvačný“ a že jej nepsali jejich tehdejší novináři, nýbrž že text vznikl v jedné z mnoha kanceláří ústředního výboru SED. Kromě zmíněné omluvy také publikovali několik z tisíců kritických dopisů, které tehdy dostali do redakce od čtenářů a jenž nebyly v roce 1976 otištěny. Potlačování opozice v tehdejším východním Německu má za úkol dokumentovat a prezentovat veřejnosti Brüsewitzovo centrum (německy Brüsewitz-Zentrum) působící v Německu, které bylo založeno iniciativou členů Panevropy. Cílem centra je napravit škody na veřejném chápaní a uvědomování si náboženské svobody napáchané východoněmeckým režimem.  Brüsewitzova smrt je v Německu známá jako „Fanal von Zeitz“ nebo „Fire Signal of Zeitz“ („Ohňový signál z Zeitzu“).

Oskar Brüsewitz (30. května 1929, Vilkyškiai, Litva - 22. srpna 1976, Halle, Německá demokratická republika ) byl východoněmecký luteránský pastor, který se upálil na protest proti potlačování náboženství v komunistickém východním Německu (NDR). Bezprostřední příčinou byly rozepře s prostátním vedením evangelické církve.

Oskar Brüsewitz (* 30. Mai 1929 in Willkischken, Memelland; † 22. August 1976 in Halle an der Saale) war ein evangelischer Pfarrer, der mit seiner öffentlichen Selbstverbrennung 1976 in Zeitz bedeutsamen Einfluss auf die Kirche und spätere Opposition in der DDR nahm.


Použití.

Používá se místo jednoduché karabiny. Výhodou je větší volnost pohybu lana, menší tření v jistícím bodě a oproti dvěma karabinám a samostatné smyčce umožňuje rychlejší zajištění při dosažení jistícího bodu. V některých situacích snižuje také pravděpodobnost samovolného otevření karabiny. Nevýhodou je vyšší hmotnost oproti jediné karabině a také poměrně významné prodloužení délky případného pádu. Minimální pevnost smyčky požadovaná normou je 22 kN. Ve sportovních cestách s velkým počtem jistících bodů je standardní výbavou lezců a ve velmi těžkých a převislých cestách ponechávají často lezci expresky pro další opakování (viz také PP styl přelezu v článku Horolezectví).  V expresce mohou být použity karabiny s různým typem zámku, bez pojistky nebo i s pojistkou. Častá je kombinace "D" karabin s rovným zámkem a dovnitř prohnutým zámkem. Karabina s rovným zámkem se v tom případě zapíná do pevného jistícího bodu a do karabiny s prohnutým zámkem se zapíná lano. Důvodem prohnutí zámku je právě snaha usnadnit zapínání („cvakání“) lana.  Délka smyčky může být různá, obvykle podle potřeby. Kratší expresky se používají u přímých cest a v případech, kde každý centimetr pádu navíc může vadit. Delší expresky se s výhodou používají například pod převisy nebo v bodech, kde dochází ke změně směru výstupu tak, aby docházelo k co nejmenšímu nárůstu tření při průchodu lana skrz jištění. Spojovací smyčka může být z různých materiálů, kromě klasických popruhových smyček se používají i tenčí ploché smyčky z vysokopevnostního polyetylénu (Spectra, Dyneema).  Někdy bývá poloha karabin v expresce zajištěna gumičkami. Názory, zda zajišťovat polohu obou karabin nebo pouze jednu karabinu, se různí. Stejně tak se různí názory, zda je lepší, když jsou zámky obou karabin na stejnou stranu nebo každý na jinou. Obvykle záleží spíše na konkrétní situaci.

Expreska, celým názvem expresní smyčka, je krátká sešitá popruhová (plochá) smyčka spojující dvojici karabin (pojmem "expreska" bývá myšlen také celý komplet obou karabin se smyčkou, někdy se takový komplet označuje delším názvem expres set, slangově i preska). Slouží ke spojení lana a jistícího bodu při lezení.

Das Expressset (kurz "Exe" genannt, umgangssprachlich auch Expressschlinge) ist ein Sicherungsmittel, das beim Klettern eingesetzt wird. Es besteht aus zwei Normalkarabinern, die durch eine vernähte Bandschlinge miteinander verbunden sind. Die wichtigste Anwendung ist das Anlegen einer flexiblen Verbindung zwischen dem Seil und einem Fixpunkt, vor allem einer Zwischensicherung.


Pozadí.

Na začátku války Německá Východoasijská eskadra opustila přístav Čching-tao v Číně a vypravila se na cestu do německých přístavů, kam žádná z nich nedoplula. Velel jí viceadmirál Maximilian von Spee a byla složena z pancéřových křižníků "Scharnhorst" a "Gneisenau" a lehkých křižníků "Nürnberg", "Leipzig" a "Dresden".  Původně k eskadře patřil ještě lehký křižník "Emden", kterému velel kapitán Karl von Müller, a který vyplul do Indického oceánu přepadat spojenecké obchodní lodě. V říjnu svedl vítěznou bitvu u Penangu a v listopadu byl potopen v bitvě u Kokosových ostrovů.  Poté, co eskadra připlula k Jihoamerickým břehům, svedla v listopadu vítěznou bitvu u Coronelu s Britskou západoindickou eskadrou. Německá eskadra potom vplula do přístavu Valparaíso, kde byla přivítána početnou německou komunitou. Potom se Spee rozhodl odplout do jižního Atlantiku a zničit radiovou stanici a skladiště uhlí ve Stanley na Falklandských ostrovech.

Průběh.

Dne 8. prosince, když eskadra připlouvala za doprovodu 3 pomocných lodí ke Port Stanley, byla uvnitř přístavu už jiná eskadra – britská. Britská eskadra, které velel admirál sir Doveton Sturdee, zde doplňovala zásoby uhlí. Byla složena z bitevních křižníků "Invincible" a "Inflexible", pancéřových křižníků "Carnarvon", "Cornwall" a "Kent", lehkých křižníků "Bristol" a "Glasgow" a staré bitevní lodě "Canopus".  Když Spee zjistil, že v přístavu kotví silnější eskadra, rozhodl se vyplout zpátky na volné moře. Britské křižníky však byly rychlejší a proto se Spee postavil na odpor, aby umožnil uniknout alespoň lehkým křižníkům. Uniknout se nakonec podařilo pouze lehkému křižníku "Dresden" a pomocné lodi "Seydlitz". Ostatní německé lodě byly potopeny. Zahynulo na nich 1871 námořníků včetně admirála Spee a dalších 215 mužů upadlo do zajetí. Na britské straně došlo pouze k lehkému poškození "Invincible".  Lehký křižník "Dresden" unikal až do 14. března 1915, kdy byl u ostrovů Juana Fernándeze dostižen britskou flotilou a potopen vlastní posádkou. Tak skončila poslední loď Německé východoasijské eskadry. Na Dresdenu sloužil mimo jiné i Wilhelm Canaris - pozdější velitel Abweru.

