Předmět smlouvy.

Ve smlouvě dohodli saský kurfiřt Fridrich Jemnocitný a saský vévoda Vilém s českým králem Jiřím z Poděbrad, že města, hrady, trhy a vsi ležící na jih od této hranice (Most, hrad Osek, Duchcov, atd, se všemi svými platy, mýty, rentami, leníky atd.) budou napříště nesporně české, zatímco území severně od hranice, v Durynsku, v Míšensku či ve Vogtlandu, se všemi dvory, statky a hrady připadají Sasku. Dosavadní hraniční spory tak byly trvale odstraněny. Uzavření dohody mělo značný význam, neboť dříve se hranice často měnila, vybíhala hluboko do vnitrozemí obou států (Čechy např. sahaly až k Pirně) a mezi oběma většími státy leželo mnoho téměř nezávislých panství a státečků, které se, podle okolností, klonily tu na jednu, tu na druhou stranu (včetně těch již v době podpisu smlouvy zaniklých, šlo např. purkrabství Míšeň, purkrabství Donín, panství Schwarzenberg, panství Osek, panství Hohnstein-Wildenstein, tzv. Schönburská panství, panství Wildenfels aj.). Hraniční dohoda ovšem nerušila status českých zahraničních lén, která v Sasku a Durynsku přetrvala až do roku 1806. Smlouva byla zpečetěna svatbou královy dcery, Zdenky z Poděbrad s kurfiřtovým bratrem Albrechtem, taktéž v Chebu.

Pozdější změny.

Jedinou podstatnou změnou, nepočítaje zánik zmíněných českých lén, je dohoda mezi saským vévodou Mořicem a českým králem Ferdinandem I. Habsburským, kterou si oba vladaři následkem vítězné šmalkaldské války a Wittenberské kapitulace rozdělili r. 1547 jako válečnou kořist panství Schwarzenberg (nemá nic společného s knížecím rodem Schwarzenbergů). Čechám tehdy připadly obce Boží Dar a Horní Blatná.

Současné recepce.

V letech 2009-2012 uspořádala tehdejší "Iniciativa pro děčínský zámek" spolu se správou saského zámku Weesenstein dlouhodobý přeshraniční projekt "Grenzräume/hranice, 550. výročí podepsání chebské smlouvy." Projekt měl jak svou odbornou stránku (vědecká konference na zámku Weesenstein), tak popularizační stránku zaměřenou na podporu turistického ruchu a zlepšení kulturně-historického povědomí v česko-saském příhraničí. V rámci projektu byly vydány dvě publikace a projekt měl webové stránky.

Chebská smlouva byla dohodou, uzavřenou 25. dubna 1459 v Chebu. Smlouvou byla pevně stanovena hranice mezi Českým královstvím a Saským kurfiřtstvím podél hřebene Krušných hor a středem toku Labe. Předchůdcem smlouvy byla dohoda uzavřená 15. listopadu 1372 v Pirně na hradě Sonnenstein mezi císařem a českým králem Karlem IV. a míšeňskými markrabaty Fridrichem III., Baltasarem a Vilémem I. Hranice stanovená v Chebu je téměř v nezměněné podobě platná dodnes a řadí se tak k nejstarším dodnes platným, dohodou vymezeným, hraničním liniím v Evropě.

Der Vertrag von Eger, auch Hauptvergleich von Eger genannt, wurde am 25. April 1459 in Eger (Reichspfandschaft Eger) geschlossen. Der Vertrag legte die Grenze zwischen dem Königreich Böhmen und dem Kurfürstentum Sachsen auf der Höhe des Erzgebirges und der Mitte der Elbe fest. Vorläufer war der am 15. November 1372 auf Schloss Sonnenstein von Kaiser Karl IV. mit den Markgrafen Friedrich III., Balthasar und Wilhelm I. geschlossene "Vertrag von Pirna". Diese Grenze ist größtenteils noch heute gültig und gehört somit zu den ältesten noch bestehenden Grenzen Europas.


Historie.

V pozemkové knize byl Brighton označován jako " Bristelmestune" s daní 4 000 sleďů. Za války mezi Francií a Anglií bylo v červnu 1514 město vypáleno francouzskými piráty. Zkáze odolal pouze kostel svatého Mikuláše a ulice "The Lanes". První známé vyobrazení města pochází z roku 1545.  V období let 1740 až 1750 začal lékař Richard Russell předepisovat pacientům v Brightonu medicínské využití mořské vody. Od roku 1780 začala výstavba Regentských teras a z původně rybářské vesnice se brzy stalo známé přímořské lázeňské město. Jeho rozvoj podporoval princ regent (pozdější král Jiří IV.) poté, co ho roku 1783 poprvé navštívil. Trávil zde většinu svého volného času a nechal si postavit exotický a nákladný královský pavilón.  Spojení města železnicí roku 1841 přivedlo do Brightonu turisty, především z Londýna, kteří zde zůstali vždy pouze jeden den. Následoval výrazný nárůst počtu obyvatel: z počtu asi 7 000 v roce 1801 na více než 120 000 v roce 1901. Z viktoriánské doby pocházejí mnohé známé stavby – "Grand Hotel" (1864), "West Pier" (1866) a "Palace Pier" (1899).  Po mnoha změnách hranic města v období let 1873 až 1952 se jeho rozloha rozrostla z 665 ha v roce 1854 až na 5 800 ha v roce 1952. V oblastech jako třeba "Moulsecoomb", "Bevendean", "Coldean" a "Whitehawk" byla postavena sídliště. Nejvyššího počtu obyvatel, více než 160 000, dosáhlo město roku 1961.  Moderní Brighton tvoří součást konurbace rozkládající se na pobřeží, která má podle údajů Národního statistického úřadu přibližně 480 000 obyvatel. Poblíž centra města, v oblasti Hanover, byly zlikvidovány slumy. Výstavba obecních bytů v oblasti "Tarnerland" od úpatí "Albion Hill" až po výškové budovy na "Mount Pleasant" tvář města výrazně změnila.

Ekonomika.

"The Lanes" je obchodní, obytná a zábavní čtvrť s přístupem k moři na jižním konci. Skládá se z úzkých alejí spolu s ulicemi ve kterých je zřejmý původní rybářský charakter. Nejčastěji je zde možno nalézt klenotnictví, starožitnictví, restaurace a hospody.  "Churchil Square" je zastřešené obchodní centrum s plochou asi 43 660 m2 a nachází se zde 85 obchodů, 5 restaurací a 1 600 parkovacích míst. Původně bylo v 60. letech 19. století vybudováno jako otevřené obchodní centrum, které bylo v roce 1998 přestavěno. Další obchodní zóny se nacházejí na "Western Road" a "London Road".  Oblast "North Laine" (často zaměňována s "The Lanes") je obchodní, zábavná a obytná oblast situována na sever od "The Lanes". Její jméno pochází z anglosaského slova "Laine" označující zemědělský pozemek. Nachází se zde mnoho malých kaváren, obchodů s avantgardním zbožím a divadla. Ale její charakter se postupně mění. Vlivem zvyšování cen nemovitostí a místních daní se mnoho malých obchodů přestěhovalo jinam a tato oblast je obsazována podniky velkých zábavních firem.  Brighton má velkou hustotu společností podnikajících v mediální sféře, zvláště v její digitální oblasti, a od roku 1990 občas bývá označován jako "Silicon Beach".  Společnost American Express, sídlící na "Edward Street", je se svými asi 3 000 zaměstnanci největším zaměstnavatelem ve městě.

Správa.

V roce 1997 byla města Brighton a Hove spojena v jednu samosprávnou jednotku "Brighton and Hove"; k udělení statusu města královnou Alžbětou II. došlo v roce 2000 při příležitosti oslav milénia.  Brighton a Hove jsou částí tří obvodů pro volby do parlamentu v Londýně ("Brighton Kemptown", "Brighton Pavilion" a "Hove") a částí volebního obvodu Jihovýchodní Anglie pro volby do parlamentu Evropského.

Doprava.

Hlavní železniční stanicí je Brighton Station, odkud vyjíždějí časté spoje směrem na Victoria Station, letiště Gatwick a města Portsmouth, Ashford, Reading a Bedford. Vlaky na Birmingham a Manchester a přes Bristol směrem na Wales jezdí dvakrát za den.  Autobusovou dopravu v rámci měst Brighton a Hove a jejich blízkém okolí zajišťuje dopravní společnost "Brighton & Hove Bus and Coach Company", která provozuje asi 300 vozidel. Autobusová doprava má v nočních hodinách omezený rozsah.  Na pobřeží v okolí Brightonu je provozována nejstarší elektrická železnice světa – "Volks Electric Railway".

Kultura.

Pláže.

Hlavní turistickou atrakci Brightonu představují pláže. Jsou obklopené mnoha bary, restauracemi, nočními kluby a arkádami. Spolu s atrakcemi, které se nacházejí dále ve vnitrozemí, vytváří z města oblast nazývanou "Londýn na pobřeží". Brightonské pláže jsou pro Londýňany jedněmi z nejpřístupnějších turistických pláží.  V Brightonu se také nacházejí pláže vyhrazené nudistům (na jih od východní části kempu). Tato skutečnost je výjimečná v rámci Velké Británie, v níž je nudistických pláží v dosahu obydlených oblastí velmi málo.

Festivaly.