Bitva u Falklandských ostrovů byla námořní bitvou první světové války. Uskutečnila se 8. prosince 1914 v jižním Atlantiku poblíž Falklandských ostrovů. Bitva se odehrála mezi britskou a německou eskadrou měsíc poté, co německá eskadra porazila jinou britskou eskadru v bitvě u Coronelu.

Das Seegefecht bei den Falklandinseln war eine Seeschlacht zwischen britischen und deutschen Kriegsschiffen während des Ersten Weltkrieges. Sie fand am 8. Dezember 1914 statt und endete mit einer vernichtenden Niederlage des deutschen Kreuzergeschwaders.


Pozorování.

Na obloze se nachází ve střední části souhvězdí Kentaura, 5° západně od pouhým okem viditelné hvězdy s magnitudou 2,6 Zéta Centauri (ζ Cen). 4,5° severně se nachází jasná čočková galaxie Centaurus A.

Historie pozorování.

Řecký astronom Klaudios Ptolemaios tento objekt popsal kolem roku 150 ve svém díle Almagest jako hvězdu na zádech koně ("Quae est in principio scapulae"). Německý právník a astronom Johann Bayer v roce 1603 použil ve své Uranometrii Ptolemaiova data k označení tohoto objektu jako "Omega Centauri". Edmund Halley tento objekt znovu objevil roku 1677 při svém pozorování dalekohledem z jihoatlantského ostrova Svaté Heleny a zapsal jej jako nehvězdný objekt. Halley tento objekt v roce 1715 zapsal do seznamu šesti "jasných skvrn", který vydal ve vědeckém časopise "Philosophical Transactions of the Royal Society".  Švýcarský astronom Jean-Philippe Loys de Chéseaux v roce 1746 zařadil Omegu Centauri do svého seznamu 21 mlhovin, stejně jako francouzský astronom Nicolas-Louis de Lacaille v roce 1755, který jí přiřadil katalogové číslo L I.5. Kulovou hvězdokupu v ní rozeznal až roku 1826 původem skotský astronom James Dunlop, který ji popsal jako "krásnou hvězdnou kouli velmi postupně a mírně stlačenou směrem do středu".

Vlastnosti.

Při své vzdálenosti kolem 15 800 světelných let od Země je Omega Centauri jednou z mála kulových hvězdokup viditelných pouhým okem a v oblastech s tmavou venkovskou oblohou je její zdánlivý průměr velký téměř jako průměr Měsíce v úplňku. Je to nejjasnější, největší a s hmotností 4 milionů hmotností Slunce také nejhmotnější známou kulovou hvězdokupou v Galaxii. V rámci Místní skupiny galaxií (zahrnující přes 30 nejbližších galaxií) je známá pouze jediná větší a jasnější kulová hvězdokupa – Mayall II v Galaxii v Andromedě. Omega Centauri obsahuje několik milionů hvězd populace II a její stáří je kolem 12 miliard let. V jejím středu jsou hvězdy nahuštěny tak silně, že se jejich průměrná vzdálenost odhaduje na pouhých 0,1 světelného roku. Pomocí měření radiální rychlosti 469 jejích hvězd byly určeny její vnitřní pohyby. Členové hvězdokupy obíhají kolem těžiště s rozptylem špičkové rychlosti 7,9 km s. Rozdělení hmoty odvozené od těchto pohybů je poněkud širší než rozdělení svítivosti, ale navzájem se příliš neliší.

Centrální černá díra.

Studie z roku 2008 nastiňuje možnost existence středně těžké černé díry uprostřed ω Centauri. Studie byla provedena na základě pozorování HST a Observatoře Gemini v Chile. Data získaná z přístroje ACS (Advanced Camera for Surveys) dalekohledu HST ukázala, že se hvězdy shlukují poblíž středu hvězdokupy, což je dokázáno i postupným nárůstem záře hvězd. E. Noyola a kol. pomocí přístrojů Observatoře Gemini změřili rychlost hvězd vířících kolem středu hvězdokupy a zjistili, že se hvězdy blízko středu pohybují rychleji než vzdálenější hvězdy. Tato měření byla přisouzena jevu gravitačního ovlivňování hvězd neviditelnou hmotou ve středu hvězdokupy. Porovnáním těchto výsledků s běžnými modely astronomové usoudili, že nejpravděpodobnější příčinou je gravitační přitažlivost hustého a hmotného objektu srovnatelného s černou dírou. Vypočítaná hmotnost této černé díry byla 4,0×10 formula_1.  Novější práce ovšem závěry této studie podrobně rozebrala a zejména odmítla navrhované umístění černé díry. Výpočty provedené při jiné poloze středu ukázaly, že se rychlost hvězd blízko středu nemění s jejich vzdáleností od středu, jak by se očekávalo v přítomnosti středně těžké černé díry. Stejná studie také zjistila, že zář hvězd směrem ke středu neroste, ale zůstává přibližně stejná. Tvůrci této studie poznamenali, že jejich práce přítomnost černé díry navrhované předchozí studií zcela nevylučuje, ale ani nepotvrzuje a její hmotnost odhadují na nejvýše 1,2×10 Sluncí.

Narušené jádro trpasličí galaxie.

Podle jedné myšlenky může Omega Centauri představovat jádro trpasličí galaxie, která byla v minulosti narušena a pohlcena Mléčnou dráhou. Ve skutečnosti se i Kapteynova hvězda považuje za původního člena hvězdokupy. Také chemické složení hvězdokupy a směr jejího pohybu tomu nasvědčují. Podobně jako u Mayall II mají hvězdy v Omega Centauri různorodé chemické složení a stáří (což nebývá v kulových hvězdokupách obvyklé), takže by se opravdu mohlo jednat o jádro menší galaxie kdysi pohlcené Mléčnou dráhou.

Omega Centauri (ω Cen, NGC 5139, také známá jako Caldwell 80) je kulová hvězdokupa v souhvězdí Kentaura nacházející se ve vzdálenosti 15 800 světelných let od Země. Od starověku byla známa jako hvězda, za mlhovinu ji označil až v roce 1677 Edmund Halley. Roku 1830 ji jako kulovou hvězdokupu identifikoval anglický astronom John Herschel.

ω Centauri (Omega Centauri, kurz ω Cen, auch als NGC 5139 bezeichnet) ist ein Kugelsternhaufen im Sternbild Zentaur. Er hat einen scheinbaren Durchmesser von 55′ und eine scheinbare Helligkeit von 5,3 mag. Damit ist er der hellste Kugelsternhaufen des Himmels und schon mit bloßem Auge als kleines Nebelfleckchen sichtbar. Er hat auch die größte absolute Helligkeit, da er der mit Abstand massereichste Kugelsternhaufen unserer Milchstraße ist. Innerhalb der Lokalen Gruppe wird er an Größe nur von Mayall II, einem Kugelsternhaufen der Andromedagalaxie, übertroffen. Omega Centauri enthält rund 10 Millionen Sterne.


Rozšíření.

Areál výskytu této rostliny je obrovský, roste hlavně v rozsáhlých v povodích jihoamerických řek Amazonka a Orinoko, ve státech Ekvádor, Kolumbie, Venezuela, Guyana, Surinam, Francouzská Guyana, Peru, Bolívie a hlavně Brazílie. Roste i na 10 km od jihoamerické pevniny vzdáleném karibském ostrově Trinidad. Neroste ve větší nadmořské výšce než 900 m, těžiště jeho výskytu je přibližně do 600 m n. m., nesnáší chlad.  Bývá součástí galeriových porostů tropických deštných lesů nebo pobřežních savan v přímořských oblastech. Vyrůstá nejčastěji v močálech nebo alespoň na často zaplavovaných územích kde vytváří rozsáhlé porosty zvané "aguajal". Jsou to území s mocnými vrstvami nanesených sedimentů s velmi kyselou půdou s hodnotou pH pohybující se okolo 3,5. Je pro místní obyvatelstvo jednou z nejdůležitějších jihoamerických palem, často bývá pro svůj vzhled hodnocená i jako jedna z nejhezčích.

Popis.

Mauricie převislá je strom s nevětveným kmenem dorůstající do výšky 10 až 35 m, jeho výčetní tloušťka může dosahovat 30 nebo až 60 cm. Poměrně hladký kmen s nevýraznými kroužky po opadaných listech může být válcovitý nebo jen mírně ztlustlý, dole má barvu bělavou či šedou a výše nazelenalou, obsahuje veliké množství rostlinného pletiva se škrobem. Na vrcholu kmene vyrůstá chochol 8 až 15 dlanitě zpeřených listů dlouhých 3 až 5 m se silnými obloukovitě skloněnými řapíky které vyrůstají z otevřených pochev. Listy okrouhlého obrysu mají krátké vřeteno rozděleno na 110 až 120 úzkých tmavě zelených čepelí. Ty jsou dlouhé 1,5 až 3 m, od poloviny dolu jsou ohnuté a na koncích rozdvojené; protože nerostou v rovině vytvářejí dojem trojrozměrného listu. Suché, odumřelé nejspodnější listy visí z chocholu podél kmene dolů. U rostlin vyrůstajících v dlouhodobě zatopených oblastech vystupují z kořenů směrem vzhůru až 10 cm dlouhé vzdušné kořínky napomáhající získávat vzdušný kyslík.  Tato dvoudomá rostlina má jedince s květy jen samčími nebo jen samičími. V chocholu listů vyrůstají velká převislá hroznovitá květenství dlouhá 1,5 až 2 m s 25 až 40 bočními větvemi sestavených do dvou rovin. Těchto květenství, vyrůstajících z paždí dřevnatých listenů, může být na vrcholu kmene 2 až 8.  Poměrně drobné trojčetné květy jsou sametově chlupaté a mají rozlišené, na bázi srostle vnější a vnitřní okvětní lístky. Na samčích stromech květy rostou v párech, mají obkuželovitý kalich s kopinatými špičatými lístky, korunní lístky jsou mnohem menší, uvnitř je šest u bázi srostlých tyčinek s prašníky. Květy samičích stromů mají kalich baňkovitý krátce laločnatý, korunu trojlaločnou, uvnitř šest nefunkčních zakrnělých tyčinek a trojpouzdrý semeník s trojklanou bliznou. Jednotlivé stromy hromadně vykvétají s nástupem období sucha a jednotlivě po celý rok. Opylování zajišťuje hmyz, hlavně brouci z čeledě mandelinkovitých nebo včely, někdy se opylují i pylem rozfoukávaným větrem. Mimo dobu kvetení a po opadu plodů nelze spolehlivě rozlišit samčí a samičí rostliny.  Plodem je variabilní kulovitá nebo elipsoidní jednosemenná peckovice velikosti slepičího vejce a váhy 75 gramů. Oplodí peckovice je třívrstvé, vnější vrstva (epikarp) je tvořena šupinovitými až 6 mm širokými, těsně k sobě naléhajícími červenohnědými ztvrdlými listeny. Střední (mezokarp), je poživatelná olejnatá žlutá, žlutooranžová až červená vrstva tlustá jen 4 až 6 mm. Vnitřní vrstva (endokarp) obalující přímo pecku je blanitá. Osemení je velice tvrdé. Z jednoho květenství se vyvine až 40 kg těžké plodenství s hnědočervenými plody, na jednom stromě se jich ročně urodí 100 až 200 kg a stromy plodí přibližně od 8. roku po dobu 40 až 50 let.

Rozmnožování.

Mauricie převislá se rozmnožuje výhradně semeny která po okolích roznášejí plody konzumující ptáci, savci i ryby. Semena rychle ztrácejí klíčivost, po měsíci je asi jen poloviční; čerstvé semeno vyklíčí zhruba za 65 dnů.  Na převážné většině územích vyrůstají pouze přirozenou cestou a rostou dosud v ohromném množství. V ojedinělých případech jsou v blízkosti hustšího osídlení, na zamokřených místech jinak zemědělsky nevyužitelných, uměle zakládány pokusné plantáže, na které se vysazují rok staré semenáčky. Zda se jedná o samčí neb samičí rostlinu se pozná až zhruba po 8 létech při prvém kvetení, pro zdárné opylení postačuje menší počet samčích jedinců.

Využití.