Každý rok v květnu probíhá v dvojměstí Brighton a Hove umělecký festival. Na různých místech se konají organizované průvody, například " Children's Parade", podívané s ohňostroji, divadelní představení, vystoupení hudebních skupin a další umělecké akce. Festival zahajují "Open Houses", kdy jsou dílny a ateliéry umělců otevřené pro veřejnost jako galerie a běžnou součástí je i prodej uměleckých děl majitelů dílen a jejich přátel.

Muzea a galerie.

V Brightonu se nachází velké množství muzeí, včetně městem provozovaného "Brighton Museum and Art Gallery", "Booth Museum of Natural History", "Brighton Fishing Museum" a "Brighton Toy and Model Museum". Existuje zde i mnoho soukromých galerií, z nichž některé se nachází v arkádách na pobřeží. Běžným zvykem je prodej uměleckých děl v kavárnách nebo dokonce i barech.

Divadla a kina.

Mezi nejvýznamnější divadla v Brightonu patří nedávno rozšířené Komedia a Theatre Royal. Dalšími jsou " Marlborough Theatre" a "Nightingale Theatre", obě se nacházejí nad hospodami a přitahují tak místní producenty.  Brighton má také bohatou filmovou historii a "Duke of York's Picture House" je v provozu od 22. září 1910.

Vzdělání.

Rada města Brighton and Hove spravuje 80 škol v tomto dvouměstí, z nichž se 54 nachází v Brightonu. University of Brighton navštěvuje asi 20 000 studentů. Učebny této vysoké školy jsou rozptýleny v několika částech města a některé se nachází i v "Falmeru" a Eastbourne. Centrem University of Sussex je soustředěno v oblasti mezi "Stanmer Park" a "Falmerem" asi 5 km od centra města. Tato škola má si 10 500 studentů.  V Brightonu se nachází i mnoho soukromých škol včetně "Brighton College", "Roedean School", "Steiner School" a "Montessori School". Mezi významné, státem podporované školy, je možno zařadit "Dorothy Stringer", "Varndean", "Hove Park" a "Cardinal Newman" (velká katolická střední škola).  V době letních prázdnin se do města sjíždí mnoho mladých studentů ze zahraničí aby navštěvovali kursy výuky anglického jazyka v některých z mnoha škol v Brightonu a Hove. Ve městě také existuje specializovaná hudební škola "Brighton Institute Of Modern Music".

Sport.

V Brightonu sídlí "Brighton & Hove Albion Football Club" a basketbalový klub "Brighton Bears". Každý rok je na pobřeží pořádán turnaj v plážovém fotbalu, jehož utkání se odehrávají na přechodně postaveném hřišti vzniklém navezením písku na pláž.  V Brightonu je také pořádán dostihový závod "Brighton Racecourse". Zvláštností je skutečnost, že pro dosažení potřebné délky trasy je na část ulice "Wilson Avenue" položen trávník a tak je v době dostihu uzavřena.  V Brightonu také sídlí jeden z nejstarších ragbyových klubů Anglie – "Brighton Rugby Club".

Turistické atrakce.

Royal Pavilion je bývalý královský palác postavený pro prince regenta na počátku 19. století a je pozoruhodný architekturou inspirovanou Indií a orientálním interiérem. Budovu paláce a okolní pozemek odkoupilo roku 1849 město za 53 000 £.  Brighton Pier (nebo také "Palace Pier", plným názvem "The Brighton Marine Palace and Pier") byl otevřen roku 1899 a je největším molem v Brightonu. Obsahuje zábavní park, restaurace a arkádové haly.  West Pier bylo postaveno roku 1866 a bylo uzavřeno roku 1975 pro následnou rekonstrukci. Bylo mezi dvěma nejvýznamnějšími památkově chráněnými moly Velké Británie dokud roku 2003 nebylo zničeno požárem. Na nábřeží před West Pier byla vystavěna 183 m vysoká vyhlídková věž BA i360 https://britishairwaysi360.com/, jejíž autorem je Marks Barfield, autor návrhu Londýnského oka.  Volk ́s Electric Railway, postavená roku 1883, vede po vnitřním okraji pláže od "Brighton Pier" až k "Black Rock". Jedná se o nejstarší provozovanou elektrickou železniční dráhu na světě.  Za nejstarší budovu v Brightonu je považován kostel Svatého Mikuláše, pocházející z 11. století. Běžně je také označován jako matka kostelů v Brightonu. Dalším významným chrámem je kostel Svatého Bartoloměje.  Podle expozice v Brightonském muzeu, je Brighton městem s nejdéle trvale provozovanou elektrickou sítí na světě s historií od roku 1882. Jiná města byla zásobována elektřinou již dříve ale nejednalo se o trvalé a nepřerušené provozování.  Z města jsou snadno dostupné i zářivě bílé křídové útesy Seven Sisters.

Brighton se nachází na jižním pobřeží Anglie a spolu s Hove tvoří souměstí "Brighton and Hove". Brighton je jedním z největších a nejznámějších pobřežních letovisek Velké Británie.

Brighton [] ist eine Stadt an der Küste des Ärmelkanals in der Grafschaft East Sussex. Sie bildet zusammen mit dem unmittelbar angrenzenden Hove die Unitary Authority Brighton and Hove. Die Stadt ist das größte und bekannteste Seebad im Vereinigten Königreich. Die unabhängigen, aber räumlich zusammengewachsenen Gemeinden Brighton, Hove und Portslade schlossen sich 1997 zu Brighton and Hove zusammen, das im Jahr 2001 den Status einer City erhielt. Im Gegensatz zu den alten Cities verfügen „Millennium-Cities“ wie Brighton und Hove jedoch nicht über alle königlichen City-Privilegien, wie zum Beispiel einen Bischofssitz.


Souvislosti a dělení.

Do souvislosti s termínem "extremismus" bývají dávány například radikalismus, fanatismus, fundamentalismus, terorismus, některé, většinovou společností nesdílené formy nacionalismu, fašismu, xenofobie a rasismu, nátlakové akce environmentálních či ekologistických aktivistů (tzv. ekoterorismus) atd.  Extremismus bývá dělen například na politický, náboženský, ekologický a národnostní.  Politický extremismus bývá někdy dělen na pravicový a levicový, přičemž o zařazení konkrétnějších hnutí do těchto skupin nepanuje úplná shoda. Obecně bývají některé marxisticko-leninské skupiny a ideologie řazeny k levicovému extremismu, neonacisté a další rasistická hnutí zpravidla k pravicovému extremismu. Anarchismus bývá řazen k levicovému extremismu.  Jiří Pehe o některých projevech pravicového extremismu napsal, že jsou „nedemokratickou obrannou reakcí proti změnám, které přesahují absorbční schopnosti společnosti.“  Někteří politologové smysluplnost pojmu extremismus zpochybňují a tvrdí, že tento pojem vede k přílišným zjednodušením.

Zprávy Ministerstva vnitra ČR.

Ministerstvo vnitra ČR extremismus jakožto bezpečnostní riziko systematicky sleduje a vyhodnocuje a nejméně od roku 1997 vydává o stavu extremismu každoroční zprávy.  Dne 22. listopadu 2006 se na základě rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 27. září 2005 potvrzeným rozsudkem Vrchního soudu v Praze ze dne 27. září 2006 omluvilo Nezávislému sociálně ekologickému hnutí (Nesehnutí) za neoprávněné uvedení ve Zprávě o problematice extremismu na území České republiky v roce 1999.

Spor na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy.

K významnému sporu o přístup k extremismu a akademické svobodě došlo na půdě Filozofické fakulty Univerzity Karlovy. Děkan fakulty Petr Kolář 25. dubna 2001 zrušil probíhající seminář "Typologie politického extremismu", který vedl v Ústavu politologie FF UK politolog Zdeněk Zbořil, a Zbořila i jeho nadřízeného finančně postihl. Na seminářích na základě pozvání vystupovali například Filip Vávra, sekretář Národně sociálního bloku a bývalý neformální šéf skupiny Národní odpor Praha, jemuž článek v Lidových novinách přičítá účast na útocích na synagogu (hajlování před synagogou) i na gay klub (téže diskuse se podle Práva na pozvání současně účastnil i anarchista Jakub Polák a dva policisté z protiextremistického oddělení policejního prezídia), jindy Jan Skácel, představitel Vlastenecké fronty, nebo anarchista Ondřej Slačálek. Zbořil zval na semináře i představitele skupin řazených jak k pravicovém, tak k levicovému extremismu a podle článku v Právu byl v minulosti neonacisty sám několikrát napaden a svými znaleckými posudky napomohl odsouzení několika z nich.  Předmětem sporu bylo, zda Zbořil tím, že zval do semináře extremisty, napomáhal jejich legitimizaci, anebo zda jde o přiměřený způsob studia extremismu, pokud proti nim v diskusi na akademické půdě jsou postaveni kvalitní oponenti. Akademický senát FF UK se 10. května 2001 neshodl na jednotném postoji a proto přijal kompromisní usnesení, jímž děkanovo rozhodnutí podpořil jen s výhradami. K zastáncům Zbořila patřili například romanista Giorgio Cadorini a historik Jan Pelikán, anarchista Jakub Polák, ministr vnitra Stanislav Gross (ČSSD), studentka politologie Kateřina Jacques a další. Děkanův postup proti Zbořilovi podpořili například historik Jan Wiener a tajemník Ústavu světových dějin Martin Kovář, člen Akademického senátu FF UK, historik Jan B. Uhlíř, politologové Rudolf Kučera z Fakulty sociálních věd UK a Miroslav Mareš z Masarykovy univerzity v Brně, vládní zmocněnec pro lidská práva Jan Jařab, poslanec Petr Koháček (ODS), předseda vlády Miloš Zeman (ČSSD) a další.