Plody dozrávají začátkem období dešťů a sklízejí se ještě před plnou zralostí, pak začínají ze stromů opadávat. Často se ale sklízí tak, že se stromy prostě porazí. Z plodu se využívá pouze jeho střední dužnatá vrstva, což představuje jen 15 až 20 % váhy celého plodu. Jsou u místních obyvatel velmi oblíbené, používají se k výrobě jedlého oleje, suší se na mastnou mouku nebo pastu, jedí se syrové a připravují se z nich různé osvěžující nápoje včetně zkvašených. Oleje se mimo potravinářských účelů používá k léčbě popálenin a povrchových zranění, jedinečný je jeho vysoký obsah beta karotenu. Plody se bez zmrazení rychle kazí a musí se zpracovat do týdne po sběru. Jsou také vítanou potravou pro mnohá zvířata, býložravce i všežravce.  Palmové listí se používá při výstavbě dočasných příbytků lesních obyvatel jako "střešní krytina" a vyrábějí se z nich nitě, provazce, pletou hamaky, lýkové koše apod. Kočovní lovci stavějí svá obydlí několikrát za rok, usedlí nejméně jednou za tři roky. Na zastřešení malého přístřešku je zapotřebí nejméně 15 listů, na velký rodinný dům i 1000, vše z pokácených stromů.  Ze škrobnaté dřeně poražených stromů někteří původní obyvatelé vyrábějí ságo, jiní zase čekají až tyto kmene zabydlí nosatec "Rhynchophorus palmarum" jehož tučné larvy jsou oblíbenou pochoutkou.

Odkazy.

Externí odkazy.

Mauricie převislá ("Mauritia flexuosa"), někdy také mauricie zprohýbaná, je jihoamerický vzrostný strom, hojně rozšířený druh z malého rodu patřící do čeledě arekovitých, tj. mezi rostliny běžně nazývané „palmy“. V této čeledi je mauricie převislá zařazena do podčeledě "Calamoideae". Pro obyvatelstvo tropické Jižní Ameriky je jednou z nejdůležitějších víceúčelově užívaných palem, je známa pod mnoha místními názvy: aguaje, buriti, moriche atd.

Die Buriti-Palme ("Mauritia flexuosa") ist eine im nördlichen Südamerika vorkommende Palmenart, die von der lokalen Bevölkerung vielfach als Nahrungs- und Nutzpflanze verwendet wird.


Pozorování.

Hvězdokupa leží v severozápadním výběžku souhvězdí blízko hranice se souhvězdím Kasiopeji, asi 3° severozápadně od hvězdy λ And. Leží na okraji pásu Mléčné dráhy v oblasti oblohy, která je chudá na jasné hvězdy. Nejvýraznějším členem hvězdokupy je oranžová hvězda s hvězdnou velikostí 6,1 označená HD 221246. Druhá nejjasnější hvězda má hvězdnou velikost 8 a ostatní slabší členové mají velikost 9 až 11, takže se těžko rozeznávají od hvězdného pozadí, které je bohaté na slabší hvězdy.  Na rozložení hvězdokupy stačí i obyčejný triedr 10×50 a malý dalekohled ji rozloží i při malém zvětšení na přibližně 20 hvězd. Ve větších dalekohledech tato hvězdokupa nevypadá moc pěkně, protože je málo zhuštěná.  Hvězdokupa má střední severní deklinaci, což je výhoda pro pozorovatele na severní polokouli, kde je hvězdokupa cirkumpolární, a to až po střední zeměpisné šířky. Naopak na jižní polokouli v oblastech více vzdálených od rovníku vychází pouze nízko nad severní obzor. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od srpna do ledna.

Historie pozorování.

Hvězdokupu objevil William Herschel 3. prosince 1787 pomocí zrcadlového dalekohledu o průměru 18,7 palce. Jeho syn John ji později znovu pozoroval a zařadil ji do svého katalogu mlhovin a hvězdokup General Catalogue of Nebulae and Clusters pod číslem 2249.

Vlastnosti.

NGC 7686 je výrazná hvězdokupa, ale přesto je málo známá a studovaná. Od Země je vzdálená asi 5 000 světelných let a leží v rameni Orionu ve velké galaktické šířce.  Hvězdokupě vévodí hvězda HD 221246, což je oranžový obr, který je spektrální třídy K3III, ale který může z pohledu ze Země ležet před hvězdokupou. Mezi skutečnými členy hvězdokupy je známo několik hvězd spektrálních tříd A a G, ale většina ostatních méně jasných členů je třídy F, mají také oranžovou barvu a pokročilé stáří. Čtyři její členové jsou navíc krátkoperiodické proměnné hvězdy.

NGC 7686 je otevřená hvězdokupa v souhvězdí Andromedy vzdálená od Země asi 5 000 světelných let. Její hvězdná velikost je 5,7. Objevil ji William Herschel 3. prosince 1787.

NGC 7686 im Sternbild Andromeda ist vermutlich ein Asterismus, der in vielen Katalogen als offener Sternhaufen geführt wird. Er hat einen scheinbaren Durchmesser von 15' und eine scheinbare Helligkeit von 5,6 mag. NGC 7686 umfasst ca. 80 Sterne, der hellste davon ist HD 221246 mit einer scheinbaren Helligkeit von 6,2 mag.


Úvod.

Kryptografie veřejných klíčů je založena na neznalosti rychlých algoritmů pro některé matematické problémy. Nejstarší systémy kryptografie veřejných klíčů jsou bezpečné za předpokladu, že je obtížné rozdělit na prvočísla velké přirozené číslo, které je součinem dvou a více velkých prvočísel. Pro systémy na bázi eliptických křivek se naproti tomu předpokládá, že nalezení diskrétního logaritmu náhodného bodu eliptické křivky s ohledem na známý základní bod je nemožné. Velikost eliptické křivky určuje složitost problému. Předpokládá se, že stejné úrovně zabezpečení, jakou nabízejí RSA systémy s velkým modulem, lze dosáhnout s podstatně menší skupinou eliptických křivek. Použití malé skupiny eliptických křivek znamená snížení nároků na přenos i místo.  Pro současné kryptografické účely se používá rovinná křivka, která se skládá z bodů vyhovujících rovnici  lišící se nevlastním bodem, označujeme ∞. (Souřadnice jsou zde vybírány z pevného konečného tělesa neobsahujícího 2 a 3, jinak by křivka byla poněkud komplikovanější).  Toto tvoří společně se skupinou operací nad teorií množin eliptických křivek Abelovu grupu s bodem v nekonečnu jako neutrálním prvkem. Struktura grupy se dědí z množiny dělitele ze základních algebraických variet.  Stejně jako pro ostatní populární šifrovací metody založené na veřejném klíči není publikován žádný matematický důkaz o matematické bezpečnosti ECC. Avšak Americká Národní bezpečnostní agentura schválila ECC včetně schémat na něm založených ve své sadě kryptografických algoritmů Suite B a povolila jejich použití k šifrování informací označených jako přísně tajné 384bitovými klíči. Zatímco patent RSA vypršel v roce 2000, jsou zde v platnosti patenty týkající se určitých aspektů ECC technologie, i když někteří tvrdí, že Protokol digitálního podpisu s využitím eliptických křivek (ECDSA; NIST FIPS 186-3) a některé praktické programy pro výměnu veřejných klíčů na bázi ECC (včetně ECDH) mohou být implementovány bez jejich porušení. Navíc standardizovaný generátor náhodných čísel (od NIST a NSA) může vytvářet "zadní vrátka", známá jen tvůrcům algoritmu generátoru.  Pak i Diffieho-Hellmanova výměna klíčů je napadnutelná.  Roku 2015 oznámila NSA ústup od používání ECC, kterou má nahradit postkvantová kryptografie. Spoluautor ECC spekuluje o důvodech k tomuto kroku.