Extremismus je termín, jímž bývají označovány jednání, ideologie či skupiny mimo hlavní (střední) proud společnosti, kterým je připisováno porušování či neuznávání základních etických, právních a jiných důležitých společenských standardů, zejména ve spojení s verbální nebo fyzickou agresivitou, násilím nebo hrozbou násilí, historickým revizionismem, sociální demagogií, motivované zejména rasovou, národnostní, náboženskou, třídní nebo jinou sociální nenávistí.

Als Extremismus bezeichnen Behörden in Deutschland seit etwa 1973 politische Einstellungen und Bestrebungen, die sie den äußersten Rändern des politischen Spektrums jenseits der freiheitlich demokratischen Grundordnung zuordnen. Der Begriff ersetzte im offiziellen Sprachgebrauch den bis dahin gebräuchlichen "Radikalismus", welcher nunmehr für politische Einstellungen am Rande – aber noch innerhalb – des demokratischen Spektrums verwendet wird. Der Begriff, auch in Form der Extremismustheorie, ist in der Politikwissenschaft umstritten.


Průběh toku.

Neretva pramení přímo pod vrchem Čemerno (masiv Zelengoru), nedaleko hranic Bosny a Hercegoviny s Černou Horou v nadmořské výšce 1095 m. Poté teče kaňonem na severozápad přes Dinárskou vysočinu (oblíbená turistická oblast). Prudká horská bystřina zde patří k nejchladnějším řekám na území Bosny a Hercegoviny; její teplota se pohybuje i v létě okolo 7-8 °C. Údolí řeky v horním toku jsou hluboká 600-800 m.  Na horním toku přibírá Neretva přítoky Repešnica, Rakitnica a Ljuta s pravé strany, a dále říčky Lađanica, Župski Krupac, Bukovica, Bijela, Krupac, Trešanica, Idbarčica, Kraljuščica a Neretvica ze strany levé. V dolní části toku jsou přítoky Neretvy Bregava a Trebižat.  Řeka dále protéká městy Konjic a Jablanica. V Jablanici se nachází hydroelektrárna, jedna z největších v zemi. Hráz je vysoká 85 m a vytváří Jablanickou přehradu. Na řece se nachází celkem 9 vodních elektráren. Kromě Jablanice (dokočená v roce 1954) jsou to i Grabovica (1981), Peć-Mlini (2004) a Mostarsko Blato (2012). Všechny přehrady se nacházejí v úseku Konjic-Mostar.  Dále řeka teče na jih soutěskou do Mostaru (je tudy vedená i silnice a železnice Dubrovník–Sarajevo), protéká pod jeho Starým mostem, a dále na jih do Metkoviće. Pod Mostarem se Neretva rozšiřuje.  Směrem na jih od Počitelje přes Čapljinu až k ústí moře se nachází dolní tok řeky. V průběhu minulých desetiletí byl tento dolní tok značným způsobem kultivován. Byly vysušeny původní bažiny a tok řeky byl napřímen tak, aby bylo možné údolí řeky využít k zemědělství. Pěstují se zde různé plodiny, od obilovin až po středomořské ovoce. Údolí řeky patřilo v dobách socialistické Jugoslávie k nejúrodnějším oblastem v zemi.  Regulace řeky umožnila její splavnost. Povodně byly zabráněny prostřednictvím valů, které vznikly na březích řeky. Regulace měla nicméně za výsledek změnu přísunu vody do řeky; v letních měsících již do Neretvy přitéká voda, která přicházela do řeky z těchto močálů. Snížil se také přísun sedimentů do říčního koryta, a to se tak od zregulování řeky prohloubilo o 2-3 metry.  Posledních 22 km protéká Chorvatskem. Největším přítokem řeky je říčka Trebižat, která se do ní vlévá u Čapljiny. Jihovýchodně od města Ploče se řeka vlévá do Jaderského moře. Delta řeky, která je od roku 1992 přírodní rezervací, má rozlohu 196 km. V blízkosti Opuzenu se řeka větví do 12 ramen. Její voda dál teče Malostonským zálivem a Neretvanským průlivem.

Vodní stav.

Průměrný průtok činí 280 m3/s. Vysoké vodní stavy nastávají na jaře a na podzim. Je splavná do "Metkoviće" (20 km od ústí)

Plány.

Vláda Bosny a Hercegoviny plánovala vybudovat další minimálně tři přehrady (Konjic, Ulog, Zalomka, Nevesinje, Klokun), které by se nacházely v kaňonu řeky. Proti tomu protestovali ekologové, kteří namítali, že kaňon Neretvy je jeden z nejkrásnějších v zemi a neměl by být takto zničen.

Neretva (, italsky "Narenta") je řeka v Bosně a Hercegovině (Hercegovsko-neretvanský kanton) a Chorvatsku (Dubrovnicko-neretvanská župa). Pramení v Dinárských horách a teče na jih, kde ústí deltou do Jaderského moře. Je 225 km dlouhá; 203 km jejího toku je na území Bosny a Hercegoviny a 22 v Chorvatsku. Povodí má rozlohu 5600 km2. Je jedinou řekou na území Bosny a Hercegoviny, které se do Jaderského moře vlévá.

Die Neretva (, ; in der Antike, lateinisch "Naro") ist der bedeutendste Fluss der Herzegowina. Sie ist 225 km lang, davon liegen 203 km in Bosnien und Herzegowina sowie 22 km in Kroatien.


Původ run.

Původ runových zápisů je stále nejistý. Mnoho znaků staršího futharku je na pohled blízce podobno znakům latinky. Některé další runy se potom podobají znakům severoitalské, rétorománské, lepontské či benátské abecedě z 5. až 1. stol. př. n. l., které jsou si navzájem dosti podobné a jsou následovníky staré italské abecedy. Nicméně souvislost není věrohodně doložitelná a prvotní hypotéza původu, která poukazovala na možnost zjednodušení znaků uvedených abeced, respektive jejich úpravu pro ulehčení záznamu rytím a tesáním, byla opuštěna (nejsilnějším protiargumentem je fakt, že některé tvary run jsou pro rytí/tesání mnohem složitější, než by byly jejich uvažované vzory). Runy by tedy bylo možno nejspíše považovat za nezávisle vzniklé, respektive jen se základním vztahem vzniklé, původní germánskými písmo (z cca 1. až 2. stol. n. l.?).  Runová abeceda se nazývá futhark/futhork (dříve se runa Ansuz vyslovovala jako A, později jako O) a to podle prvních písmen (stejně jako a-be-ce-da) a je rozdělena na 3 sady (skupiny písmen), nazývané potom aettir (pl.) (aett sg.) (= „rodiny“). Existuje několik druhů futharku, drobně se lišících ve vzhledu jednotlivých písmen nebo jejich významu.  První futhark (germánský futhark prostý) obsahuje 24 znaků, druhý (anglosaský futhork) 28–33 znaků a třetí (vikinský futhork) jenom 16 znaků. Runy sloužily nejen k zápisu textů, ale především k magickým účelům, jako je věštba nebo různé formule a talismany. Dnes umíme runové znaky rozluštit, smysl některých textů nám však zůstává utajen. Runy nerozeznávají rozdíly mezi dlouhými a krátkými samohláskami.  Runy se obvykle ryly do kamenů či dřeva. V případě rituálního nebo magického použití pak byly dodržovány postupy popsané v básni Runatál, části ságy Hávamál (Výroky Vysokého), především pak barvení, které se provádělo též i krví pisatele.  Runám se přičítá božský původ. Ságy praví, že bůh Ódin obětoval sám sebe, aby dosáhl vyššího vědění. Tato historie je popsána v jednom ze základních děl severské mytologie, epické básni Runatál, která je částí rozsáhlého díla Havamálu. Následující úryvek popisuje Odinovu oběť:  Podělil se pak o své vědění s elfy, trpaslíky, obry a dokonce i lidmi, což je detailně popsáno v dalším úryvku z Runatálu:  V Runatálu je rovněž obsažena část, popisující umění práce s runami. Jsou zde vyjmenovány jednotlivé úkony, které musí schopný runopisec ovládat:  Runoví mistři (runici) i mistryně (alruny; na Severu bylo vždy lepší postavení žen než tomu bylo u žen slovanských, především byly ženy preferovány v úkonech týkajících se magie, věštění a léčení), jinak též obecně runopisci, se snažili ovládnout runy. Četli runy složené z větviček, tesali do skal a kamenů, vyřezávali je do dřeva, používali pro komunikaci na dálku a při zapisování skaldských veršů a samozřejmě při věštbách (runové kalendáře) a zaříkadlech.

Alfred Jarry (8. září 1873 Laval, Mayenne – 1. listopadu 1907 Paříž) byl francouzský básník, romanopisec a dramatik. Jeho nejznámějším dílem je "Král Ubu", které bývá chápáno jako předchůdce absurdního dramatu. Jarry je rovněž autorem vědecké parodie známé pod jménem 'patafyzika (Jarry požadoval psaní s apostrofem).

Woronesch ( (), wiss. Transliteration "Voronež") ist die Hauptstadt der Oblast Woronesch in Russland. Sie hatte bei der letzten Volkszählung Einwohner (; unter anderem durch Eingemeindung aller umliegenden Ortschaften des Stadtkreises stieg die Einwohnerzahl bis 2017 auf 1.039.801). Woronesch belegt unter den größten Städten Russlands damit Platz 14 und ist das wichtigste Zentrum im südlichen Zentralrussland.