Kryptografické algoritmy.

Několik algoritmů založených na výpočtu diskrétního logaritmu bylo přizpůsobeno pro použití eliptických křivek nahrazením grupy formula_2 grupou bodů nad eliptickou křivkou, tyto algoritmy pak mají anglickou zkratku s předponou "EC": Na RSA konferenci v roce 2005 představila Národní bezpečnostní agentura balíček nazvaný Suite B, který pro generování digitálního podpisu a výměnu veřejných klíčů používá výhradně technologii ECC. Tento balíček je určen k ochraně jak klasifikovaných, tak i neklasifikovaných národních bezpečnostních systémů a informací.

Kryptografie eliptických křivek (ECC) je metoda šifrování veřejných klíčů založená na algebraických strukturách eliptických křivek nad konečnými tělesy. Použití eliptických křivek v kryptografii navrhli nezávisle na sobě Neal Koblitz a Victor S. Miller v roce 1985.

Unter (ECC) oder versteht man asymmetrische Kryptosysteme, die Operationen auf elliptischen Kurven über endlichen Körpern verwenden. Diese Verfahren sind nur sicher, wenn diskrete Logarithmen in der Gruppe der Punkte der elliptischen Kurve nicht effizient berechnet werden können.


Princip hry.

Cílem Savage je zničit soupeřův 'Stronghold / Lair', protože to je hlavní bod, v němž se vojáci mohou po smrti obnovovat a pořizovat výzbroj. To lze i mimo hlavní základnu v 'garrison/sublair', které mohou hráči stavět, popřípadě na statických vlajkách (které stavět nelze).  Savage se hraje pouze s živými protivníky, má dva nebo více týmů (obvykle lidé vs. bestie, ale jiné konfigurace, jako lidé vs. lidé, jsou možné). Každý tým má jednoho velitele, který hraje hru jako realtimovou strategii. Staví budovy, vyvíjí nové zbraně a vylepšení, těží suroviny a zadává hráčům příkazy (zda jich uposlechnou už záleží na nich). Pokud se stane situace, že do křesla velitele usedne nezkušený nebo neschopný hráč, ostatní mají možnost ho hlasováním sesadit a zvolit velitele nového. Proto je také pro nové hráče snadnější učení povelů na prázdných serverech.  Dalších 1-63 hráčů v týmu jsou vojáci a ti hru hrají jako střílečku z pohledu první osoby (FPS), i když značné množství bojů, především vedené hráči bojící na blízko, se odehrává v pohledu třetí osoby. Většina z nich bojuje proti druhému týmu, ale mohou také pomáhat stavět budovy nebo těžit suroviny.  K dispozici je také až deset pracovníků z obou týmu, ale ty jsou ovládáni přímo velitelem, a jsou používáni většinou pro výstavbu a shromažďování zdrojů, i když je možné dát jim příkaz k útoku (ale jsou velmi neúčinní)  Každá strana má své unikátní výhody a slabiny. Bestie jsou vhodnější ke kontaktnímu boji, což je posíleno jejich schopností skočit na své nepřítele, čemuž odpovídá první sada zbraní, která je kompletně určena ke kontaktnímu boji. Lidé se naopak soustřeďují na boj na dálku, čemuž odpovídá jejich výzbroj a schopnost krýt rány.  Mimo vlastní zbraně si mohou hráči pořizovat další vybavení jako lékárničky, miny, posilující prostředky a další.

Savage: The Battle for Newerth je fantasy/sci-fi online hra kombinující prvky střílečky z pohledu první osoby a realtimové strategie v jedné hře. Tvůrci hry ji definovali jako "Real Time Strategy Shooter" neboli "RTSS". Odehrává se v daleké budoucnosti, kdy lidé po apokalypse obnovují společnost, ale ohrožují je inteligentní bestie. Od 1. září 2006 je hra šířena jako freeware.

Savage: The Battle for Newerth ist ein reines Mehrspieler-Computerspiel, das Ego-Shooter-Elemente mit Strategiespiel-Elementen kombiniert. Programmiert wurde es vom US-amerikanischen Software-Unternehmen "S2 Games". Auf den Markt gekommen ist es – als Linux- und Windows-Version – am 27. Februar 2004. Mittlerweile vertreibt das Unternehmen das Spiel sowie seinen Nachfolger kostenlos.


Pozadí vzniku internacionály.