Agora a svobodný občan.

Původně byla agora jen volné místo, kde se konaly trhy (zejména dopoledne), ale hlavně shromáždiště svobodných občanů, nezbytná součást starověkých řeckých poleis - městských států. Zde se konaly veřejné bohoslužby, vojenská cvičení, vyhlašovala se rozhodnutí panovníka nebo rady. Později se kolem agory stavěly důležité veřejné budovy jako městská rada (búleutérion) a prytaneion, chrámy a v bohatých městech lázně, honosná sloupořadí (stoa), která poskytovala stín a chránila proti dešti.  Svobodný občan byl ten, kdo mohl většinu času trávit na (politické) agoře a věnovat se tak záležitostem obce. Aristotelés v "Politice" zastával názor, že veřejná (politická) agora jako shromaždiště občanů musí být oddělena od tržiště, kde se obchoduje. U tržiště má být i úřad dozoru nad trhem a další úřady. V Athénách na agoře působili úředníci zvaní agoránomové, kteří dohlíželi, aby zboží na tržišti bylo čisté a neporušené. Kromě toho vybírali poplatky od cizích obchodníků za povolení k prodeji zboží. Ve starší době také dbali o dodržování stanovených měr a vah a provinilcům ukládali pokuty.

Historie.

První agory se objevovaly v 8. století př. n. l. Nejznámější na světě je agora v Athénách. Agora ve Smyrně (dnešní Izmir) je jedna z nejlépe zachovaných. Největší zachovaná agora (196 x 164 m) je v maloasijském městě Milétu.  Ve starověkém Římě plnilo podobnou funkci fórum a ve středověkých městech náměstí. Také zde byly obě funkce často odděleny, například jako „horní“ a „dolní“ náměstí.  Od slova agora je odvozeno například slovo agorafobie, čili strach z otevřených prostranství.

Agora (řecky αγορά neboli αγορα, u Homéra lidové shromáždění a odtud i shromaždiště) znamená shromaždiště uprostřed starověkého města, kde se odehrával veřejný život.

Die Agora (, Plural "Agorai") war im antiken Griechenland der zentrale Fest-, Versammlungs- und Marktplatz einer Stadt. Sie war damit eine bedeutende gesellschaftliche Institution und ein kennzeichnendes Merkmal der griechischen Polis. Als zentraler Kultplatz war sie der Veranstaltungsort vieler für die Ausbildung einer gemeinsamen Identität entscheidender religiöser Feste mit gymnischen und musischen Agonen. Als Ort der Volks- und Gerichtsversammlungen kam ihr eine herausragende Rolle für das geordnete Zusammenleben in der Gemeinschaft zu. Bei Homer gilt das Fehlen einer Agora als ein Anzeichen für Recht- und Gesetzlosigkeit. Laut Herodot war die Agora für den Perserkönig Kyros II. das bestimmende Merkmal einer selbstständigen griechischen Stadt ("Historien" 1.153).


Historie.

Za vynálezce fotopušky se považuje Étienne-Jules Marey, který se v osmdesátých letech 19. století začal podílet na vývoji chronofotografie, která mohla sloužit dokonce pro trojrozměrnou rekonstrukci pohybu. Použil rotující fotografickou desku v kameře, která byla podobná zbrani (1882), světlo-citlivý papír nebo celuloid (1888), následně také projekční techniku (1893) a 35 mm kameru (1899). Jeho první puška z roku 1882 byla schopná zaznamenat 12 snímků za sekundu, všechny zachytila na jeden jediný obrázek. Jeho studie se týkaly pohybu lidského těla a různých zvířat.  Již v roce 1869 vynalezl Eadweard Muybridge jednu z prvních kamerových závěrek. V roce 1877 nafotografoval své rozsáhlé experimenty a zdokonalil svou techniku. Fotografoval až třiceti kamerami a jako výsledek své práce ve Filadelfii roku 1887 zveřejnil 781 světlotisků pod názvem "Animal Locomotion" a "The Human Figure in Motion". V roce 1883 vynalezl kameru, která umožňovala zachytit celou sérii expozic na jednu desku, čímž získal pohybový diagram. Později zkonstruoval kameru, která při každém osvitu udělala samostatný snímek jedné pohybové fáze. Zoopraxiskop je promítačka, kde jsou na kotouči nalepené fotografie. Při točení klikou se kotouč otáčel a přes čočky se na plátno promítal pohybující se obraz.  Mareyovo dílo "La machine animale" z roku 1873 inspirovalo guvernéra Lelanda Stanforda k sázce s Eadweardem Muybridgem o pět let později; a také k dalším chronofotografickým studiím zvířat v pohybu speciálními kamerami. Marey sám se naopak nechal inspirovat Muybridgovým dílem "Animal Locomotion" (1877), aby vylepšil astronomický revolver Julese Janssena (1874) a vynalezl svou chronofotografickou pušku, pomocí které mohly být zachyceny pohybující se objekty v prostoru.  Od této chvíle to byl jen krůček ke kinematografii.

Fotografická puška nebo fotopuška je fotoaparát, který má teleobjektiv a zpravidla také ramenní opěrku, takže tvarem připomíná pušku. Dá se s ní fotografovat na velké vzdálenosti.

Die chronofotografische Flinte (auch bekannt als fotografisches Gewehr) ist eine Erfindung des französischen Physiologen Étienne-Jules Marey aus dem Jahr 1883, die das Visieren und Fotografieren von im Raum bewegten Objekten erlaubte.


Životopis.

Byl přezdíván „Nepřemožitelný Šúsaku“ poté co získal skvělé skóre za 19 po sobě jdoucích vítězství v každoročních hradních hrách. Ačkoli ostatní říkají, že nebyl silnější než jeho učitel, Honinbó Šúwa, který podle pravidel nemohl hrát v hradních hrách. Z úcty k učiteli, Šúsaku odmítl proti němu hrát s bílými kameny, takže neexistuje žádný přesný odhad rozdílu jejich sil. Například, Šúsaku měl kladné skóre proti hráči Óta Júzó, ale stále v něm viděl těžkého soupeře, zatímco Šúwa ho porazil snadněji.  Šúsaku je jeden ze dvou hráčů, kteří dostali titul "Kisei", ten druhý byl Honinbó Dósaku (1645 - 1702). Tento titul byl zpočátku udělen Honinbó Džówovi, ale jeho politické manévrování způsobilo, že byl titul udělen Šúsakovi.

Mládí.

Narodil se na ostrově Innošima blízko města Onomiči v prefektuře Hirošima japonskému obchodníkovi Kuwahara Wazoovi. Kníže Asano, místní daimjó, se stal jeho patronem, poté co s ním hrál a dovolil mu studovat u svého vlastního osobního trenéra, jímž byl mnich Hošin, profesionální hráč go.  V roce 1837, v osmi letech, měl Šúsaku schopnosti jako profesionální hráč. Opustil domov a odešel do školy Hon'inbó (jednou z nejdůležitějších institucí go v Japonsku, která vychovala spoustu Kisei a mnoho Meidžinů) oficiálně jako student Honinbó Džówy, ale jeho studium probíhalo spíše se staršími studenty. 3. ledna 1840 dostal šodan (první profesionální dan).

Rychlý vzestup.

V roce 1840 Šúsaku opustil Edo a vrátil se domů na jeden rok. V následujících letech si upevnil růst tříd dosahující čtvrtého danu a v roce 1844 se na delší čas znovu vrátil domů. V dubnu až květnu 1846 se vrátil do Edo hrát proti Gennanovi Insekimu, pravděpodobně nejsilnějšímu hráči té doby. Šúsaku hrál dvouhendikep, ale Gennan ho shledal velmi silným, a tak partii odvolal. Novou hru, dodnes známou jako partie červenajících uší, Šúsaku zahájil s černými kameny. Gennan hrál nové džóseki (otevřená variace v rohu) a Šúsaku chybně odpověděl. Bojoval obtížně a ještě v polovině hry všichni, kteří sledovali hru, mysleli, že Gennan vyhrává. Až na jednoho doktora, který se přiznal, že se v go příliš nevyzná, ale zato zpozoroval, že Gennanovi uši po jednom tahu, který Šúsaku zahrál, zrudly. Znamenalo to, že Šúsaku zahrál tah, který Gennana překvapil. Nakonec Šúsaku vyhrál o dva body. Tato partie je jedna z nejslavnějších.  Po návratu do Edo, Šúsaku nejen že dostal 5. dan, ale byl oficiálně prohlášen dědicem Honinbó Šúwy, jenž se stal hlavou domu Honinbó. Šúsaku zpočátku odmítl z důvodu svých závazků ke knížeti Asanovi. Poté co se problém urovnal, Šúsaku přijal.  Jako oficiální dědic Honinbóova domu, měl Šúsaku vysokou pozici. Jeho třída také vzrostla na konečný 7. dan, ačkoli nebylo známo přesně kdy. Někteří říkají, že v roce 1849, zatímco jiní říkají, že v roce 1853. Po zesílení, když si jeho hlavní rival a přítel Óta Júzó vzal hendikep, byl všeobecně považován za nejsilnějšího hráče s výjimkou Šúwy.  V roce 1862 vypukla v Japonsku epidemie cholery. Šúsaku dohlížel na pacienty uvnitř Honinbova domu a sám onemocněl. Zemřel 10. srpna.  Šúsakovo jméno je spojováno s Šúsakovým zahájením, metodou zahájení hry pro černého, již dotáhl k dokonalosti a která byla až do 30. let 20. století nejpoužívanější a nejpopulárnější metodou zahájení hry.

Sandžúbango.

V roce 1853 hrála skupina hráčů v sídle v Edu. Těmito hráči byli Jasui Sanči, Ito Šówa, Sakaguči Sentoku, Hattori Seitecu a Óta Júzó. Mluvili o Šúsakovi a přišli na to, že je Šúsaku nejsilnějším hráčem té doby, ale Óta Júzó nesouhlasil. Řekl, že je teprve uprostřed sérií her, které s ním hraje. Akai Gorosaku, který byl slavným sponzorem go oněch časů, to slyšel a rozhodl se sponzorovat neslýchané sandžúbango mezi Ótou a Šúsaku. Bitva začala v roce 1853. Óta Júzó byl 46 let starý a dosáhl 7. danu, zatímco Šúsaku byl 24 let starý a měl 6. dan. Hry byly hrány jednou týdně, rychleji než běžné džúbango. Júzó na tom byl až do jedenácté hry dobře, ale poté se situace změnila. Po sedmnácté hře prohrával Óta Júzó o čtyři hry. 21. hra se hrála v červenci, ale 22. se nehrála až do srpna toho roku, důvod však není znám. 22. hra se hrála v Ótově domě, čímž se lišila od předchozích her, které se konaly na mnohem neutrálnějších místech. Óta opět prohrál a dějiště hry bylo přesunuto na neutrálnější místo. Věří se nicméně, že výsledek 23. hry byl předem domluven. Trvala skoro 24 hodin a skončila nerozhodně. To zachránilo Óta od ponížení. Tolik to bylo považováno uhrání remízy za bílého za velký čin, že to bylo použito spolu s Šúsakovým odvoláním na hradní hry, jako omluva za odložení dalšího zápasu.

Honinbó Šúsaku (: 本因坊 秀策, "Hon'inbó Šúsaku", narozen jako Toradžiró Kuwabara 桑原 虎次郎, "Kuwabara Toradžiró"; 6. června 1829 — 10. srpna 1862) byl profesionálním hráčem go a je považován za nejlepšího hráče zlaté doby go v polovině 19. století.

Hon’inbō Shūsaku (jap. ; gebürtig, "Kuwabara Torajirō"; * 6. Juni 1829 (traditionell: Bunsei 12/5/5) auf Innoshima, Provinz Bingo (heute: Innoshima-Tonoura, Onomichi, Präfektur Hiroshima), Japan; † 3. September 1862 (Bunkyū 2/8/10) in Edo (heute: Tokio)) war ein japanischer Go-Spieler.


Anatomie.

U nižších obratlovců je střední mozek nejvyšší motorickou oblastí.  U vyšších obratlovců se začíná vyvíjet "lamina quadrigemina", s tím jak se zdokonaluje sluchový a zrakový systém. Colliculi superiores se spojují s vlákny "tractus opticus" (zraková dráha) a colliculi inferiores s vlákny "lemniscus lateralis" (sluchová dráha). Paralelně dochází ke vzniku okohybných nervů v nc. ruber a v nc. niger.  "Na průřezu středním mozkem rozlišujeme tyto struktury:"

Fyziologie.

Colliculi superiores.

jsou centrem nepodmíněných zrakových reflexů, tzn. pohybů očí, hlavy nebo i celého těla vyvolaných drážděním sítnic. Sjednocují i sluchovězrakové a vestibulovizuální přicházející signály jako jsou lokalizace zvuku, polohy a těla.

Colliculi inferiores.

jsou centrem nepodmíněných sluchových reflexů, pohybů uší, hlavy nebo celého těla. Reflexy jsou vyvolány stimulací sluchového čidla. Podílejí se také na určení místa vzniku zvuku (lokalizaci zdroje).

Lamina quadrigemina (čtverhrbolí).

je významným centrem tzv. strážného, pohotovostního reflexu ("startle reflex"), což je soubor složitých nepodmíněných reflexů, které se vybavují náhlými podněty působícími především na zrak a sluch. Je aktivní ve spánku (strážní funkce) a při nadprahovém sluchovém podnětu aktivuje komplex činností, které vedou k probuzení.  Oddíl středního mozku ležící nejvíce nahoře (kraniálně) je odpovědný za vybavení zornicového reflexu. Střední mozek je také důležitý při udržování vzpřímené polohy těla – tzv. vzpřimovací reflexy (dovolují obnovit normální vzpřímenou polohu těla např. po upadnutí nebo sezení).

Patologie.

Poškození jader okohybných nervů způsobí obrnu příslušného okohybného svalu.  Poškození tegmentálních jader (nc. ruber, substantia nigra) a retikulární formace má za následek poruchy mimovolních pohybů a svalového napětí. Při přerušení pedunkulu koncového mozku se objeví příznaky spastické obrny.

Střední mozek (: "mesencephalon") je oddíl centrální nervové soustavy, který umožňuje zprostředkování důležitých reflexů a procházejí jím dráhy, které vedou signály z páteřní míchy do mozečku a mozkové kůry, a také vzruchy opačným směrem z mozkové kůry a bazálních ganglií do mozečku, prodloužené a páteřní míchy.

Das Mittelhirn (gr. "Mesencephalon") ist ein Teil des Hirnstamms und liegt zwischen Brücke ("Pons") und Zwischenhirn ("Diencephalon"). Während das Mittelhirn bei Fischen und Reptilien noch weitgehend die Funktionen des Endhirns der Säugetiere ausübt und Seh-, Hörbahn und die Bahnen der Oberflächensensibilität hier enden, ist es bei Säugetieren die Verbindung zwischen Rautenhirn und Zwischenhirn und vor allem für die Koordination der Motorik zuständig, wird dabei aber durch übergeordnete Zentren weitgehend kontrolliert. Das Mittelhirn steuert die meisten Augenmuskeln und ist ein wichtiger Bestandteil des extrapyramidalen Systems. Das Mittelhirn lässt sich in drei Schichten gliedern. In der vorne gelegenen Basis des Mittelhirns liegen die Großhirnschenkel ("Crura cerebri"), nach dorsal folgt die Mittelhirnhaube ("Tegmentum mesencephali"). Beide zusammen werden als "Pedunculi cerebri" („Großhirnstiele“) bezeichnet. Darauf folgt das Mittelhirndach ("Tectum mesencephali" oder "Lamina tecti"). Zwischen Tegmentum und Tectum liegt der beim erwachsenen Menschen etwa 1,5 cm lange Hirnwasserkanal des Mittelhirns (Aquaeductus mesencephali), der vom Zentralen Höhlengrau umgeben wird.


Způsob zápisu.

Zdrojem a nosičem magnetického pole je tenká vrstva zmagnetované feromagnetické látky. K zápisu informace se využívá nejčastěji místního zahřátí zmagnetovaného materiálu na Curieovu teplotu (např. krystaly MnSi, EuO, PtCO), při které dochází ke změně struktury látky a při které je citlivá i na malá magnetická pole.  Způsob zápisu probíhá tedy tak, že se magnetická hlava přepne do stavu logické nuly, laser se nastaví na vyšší výkon, ohřeje blok datových bitů na teplotu Curieho bodu a magnetická hlava zapíše logické nuly. Následuje druhá fáze – v dotyčném bloku se ohřejí místa budoucích logických jedniček a magnetická hlava zapíše logické jedničky. Ohřáté lokace se velmi rychle ochlazují a magnetické domény pak zůstávají doslova zmrazeny v tenké feromagnetické vrstvě.

Způsob čtení.

Čtení probíhá laserovým paprskem malého výkonu. Využívá se zde tzv. Kerrova efektu. U světelného svazku, který dopadne na zmagnetizovanou doménu dochází ke stáčení polarizační roviny odraženého světla buď na jednu nebo druhou stranu podle toho, jak je doména polarizována. Citlivé polarizační filtry ve čtecí hlavě pak poznají, zda byl zaznamenán bit 0 nebo bit 1.

Rozdělení magnetooptických disků.

Existují dva typy magnetooptických disků:  Magnetooptické disky se vyrábějí ve dvou rozměrech a to 5,25" a 3,5". Kapacity těchto disků se pohybují od 128 MB až po 600 GB a neustále se vyvíjejí. Nevyžadují náročnou údržbu, lze je otírat a mýt běžným saponátem. Životnost dat bývá až 100 let. Ukládání dat na magnetooptická média je poměrně drahé, stejně tak i cena samotných mechanik. Klesá však při zvyšování požadavků na kapacitu. Kromě samotných magnetooptických jednotek se používají magnetooptické knihovny, ve kterých bývá mechanismus pro automatickou výměnu disků a většinou více než jedna mechanika.

Magnetooptický disk je magnetické záznamové médium. Magnetooptické disky jsou vyrobeny ze silně magnetických materiálů. Orientaci magnetických částic nelze u těchto disků za normálního stavu ovlivnit. Čteny jsou pomocí magnetooptických mechanik. Jedním z výrobců těchto disků jsou firmy 3M a SONY. Jedním z principů použitých v prototypech je využití rozdílu magnetických vlastností některých materiálů (např. slitiny fermia, železa a kobaltu) za různých teplot – kritický je tzv. Curieho bod 240 °C. V čtecí a zápisové hlavě je kromě optického systému také malá cívka vytvářející slabé magnetické pole. Při záznamu informace se využívá toho, že lokální zmagnetování vrstvy se provede jen v těch místech, která jsou laserem ohřáta na Curieho bod. Čtení je založeno na tom, že odrazivost zmagnetovaných a nezmagnetovaných míst na povrchu disku, se liší.