Čtvrtá internacionála je ideologickým a organizačním pokračování roku 1930 Trockým v exilu založené Mezinárodní levé opozice (resp. "Mezinárodní komunistické ligy" od roku 1933), která navazovala na Levou opozici, potlačenou 1927 v Rusku. "Mezinárodní levá opozice", která měla být jakýmsi opozičním sdružením uvnitř "Kominterny", se soustřeďovala na diskuse o koncepcích dalšího rozvoje Ruska, zejména o sílící byrokratizaci a stalinizaci, o vývoji revoluce v Číně, o vzrůstajícím nacismu v Německu a o občanské válce ve Španělsku. Její vliv byl však malý a její členové byli rychle z Kominterny a jejích sekcí vyloučeni. Stále více bylo zřejmé, že stalinismus se nezhroutí v důsledku své zdiskreditovanosti a že jakákoliv spolupráce s Kominternou a v ní zastoupenými stranami nemůže vést k žádným výsledkům.  Roku 1935 Trockij svůj názor radikálně mění a obrací se ve svém "Otevřeném dopise pro Čtvrtou internacionálu" (známému tehdy také jako "Deklarace čtyř" ) na své stoupence s přímou výzvou k založení nové mezinárodní organizace; proti Stalinově tezi o socialismu v jedné zemi staví vizi Socialistických spojených států Evropy.  Přípravná konference v Paříži roku 1936 přejmenovala "Mezinárodní komunistickou ligu" na "Hnutí pro Čtvrtou Internacionálu", která byla následně roku 1938 založena. Mimo statutů, kde v preambuli bylo zdůrazněno, že nová Čtvrtá internacionála se přihlašuje ke všemu revolučnímu První, Druhé a Třetí Internacionály, sjednotila i organizačně různá již existující seskupení pod jednou střechou s jednoznačným programem, čímž dřívější Mezinárodní komunistická liga byla jen částečně. Zakládajícího kongresu, který se konal 3. září 1938 v Périgny u Paříže, se zúčastnilo 30 delegátů z 11 zemí (USA, Francie, Velká Británie, Německo, SSSR, Itálie, Brazílie, Polsko, Belgie, Holandsko a Řecko); delegáti existujících sekcí z dalších 20 zemí se nezúčastnili z důvodů finančních či bezpečnostních, z těch samých důvodů pak nepřijeli zástupci mnoha neformálních sympatizujících skupin.

Teoretické zaměření.

Tímto programovým dokumentem byl na zakládajícím kongresu přijatý tak zvaný Přechodný program. Podle Trockého zjištění došlo ke zradě cílů dělnického hnutí ze strany sociálnědemokratických a poté i komunistických stran tím, že tyto (maximální) cíle byly odsunuty kamsi do nejasné budoucnosti a pro současnou dobu pak se začaly uplatňovat minimální cíle, zaměřené v zásadě jen na udržení dosaženého. Trockistické strany se naproti tomu musí zaměřit na revoluční perspektivy, tedy na přechodné požadavky, tvořící most ze současné situace ke konečnému cíli. Přechodný program v sobě sjednotil další teoretické prvky trockismu jako teorii permanentní revoluce na mezinárodní úrovni (na rozdíl od Stalinovy doktríny o socialismu v jedné zemi), kritiku byrokracie deformovaných (stalinistických) stran obnovil tak podle představ autorů revoluční kontinuitu a vizi dělnického hnutí.

Trockisté a země východního bloku.

Svérázné je hodnocení komunistických režimů v bývalém východním bloku, které trockisté označovali za stalinistické. Trockisté kritizovali tyto státy sice jako stalinisticky deformované, ale přece jen deformované dělnické státy, kde dělnická strana byla pouze v důsledku historického vývoje jen dočasně zbavena své moci (diktatura proletariátu byla tedy nahrazena diktaturou stalinizované strany), v podstatě se ale historicky jednalo o dělnický stát, nacházející se v přechodném období; protože již bylo zrušeno soukromé vlastnictví, leží náprava ne v sociální revoluci (kde se jedná o změnu způsobu výroby a přechod moci z jedné třídy na druhou), ale v politické revoluci (výrobní způsob se nemění, pouze se přesouvá moc z jedné vrstvy na druhou vrstvu téže třídy)  Poněkud ambivalentní však byly názory na Kubánskou revoluci, která v očích většiny trockistů tak důsledné deformace nedoznala kde byl Fidel Castro mnohdy jmenován jako bojovník proti nebezpečí stalinské byrokratizace na Kubě; obdobně pozitivně viděli mnozí trockisté vývoj v Číně, kde jakkoli deformovaná kulturní revoluce byla považována za nástroj boje proti byrokracii, stejně jako i zárodečná samospráva dělnických či závodních rad v Jugoslávii.  Celkově je však nutné na druhé straně poznamenat, že trockistické hnutí se většinou postavilo za požadavky opozičních proudů a akcí, pokud bylo možno tyto interpretovat jako pokusy o další vývoj směrem k socialismu, namířené proti "nadvládě byrokratické stranické vrstvy". Povstání v NDR roku 1953, události v Maďarsku 1956 a také pražské jaro 1968 doznaly tedy podpory trockistů stejně jako i aktivity skupin jako byla Charta 77, Solidarność, různá mírová hnutí a hnutí za lidská práva apod.

Trockistické hnutí.

Poválečný vývoj.

Sekce Čtvrté internacionály, tedy strany jednotlivých zemí, zůstaly ve většině případů na úrovni malých kádrových stran. Jisté výjimky tvořily sekce v Bolívii, na Cejlonu, ve Vietnamu a částečně v Belgii.

Čtvrtá internacionála, nazývaná také trockistická internacionála, byla založena roku 1938 ruským revolucionářem Lvem Trockým a sdružuje trockistické a jiné nestalinistické komunistické strany, organizace a skupiny. Její název má zdůraznit, že si po trockisty vnímaném ztroskotání politiky Třetí Internacionály ("Kominterny") dělá nárok pokračovat v tradici revolučního marxistického křídla mezinárodního dělnického hnutí. Zároveň v minulosti vícekrát došlo k odštěpení (a částečně opět sloučení) různých skupin a skupinek, které si všechny dělaly nárok jít ve šlépějích původní Internacionály, založené Trockým.

Die Vierte Internationale ist ein Verbund trotzkistischer Parteien und Gruppen, der am 3. September 1938 in Paris gegründet wurde. Ihre Gründung war die Konsequenz aus der Dominanz des Stalinismus in der Dritten Internationale (Komintern) in den 1930er Jahren.


Elektrochemická reakce.

Záporná elektroda je tvořena speciální kovovou slitinou, která s vodíkem vytváří směs hydridů neurčitého složení. Tato slitina je většinou složena z niklu, kobaltu, manganu, případně hliníku a některých vzácných kovů – lanthanu, ceru, neodymu, praseodymu. Kladná elektroda je z oxid-hydroxidu niklitého – NiO(OH) a elektrolytem je vodný roztok hydroxidu draselného.  Celková reakce vybíjení:  Kde M a MH je výše zmíněná slitina s případně navázaným vodíkem. Při nabíjení probíhají uvedené reakce opačným směrem.

Vlastnosti.

Jmenovité napětí je 1,2 V. Napětí (naprázdno) plně nabitého článku je 1,4 V; napětí vybitého článku je 1,0 V. Nevýhodou tohoto akumulátoru je dosti velká úroveň samovybíjení – asi 15-30 % za měsíc při pokojové teplotě. Při nižších teplotách se samovybíjení podstatně sníží. Uvedená úroveň samovybíjení se týká klasických NiMH akumulátorů s vysokou kapacitou (2500 - 2700 mAh u AA a 1000 - 1200 mAh u AAA). V praxi je dnes hojně využíváno akumulátorů s nižší kapacitou (kolem 2000 mAh AA a 800 mAh u AAA), ale s daleko nižším samovybíjením a mnohem delší životností (reálně až 1000 nabíjecích cyklů). Takovéto akumulátory se nazývají "ekologické" a často bývají přednabity z výroby (označení "Ready to use"). Obecně tedy platí, že čím nižší celková kapacita, tím delší životnost. Tyto akumulátory se používají do stále používaných přístrojů, jako jsou vysílačky, dětské chůvičky a přenosné telefony. Nízkokapacitní NiMH akumulátory (1000 - 1400 mAh u AA a 500 - 600 mAh u AAA) totiž můžeme nabíjet při jakémkoliv stavu nabití, bez větších poškození.

Výhody NiMH.

Jak je výše uvedeno, má NiMH akumulátor oproti starším NiCd akumulátorům až 2,5× větší kapacitu. Dokáže dodávat relativně vysoké proudy. Má dlouhou životnost, malé pořizovací náklady, možnost rychlonabíjení bez většího poškození. Napětí 1,2 V v podstatě během vybíjení neklesá.

Nevýhody NiMH.

Při nízkých teplotách (5 °C a méně) se baterie začínají "blokovat" (zdá se, že nemají energii, ale při ohřátí se zase vrátí). Napětí je pak pouze 1,2 V, což může být pro některé elektronické přístroje nedostatečné.

Nikl-metal hydridový akumulátor, zkráceně NiMH, je druh galvanického článku. V první dekádě 21. století to byl jeden z nejčastěji používaných druhů akumulátorů. Ve srovnání s jemu podobným nikl-kadmiovým akumulátorem má přibližně dvojnásobnou kapacitu. Hlavními důvody jeho velkého rozšíření je jeho značně velká kapacita a schopnost dodávat poměrně velký proud spolu s přijatelnou cenou. Určité omezení představuje jeho napětí 1,2 V, které je nižší než napětí běžných baterií na jedno použití s 1,5 V, které může v řadě případů nahradit, ale ne vždy.

Ein Nickel-Metallhydrid-Akkumulator (NiMH) ist ein Akkumulator mit einer positiven Elektrode aus Nickel(II)-hydroxid und einer negativen Elektrode aus einem Metallhydrid. Die technischen Grundlagen wurden von Stanford R. Ovshinsky und Masahiko Oshitani ab 1962 bis 1982 zur marktreifen Zelle entwickelt.


Děj.

Všichni duchové ve městě jsou již pochytaní, a tak se z krotitelů stává spíše ozdoba narozeninových slavností pro děti předškolního věku, kde vypráví strašidelné příběhy z chytání duchů a zpívají písničky. Avšak na scéně se objevují dva noví nepřátelé poklidného života - zakarpatský čaroděj Vigo (Wilhelm von Homburg), který se chce do pozemského života vrátit reinkarnací do dítěte Dany Barrettové (Sigourney Weaver), a v podzemních prostorech pod New Yorkem řeka nahromaděné negativní energie Newyorčanů v podobě růžového slizu.

Přijetí.

Film byl do amerických kin uveden jako jediná premiéra svého týdne a v návštěvnosti neměl konkurenci. Za první víkend 16.–18. června 1989 vydělal na tržbách téměř 29,5 milionu dolarů, zatímco druhý (už 4. týdnem reprízovaný) "Indiana Jones a poslední křížová výprava" jen 11,7 milionu, třetí "Společnost mrtvých básníků" 9,1 milionu a čtvrtý "" 7,1 milionu dolarů. Celkově film na domácích tržbách vydělal téměř 112,5 milionu a v zahraničí dalších 102,9 milionu dolarů.  Na recenzním agregátoru Rotten Tomatoes snímek z 36 recenzí hodnotilo kladně rovných 50 %, s průměrným ratingem 5,2 bodů z deseti. Z více než 405 tisíc uživatelů serveru jej hodnotilo kladně 61 %. Znamenalo to výrazný pokles oproti prvnímu dílu, který dosáhl veleúspěšných 97 % u odborníků a 88 % u více než milionu uživatelů.

Pokračování.

Delší dobu zaznívaly spekulace o případném dalším pokračování. V roce 2007 hovořil jeden z hlavních představitelů Dan Aykroyd, který se podílel na scénářích k oběma prvním dílům, o svém scénáři pro třetí díl. Šlo však o formu animovaného snímku s podtitulem Hellbent. V roce 2009, kdy měl první z filmů 25. výročí, uváděl server Internet Movie Database, že by snad do tří let měl vzniknout nový film podle scénáře Lee Eisenberga a Gena Stupnitskyho, obsazení původních představitelů však bylo uváděno jako nejisté. Znovu i počátkem roku 2011 se uvažovalo o natočení třetího dílu, který by pro společnost Columbia opět pořídil režisér Ivan Reitman i s původním obsazením krotitelů. K realizaci však stále nedošlo.  Místo toho vznikl o pět let později nový reboot, tentokrát v režii Paula Feiga a s ženským týmem krotitelek: Melissa McCarthyová, Kristen Wiigová, Leslie Jonesová a Kate McKinnonová. K nim se přidal také Chris Hemsworth a z původního obsazení Bill Murray či Sigourney Weaver. Ivan Reitman se na filmu podílel jen produkčně. Premiéra byla ohlášena na červenec 2016.

Krotitelé duchů 2 (v anglickém originále Ghostbusters II) je americká sci-fi filmová komedie z roku 1989, pokračování předchozího úspěšného snímku "Krotitelé duchů" z roku 1984. Oba filmy natočil režisér Ivan Reitman, scénář k dvojce napsal Harold Ramis, který pracoval i na prvním dílu. Čtveřici odvážlivců potýkajících se s nadpřirozenými monstry opět ztvárnili Bill Murray, Dan Aykroyd, Harold Ramis a Ernie Hudson, znovu si zde zahrála i Sigourney Weaver. Hlavního zloducha tentokrát představoval Wilhelm von Homburg a jeho přisluhovače Peter MacNicol.