Die Magneto-Optical Disk ("MO-Disk" auch "MOD", dt. „magnetooptische Diskette“) ist ein rotierendes Speichermedium, das magnetisch beschrieben und optisch ausgelesen wird.


Popis.

FV101 Scorpion byl navržen jako rychlé a lehké průzkumné vozidlo s možností leteckého transportu. Jeho pancéřování tvoří z velké části slitina hliníku. Kanón ráže 76 mm typu L23A1 je schopen střelby municí L29 HESH, L24 HE, L32 (dýmová), L33 (kartáč).  Do vozidla byl standardně montován benzinový motor "Jaguar" s obsahem 4,2 l, který byl vybrán pro dobrý poměr výkon/hmotnost. Někteří zákazníci však preferovali dieselový motor "Perkins", protože má delší životnost a je u něj menší riziko vzniku požáru. Všechny modely jsou schopny dosáhnout maximální rychlost okolo 80 km/h.  Výrobcem Scorpionů byla britská společnost Alvis Vickers. Vyrobilo se jich více než 3000 ks. Scorpiony byly nasazeny do služby v britských ozbrojených silách roku 1973. Scorpion je jedno z nejrychlejších pásových bojových vozidel na světě. Scorpion byl jako jediné britské obrněné vozidlo nasazen roku 1982 v argentinsko-britské válce o Falklandy, protože kvůli malému plošnému zatížení mohl jako jedno z mála tehdejších obrněných vozidel operovat v tamějších podmínkách.  Scorpion byl v Británii vyřazen ze služby kvůli nevyhovujícímu kanónu L23A1. Použitím podvozku ze Scorpionu a věže z britského průzkumného vozidla FV721 Fox později vznikl lehký tank "Sabre".

Výzbroj.

Scorpion je vybaven, s výjimkou 90mm verzí, kanónem ráže 76 mm. Ve vozidle je 40 ks nábojů pro kanón (33 ks u 90mm verze). Sekundární výzbroj tvoří kulomet 7,62 mm se zásobou 3000 ks nábojů a granátomety.  Scorpion 90 (exportní verze) je vyzbrojen 90mm kanónem M-A1 vybaveným úsťovou brzdou. Byl dodán do Indonésie, Malajsie a Venezuely.

Uživatelé.

Belgie (701 ks), Botswana, Brunej, Chile, Indie, Írán, Irsko, Jordánsko, Malajsie (26 ks – 90mm kanón), Indonésie (100 ks – 90mm kanón), Nový Zéland, Omán, Filipíny (41 ks), Španělsko, Thajsko, Spojené království, Venezuela (90 ks).

FV101 Scorpion je pásové obrněné vozidlo britského původu (někdy označované jako "lehký tank"), které patří do řady bojových průzkumných vozidel – "Combat Vehicle Reconnaissance (Tracked)", ve zkratce "CVR(T)".

Der Scorpion ist ein leichter Spähpanzer, der ab 1972 in England von Alvis hergestellt wurde. Neben Großbritannien haben 1974 Belgien und eine Reihe weiterer Staaten vor allem in der dritten Welt den Scorpion eingeführt.


Život.

Whiteová se narodila 26. listopadu 1827 v Gorhamu ve státě Maine. V mládí se nechala inspirovat milleritským kazatelem, hlásající blízký konec světa, jež má nastat v roce 1843 nebo 1844. Když se tak nestalo, dostalo se jí zjevení, v kterém byla ujištěna o správnosti počínání komunity, v níž žila. Z této skupinky adventistů, navazujících na W. Millera se v 60. letech 19. století utvořila Církev adventistů sedmého dne.  Ellen G. Whiteová dostávala soukromá zjevení a vize po zbytek svého života. Tato zjevení měla charakter jak soukromý, tak i věroučný a ovlivnila tak utváření věrouky adventistů sedmého dne. V polemikách s jinými církvemi však současníci E.G. White zdůrazňovali, že její zjevení neměla nikdy ve věrouce iniciační roli, ale spíše roli potvrzující. Ve věroučných bodech církve, jejichž hlavní část je obsažena také v křestním slibu, je uznána Božská inspirace jejích spisů. Tato inspirace sice není vnímána jako alternativní zdroj Zjevení k Písmu, její zjevení jsou však v adventizmu vnímány jako pro církev závaznější než je tomu např. u soukromých zjevení u světců římskokatolické církve. V adventizmu však existuje široký, především laický proud, který se nazývá progresivní (odpůrci je pak nazýván liberální, ač s teologickým liberalizmem 19. a 20. století nesouvisí), jež je k inspiraci jejích spisů skeptický. Odpůrci víry v inspirovanost zjevení E. G. Whiteové poukazují na vážný úraz hlavy utrpěný v dětství a její celkové chatrné zdraví, jež může stát za jejími zážitky. Její obhájci poukazují na skutečnost, že v jejích viděních byly obsaženy znalosti, jimiž ona sama nedisponovala (např. poznatky ze soudobé astronomie).  Zemřela 16. července 1915 v Elmshavenu.

Přínos.

Jejím přínosem ve formování adventismu sedmého dne je na prvním místě důraz na zdravý životní styl, především odmítání alkoholu a tabáku a ve vhodných podmínkách také vegetariánství. Velmi se angažovala také v budování adventistického systému školských a zdravotnických zařízení. V teologických debatách v posledních dvou dekádách 19. století také podpořila v adventismu christocentrický směr, jenž reagoval na přehnanou tematizaci adventistických specifických učení na úkor základních křesťanských nauk. Do jisté míry bylo také její zásluhou, že se v adventizmu neprosadily antitrinitární nauky a adventizmus se formoval na křesťanské platformě. Ač je dnes její odkaz spojený spíše s tzv. historickým adventismem, který se snaží pevně stát za teologií prvních generací amerických adventistů, ve své době vystupovala spíše pro zdravý posun teologie a chápání základních biblických pravd a odmítala strnulý dogmatismus.

Dílo.

Za svého života napsala přes 5000 článků a na 40 knih, které se čtou dodnes.

Výběr děl.

"Cesta ke Kristu" (česky poprvé 1894)  série pěti knih pod názvem "Drama věků"  "Myšlenky z hory blahoslavenství"  "Výchova"

Ellen Gould Whiteová (26. listopadu 1827 − 16. července 1915), rozená Harmonová, patří mezi nejvlivnější postavy první generace Adventistů sedmého dne.

Ellen Gould Harmon White (* 26. November 1827 in Gorham, Maine als "Ellen Gould Harmon"; † 16. Juli 1915 in St. Helena, Kalifornien) war eine Mitbegründerin der Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten. Die meiste Zeit ihres Lebens verbrachte sie in den Vereinigten Staaten. Von 1885 bis 1887 besuchte Ellen White verschiedene Länder in Nord- und Westeuropa und von 1891 bis 1900 lebte sie in Australien.


Obsah románu.