Ghostbusters II ist eine US-amerikanische Science-Fiction-Komödie von Regisseur Ivan Reitman aus dem Jahr 1989 und die Fortsetzung des Films "Ghostbusters – Die Geisterjäger" von 1984.


Historie.

Egypt jako součást Osmanské říše a britský protektorát.

V roce 1517 dobyl Egypt turecký sultán Selim I. a ten se tak stal provincií Osmanské říše. Osmanská provincie Egypt potom existovala, alespoň formálně, až do 1. světové války. Francouzské panství v Egyptě ukončily anglicko-osmanské vojenské oddíly, které přistály v Egyptě roku 1801. Jako zastupující velitel tureckých oddílů přišel do Káhiry Muhammad Alí, který ovlivnil další dějiny Egypta.  Nakonec islámští duchovní dosadili nového místodržícího. Byl jím Muhammad Alí. Vyhovoval nejen duchovním vůdcům, ale zanedlouho ho v jeho novém úřadu potvrdil i istanbulský sultán. Alí porazil v bitvě u Rosette roku 1807 Brity a o čtyři roky později se zbavil vzbouřených Mamlúků, které nechal povraždit na slavnostní hostině v káhirské citadele. Militarizace Egypta ale vyvolávala mezi evropskými mocnostmi stále větší obavy. Nakonec musel roku 1841 Muhammad Alí radikálně snížit stav armády. Jako náhradu za tento ústup mu turecký sultán udělil dědičně titul místokrále, který zůstal v jeho dynastii do vyhlášení sultanátu v roce 1914.  Důležitou událostí během vlády dynastie Muhammada Alího bylo otevření Suezského průplavu 17. listopadu 1869. Suezský průplav však uvedl Egypt do přímé závislosti na cizích zemích. Alího vnuk Ismá'íl, se snažil zvýšit konkurenční schopnost své země na mezinárodních trzích s bavlnou a investoval do rozvoje infrastruktury. Rozsáhlé investice však nemohl zaplatit z vlastních zdrojů a zahraniční věřitelé naléhali na rychlé splácení úvěrů.  Egypt musel prodat rozhodující část akcií egyptského Suezského průplavu Anglii a od roku 1876 musel souhlasit s britsko-francouzskou finanční kontrolou tohoto díla. O tři roky později byl Ismá'íl přinucen odstoupit ve prospěch svého syna Taufíka. V zemi se začalo zmáhat národnostní hnutí a lidé stále hůře snášeli vměšování cizích zemí do politiky Egypta a rozmařilý život vladařského dvora. Nespokojenost vedla v roce 1882 ve vojenskou vzpouru plukovníka Urábího.  Taufík požádal Brity o vojenskou pomoc. Britské jednotky přistály u Alexandrie v roce 1882 a v zemi zůstaly až do revoluce „Svobodných důstojníků" v roce 1952. V roce 1888 Konstantinopolská smlouva prohlásila Suezský kanál za neutrální území pod správou Velké Británie. Británie tak získala Egypt do svého područí. Britští generální konzulové řídili egyptskou vládu, složenou ze stínového kabinetu a ze slabého místokrále, a hospodářské zisky plynuly do jejich rukou. Na počátku první světové války prohlásila Anglie Egypt za svůj protektorát.

Nezávislé Egyptské království.

Změn po první světové válce se pokusili využít nacionalisté a v roce 1919 vyslali delegaci, která dostala název Wafd, na Pařížskou mírovou konferenci, kde požádali o uznání nezávislosti Egypta. Velká Británie s tímto krokem nesouhlasila, ale o tři roky později tlaku nacionalistů ustoupila. 28. února 1922 vyhlásil Egypt pod vládou sultána Fuada I. (pravnuka Muhammada Alího) samostatnost jako Egyptské království a titul sultána byl změněn na titul krále. Ústava, která byla přijata o rok později, však dala panovníkovi libovolně rozpouštět parlament, což vedlo k nestabilitě následujících vlád.  Z delegace Wafd se mezitím stala nejvýznamnější strana v zemi, která působila v parlamentu jako hlavní králova opozice. Saad Zaghloul, který ji v roce 1919 v Paříži vedl, se v roce 1924 stal prvním ministerským předsedou Egypta.  Dalších třicet let se o moc v Egyptě přetahoval královský dvůr, strana Wafd a britský generální konzulát. Žádná vláda nebyla dlouho u moci a rostla korupce. Nic se nezměnilo, ani když Fuada I. vystřídal na egyptském trůnu v roce 1936 jeho syn Fárúk.  Za druhé světové války se stal bojištěm německé a italské armády pod velením Erwina Rommela a britských vojsk pod velením Bernarda Montgomeryho.Ačkoli Egypt zůstal neutrální, Káhira se stala hlavní vojenskou základnou britských sil.

Revoluce a republika.

Problémy v zemi vyvrcholily v roce 1948, kdy se egyptská armáda zúčastnila arabsko-izraelské války a byla poražena. V lednu 1952 vypukly v Káhiře nepokoje proti britské vojenské přítomnosti. 23. července 1952 došlo k převratu, kdy převzali moc „Svobodní důstojníci". Vůdčími postavami převratu byl generál Muhammad Nadžíb a plukovník Gamál Abd an-Násir. Král Farúk 23. července 1952 odstoupil ve prospěch svého syna Fuada II., kterého však s sebou odvezl do exilu do Itálie a o rok později byla 18. červen 1953 vyhlášena Egyptská arabská republika. Po vyhlášení republiky se na krátkou dobu stal prezidentem Muhammad Nadžíb (1901–1984), kterého v listopadu 1954 nahradil plukovník Gamál Násir (1918–1970) s diktátorskými pravomocemi.

Egyptské království (arabsky:"Al-Mamlaka al-Miṣrája, المملكة المصرية") bylo v letech 1922–1953 formálně nezávislý stát. Vzniklo 11. listopadu 1922 za tzv. 1. egyptské revoluce a formálně zaniklo 18. června 1953 vyhlášením republiky, ale de facto monarchie skončila už 23. červenec 1952 za tzv. 2. egyptské revoluce, když král Farúk I. odstoupil ve prospěch svého syna Fuada II., který však nikdy nevládl, protože byl ještě kojenec. Po své abdikaci král Farúk I. i se svým synem Fuadem odcestoval do italského exilu.

Das Königreich Ägypten (), auch (Neues) Ägyptisches Reich () genannt, bezeichnet den Gesamtstaat des Reiches der Muhammad-Ali-Dynastie in Nord- und Ostafrika in seiner letzten Phase im Zeitraum von 1922 bis 1953.