Román se odehrává v roce 1873 a vypráví dobrodružný příběh o patnáctiletém plavčíkovi americké velrybářské lodi Poutník Dicku Sandovi. Dick byl jako nemluvně nalezen na ulici v New Yorku a byl vychován majitelem lodi, sanfranciským rejdařem Weldonem, který ho bral jako své vlastní dítě.  Poutník pod vedením kapitána Hulla plul z neúspěšného lovu velryb z jižních částí Tichého oceánu zpět do San Francisca. V Aucklandu na Novém Zélandu vyzvedl ještě paní Weldonovou, ženu majitele lodi, a jeho syna Jacka (oba zde musel pan Weldon před časem zanechat kvůli Jackově nemoci). Dalšími cestujícími se stala ještě černoška Nan, chůva malého Jacka, bratranec Benedikt (což byl vzdálený příbuzný Weldonů a vášnivý entomolog) a Negoro, zamlklý portugalský lodní kuchař, o kterém toho nikdo moc nevěděl. Při plavbě zachránil Poutník z nalezeného vraku ještě pět černochů, mezi nimi siláka Herkula, a také psa Dinga, který z neznámých důvodů Negora nenáviděl. Po nějakém čase postihla loď Poutník katastrofa. Celá posádka lodi včetně kapitána Hulla zahynula při lovu na velrybu, která chránila své mládě. Dick jako jediný zbylý námořník je nucen se ujmout řízení lodi. Netuší však, že mají na lodi zločince. Jedné noci vloží Negoro tajně pod kompas magnet a ostatní navigační prostředky pokazí. Protože je Dick Sand příliš mladý na výpočty podle hvězd, pluje loď špatným směrem. Nakonec je loď v hrozné bouři těžce poškozena a cestující jsou nuceni u neznámého břehu Poutníka opustit. Druhý den jednak zjistí, že Negoro zmizel, a jednak potkávají v džungli muže jménem Harris. Ten se jim představí jako starší Američan a zcestovalý lovec a oznámí jim, že jsou v Bolívii. Dále jim slíbí, že je zavede do haciendy San Felice svých přátel a poskytne jim veškerou pomoc.  Po několika dnech pochodu do vnitrozemí, kdy měli ujít dlouhou cestu k haciendě, začínalo být Dickovi divné, proč v okolí And, jak tuto oblast označil Harris, nerostou kaučukovníky a nevyskytují se zde kolibříci, po kterých tolik toužil malý Jack. Když se mu Harris snažil namluvit, že vidí pštrosa místo žirafy, a když zahlédl hrochy a uslyšel řev lva, začínalo mu pomalu docházet, že jsou v Africe, a že Harris musel být s Negorem domluven. Pouze bratranec Benedikt je nadšen objevem afrických hmyzích druhů v Jižní Americe.  Poté, co Harris prchne, jsou všichni zajati místními domorodci, rozděleni a předáni do otrokářské karavany. Ubohá Nan cestou zahyne (jako ostatně většina zajatých černochů). Jediný, komu se podaří uprchnout, je Herkules se psem Dingem. Když dorazí do Kazonde, centra obchodu s otroky, dozvídá se Dick od Harisse, že paní Weldonová a Jack jsou mrtvi. Ve vzteku Harrise zabije a je Negorem odsouzen k smrti. Paní Weldonová zatím ale byla, spolu s bratrancem Benediktem a Jackem, v jedné osadě, kde schovávali otroky, protože Negoro chtěl za ně získat od pana Weldona výkupné.  Jednoho dne po dlouhých, v tuto dobu neobvyklých, deštích dorazil do osady slavný šaman, aby tyto deště zažehnal. Ten ukázal na paní Weldonovou a malého Jacka jako na příčinu dešťů, a hloupí domorodci včetně kruté královny nechali obrovitého nemluvícího šamana zajatce beze slov odnést. Byl to ovšem Herkules, který pravého šamana zajal. Herkules zachránil i bratrance Benedikta a také Dicka Sanda, který měl zahynout jako oběť místnímu právě zemřelému králi.  Všichni (včetně psa Dinga) se na malé loďce přikryté listím vypravili po proudu řeky k moři. Jednoho dne narazili na břehu řeky na chatrč, kde nalezli dopis, ze kterého se dozvěděli, že Negoro byl průvodce známého cestovatele, kterého okradl a zavraždil a že Dingo byl cestovatelův pes. V době, kdy všichni četli dopis, se k chatrči přikradl Negoro, který se vrátil pro svůj ukrytý lup. Zuřivý Dingo jej zabil, ale protože Negoro stačil ještě psa bodnout nožem, věrný pes skonal.  Ostatní brzy objevili pobřeží, nalodili se na portugalskou loď, která je dovezla do San Franciska. Dick Sand, který byl panem Weldonem odměněn za statečnost a za navrácení jeho blízkých, vystudoval námořnickou školu a stal se kapitánem.

Ilustrace.

Knihu "Patnáctiletý kapitán" ilustroval Henri Meyer

Patnáctiletý kapitán "(1878, Un capitaine de quinze ans)" je slavný dobrodružný román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Kromě množství pouček z entomologie, námořnictví a přírodopisu Afriky, poukazuje román na hrůzy obchodu s otroky v druhé polovině 19. století.

Ein Kapitän von fünfzehn Jahren (auch "Ein Kapitän von 15 Jahren") ist ein weniger bekannter Roman des französischen Autors Jules Verne. Der Roman wurde erstmals 1878 unter dem französischen Titel "Un capitaine de quinze ans" von dem Verleger Pierre-Jules Hetzel in zwei Bänden veröffentlicht. Die erste deutschsprachige Ausgabe erschien 1879 unter dem Titel "Ein Kapitän von fünfzehn Jahren". Ein Vorabdruck erschien vom 10. August bis 26. November 1878 in "Der Sammler", Beilage zur "Augsburger Abendzeitung". Der englische Titel des Romans lautet "Dick Sand, A Captain at Fifteen". Hauptperson ist der 15-jährige Waisenjunge Dick Sand, der durch tragische Umstände zum Kapitän der "Pilgrim" wird.


Dějiny.

Byl založen roku 1420 králem Erikem VII. Pomořanským jako hrad jménem Krogen. Od roku 1429 byl využíván k výběru sundského cla od lodí, jež potřebovaly proplout skrz úžinu Öresund, kterou tento hrad spolu s nedalekým protilehlým hradem Kernenem v (nyní švédském, do roku 1658 dánském) Helsingborgu účinně hlídal po dlouhá staletí. V letech 1574–1585 nechal král Frederik II. hrad přestavět ve stylu holandské renesance a zároveň i pod vedením vlámského stavitele Hanse van Paesschena obehnat tehdy novým stylem opevnění – bastiony. (Dodnes se zde nachází skupina děl, která byla původně připravena ke střelbě na lodě, jež by chtěly projet bez zaplacení cla.) Při této příležitosti také zámecká pevnost obdržela své současné jméno. Roku 1629 celý hrad, kromě své kaple, vyhořel. Ještě téhož roku jej nechal Kristián IV. znovu stavět. Prací byl pověřen dánsko-vlámský architekt Hans van Steenwinckel. Práce trvaly až do roku 1639, kdy až na pár chybějících detailů z interiéru a chybějící špice jižní věže byl hrad opět postaven.  V letech 1785–1926 sloužil jako kasárna.

Popis.

Interiér hradu je poměrně skromně zařízen nábytkem, převážně holandským, ze 17. století. Míčovna, neboli banketní sál, se řadí se svými rozměry 62 × 11 m k největším v severní Evropě. Dříve byla míčovna o slavnostních příležitostech vyzdobena čtyřiceti gobelíny (s vetkanými podobiznami sta dánských králů, včetně těch mýtických); po požáru jich zůstalo jen sedm.  Dvorní kaple má vyřezávaný, silně zlacený dřevěný interiér. Součástí hradu jsou i kasematy, jež sloužily jako sklad potravin i věznice pro politické vězně. V kasematách je umístěna socha spícího národního hrdiny Dánska, Ojíře Dánského ("Holger Danske"), legendárního rytíře a družiníka císaře Karla Velikého. Podle legendy se probudí ze svého spánku až bude zemi nejhůře a pomůže jí zahnat nepřátele Dánska.

Kronborg (dánsky „Korunní hrad“; ) je opevněný renesanční hrad v Dánsku, ve městě Helsingør na severovýchodním cípu pobřeží ostrova Sjælland. Od roku 2000 patří mezi památky světového dědictví. Proslavil se převážně díky anglickému dramatikovi Williamu Shakespearovi, který sem umístil děj svého "Hamleta, kralevice dánského" (v dramatu je ovšem hrad nazýván "Elsinore", tradičním angl. exonymem pro Helsingør).

Schloss Kronborg ( []; veraltet "Kroneburg") ist eine Festung in Helsingør auf der dänischen Insel Seeland. Kronborg liegt auf einer Landzunge am äußersten nordöstlichen Ende der Insel Seeland. Nur etwa vier Kilometer von der schwedischen Küste bei Helsingborg entfernt, bewacht die Festung die Einfahrt in den Öresund. Bekannt ist das Schloss auch als "„Hamletschloss“", da William Shakespeare hier die Handlung seines Schauspiels "Hamlet" ansiedelte.


Mudry v buddhismu.

Běžně se v buddhistické ikonografii vyskytují následující mudry:

Abhaja-mudra.

„Gesto ochrany“ symbolizuje bezpečí a zbavení se strachu. Mudra je prováděna obvykle pouze pravou rukou, která je vyzdvižena do výšky hrudi, paže je mírně pokrčená a dlaň s nataženými prsty, které směřují vzhůru, směřuje dopředu. Abhaja-mudra poukazuje na Buddhovu ochranu všech živých bytostí, které chrání před všemi strachy z koloběhu znovuzrození. S touto mudrou je obvykle zobrazován zelený buddha Amóghasiddhi.

Bhúmisparša-mudra.

„Gesto dotyku země“ je jednou z nejběžnějších symbolů buddhismu. Představuje okamžik probuzení Gautama Buddhy pod stromem bodhi, kdy porazil boha Máru a přivolal bohyni země Sthávaru, která měla být svědkyní Buddhova probuzení. V tom okamžiku Gautama Buddha seděl s pravou rukou na pravém koleni, která se dotýkala země, a levou ruka spočívala v gestu meditace.

Bhútadámara-mudra.

„Gesto ovládnutí duchů“ je gestem, který zahání démony. Ruce jsou překřížené v oblasti zápěstí nebo předloktí, pravá leží na levou, dlaně směřují vzhůru směrem ven a malíčky obou rukou jsou propojené. Ruce takto překřížené připomínají křídla garudy, která by měla zahnat zlé duchy.

Bódhjangí-mudra.

„Gesto probuzení“ je realizováno tak, že vztyčený ukazovák sevřené levé ruky spočívá v pravé ruce, která je sevřená v pěst. S touto mudrou je vyobrazován buddha Vairóčana.

Dharmačakra-mudra.

„Gesto kola zákona“ zvané také jako „gesto kola dharmy“ symbolizuje moment, kdy Buddha v Gazelím háji v Sárnáthu podal poprvé svůj výklad o čtyřech ušlechtilých pravdách, tedy poprvé roztočil kolo dharmy. Palce a ukazováky obou rukou se dotýkají a vytvářejí kruhy. Tyto kruhy představují kolo dharmy. Ruce se nacházejí ve výši srdce, přičemž levá dlaň směřuje ven od srdce a pravá je obrácena k srdci. Pravá ruka znamená předávání Buddhova učení, zatímco levá ruka zde symbolizuje moudrost a vnitřní uvědomění. S tím to gestem je nejčastěji zobrazován sám Gautama Buddha.

Dhjáni-mudra.

„Gesto meditace“ představuje soustředění, rovnováhu a klid. Tato mudra je prováděna buď levou rukou, nebo oběma rukama. Ruce se nachází v úrovni břicha nebo spočívají na klíně, kdy pravá ruka leží na levé a dlaně směřují vzhůru. Špičky palců obou rukou se navzájem dotýkají a vytváří tak trojúhelník, který symbolizuje tři klenoty, kterými jsou považovány Buddha, Sangha a Dharma. S touto mudrou je zobrazován Gautama Buddha a buddha Amitábha.

Šaranágamana-mudra.

„Gesto poskytování útočiště“ může být realizováno levou nebo pravou rukou. Dlaň ruky směřuje nahoru a od těla. Palec se dotýká špičky buď ukazováku, prostředníku, nebo prsteníku. Spojením palce s jedním z těchto prstů vzniká kruh a ostatní prsty směřují vzhůru. Kruh představuje útočiště a tři prsty symbolizují tři klenoty. Tato mudra se obvykle objevuje jako mudra osmi podob Táry nebo Avalókitéšvary, kteří chrání před „osmi velkými strachy“.

Varada-mudra.

„Gesto laskavosti“ symbolizuje velkorysost a milosrdenství. S touto mudrou jsou bytosti zobrazovány v sedě. K provedení je použita buď pravá ruka, nebo levá ruka. Otevřená dlaň ruky spočívá na koleni, směřuje ven od těla a spolu s nataženými prsty směřuje dolů. Varada-mudra je často vyobrazována s božstvem, které v druhé ruce drží atributy plnící přání jako jsou klenoty, plody nebo rostliny. Mezi takové patří například buddha medicíny Bhaišadžjaguru.

Mudra (v dévanágarí मुद्रा; "mudrá") je symbolické či rituální gesto používané v buddhismu i hinduismu. Některé mudry jsou předváděny pomocí celého těla, avšak k zobrazení většiny z nich je třeba jen ruka a prsty. Mudry jsou důležité při interpretaci mnoha náboženských zobrazení i jako součást některých hinduistických rituálů apod. Některé se také používají při léčení. Jejich funkce je založena na regulaci toku prány v těle. Mezi nejznámější mudry patří "bhúmisparšamudra", doslova „gesto dotyku země“, které použil Gautama Buddha, když byl na cestě k probuzení.

Die Mudra (Sanskrit, f.,,, urspr.: „Siegel“) ist eine symbolische Handgeste (Handbewegung, Handstellung), die sowohl im alltäglichen Leben (siehe die Gruß-Geste Namaste), in der religiösen Praxis als auch im indischen Tanz ihre Anwendung findet. Übersetzt aus dem Sanskrit bedeutet Mudra „das, was Freude bringt“. "Mud" heißt Freude, aber auch Geste, um den Göttern zu gefallen. "Ra" bedeutet „das, was gibt“.


Průběh náletu.

Po dvou měsících intenzívního výcviku bylo dne 1. dubna 1942 naloženo na letadlovou loď "Hornet" šestnáct značně upravených bombardérů "B-25B Mitchell" s pětičlennými posádkami. Každé letadlo neslo přídavné nádrže paliva a čtyři bomby o hmotnosti : tři výbušné a jednu zápalnou. Obranná výzbroj byla omezená, aby váha letadel umožňovala vzlet z letadlové lodi. Přinejmenším některá letadla nesla dřevěné imitace kulometů, které měly odradit případného nepřítele od útoku.  Po několika dnech se Hornet spojil s eskortou torpédoborců a křižníků a také s letadlovou lodí "Enterprise", jejíž stíhačky a průzkumná letadla měla poskytnout konvoji ochranu (stíhačky Hornetu nemohly vzlétnout, dokud bombardéry byly na palubě).  Japonci však hlídkovali dále od ostrovů, než Američané předpokládali. 18. dubna byl konvoj zpozorován japonským hlídkovým člunem ve vzdálenosti 1 050 km od Japonska, den před zamýšleným startem letadel. Američané člun dělostřelbou potopili, ale ten předtím stihl odvysílat zprávu o přítomnosti nepřátel, kterou Američané zachytili. Proto se Doolittle a kapitán Hornetu ("Marc Mitscher") rozhodli pro okamžitý start, ačkoli byli o 320 km dále od Japonska, než odkud plánovali zaútočit. Letadlům proto hrozil nedostatek paliva. Ačkoli nikdo z pilotů předtím nestartoval z letadlové lodě, všem šestnácti letadlům se podařilo bezpečně vzlétnout. Letěla těsně nad hladinou, aby se vyhnula detekci. Kolem poledne svrhla většina letadel bomby na Tokio. Po jednom letadlu letělo místo toho na města Jokohama, Kóbe, Ósaka a Nagoja. Cílem útoku byly vojenské objekty a továrny, ale několik letadel svrhlo bomby na obytné čtvrti. Některá letadla se setkala s lehkou protileteckou palbou a stíhačkami, ale žádné nebylo vážněji poškozeno.

Po náletu.

Jeden bombardér, který měl nejméně paliva, letěl do Sovětského svazu, protože to byla nejbližší země neobsazená nepřáteli. Tam však bylo letadlo zabaveno a posádka internována. Podařilo se jí však uprchnout do Íránu. Šlo o nejdelší misi, jakou kdy letěl bombardér B-25 Mitchell.  Ostatních patnáct bombardérů letělo do neobsazené části Číny za velmi obtížných podmínek: počasí se rychle zhoršovalo, blížila se noc a docházelo palivo. Posádky nouzově přistály nebo vyskočily v Číně, mnozí ale v Japonci obsazené části Číny.  Většina posádek se dostala do bezpečí, často za pomoci čínských civilistů. Japonci při pátrání po amerických posádkách zahájili če-ťiangsko-ťiang-sijské tažení, aby zastrašili obyvatele, kteří by mohli Američanům pomoci. Odhaduje se, že během ní bylo popraveno 250 000 civilistů.  Deset mužů bylo nezvěstných; později se zjistilo, že dva zahynuli při nouzovém přistání a osm bylo zajato Japonci. 19. března bylo v japonském rádiovém vysílání oznámeno, že osm Američanů bylo za nálet odsouzeno k smrti, ale že některým byl později rozsudek zmírněn na doživotní vězení. V tomto vysílání nebyla uvedena jména ani žádné podrobnosti. Japonci se v něm náletu vysmívali, nazývali jej „do-nothing raid“ a chlubili se, že několik bombardérů bylo sestřeleno (což ale nebyla pravda).  Plukovník Doolittle řekl ihned po náletu své posádce, že nálet byl velkým neúspěchem vzhledem ke ztrátě všech šestnácti bombardérů a malým škodám způsobeným nepříteli, a že očekává, že bude po návratu do Spojených států postaven před válečný soud. Tam mu bylo naopak uděleno válečné vyznamenání, stejně jako všem pilotům, vzhledem k tomu, jak výrazně nálet povzbudil morálku Američanů.

Účinek náletu.

Nálet způsobil malé materiální škody ve srovnání s pozdějšími útoky B-29 Superfortress. Když se však o něm dozvěděla americká veřejnost, posílilo to velmi její morálku. Ta byla snížena po úspěšném japonském útoku na Pearl Harbor a jeho následných územních ziscích.  Japonskou morálkou naopak velmi otřáslo to, že se prokázalo jak nedostatečně je zabezpečena zejména ochrana císaře Hirohita. To logicky vedlo ke stažení jisté části stíhaček z bitevní linie na domácí ostrovy k ochraně císaře. Japonci si nedovedli představit start B-25 z letadlové lodi. Zavládlo přesvědčení, že se jednalo o start z nejbližších amerických pozic t.j. z Midwaye. To velmi posílilo pozici admirála Jamamota, který již delší dobu prosazoval masivní útok na Midway. Obsazením Midwaye měl být vyprovokován střet amerického pacifického loďstva s japonskou přesilou. Tato bitva však skončila pro zemi vycházejícího slunce největší porážkou v dosavadních dějinách.

Doolittlův nálet (anglicky ) bylo první bombardování státního území Japonska armádním letectvem Spojených států amerických během druhé světové války, které proběhlo dne 18. dubna 1942. Nálet byl proveden šestnácti armádními bombardéry B-25B ze 17BG, které vzlétly z letadlové lodi USS Hornet, bombardovaly Tokio a další města a pokusily se přistát v Číně. Celá akce byla naplánována a vedena podplukovníkem Jimmy Doolittlem, v té době již známým civilním letcem a leteckým inženýrem. Nálet byl odvetou za japonský útok na Pearl Harbor ze 7. prosince 1941. Jeho vojenský účinek byl zanedbatelný, ovšem měl velký morální a psychologický význam: Japonci byli ohromeni zjištěním, že domácí půda Japonska není bezpečná před vzdušnými útoky Spojenců. V důsledku náletu se Japonci rozhodli dobýt americkou základnu na Midway. V bitvě u Midway utrpěli porážku, která znamenala obrat ve válce v Pacifiku.

Doolittle Raid ist die Bezeichnung eines Überraschungsangriffs der Luftstreitkräfte der US-Armee am 18. April 1942 auf Tokio. Diese Operation im Zweiten Weltkrieg während des Pazifikkriegs wurde nach ihrem militärischen Leiter Lieutenant Colonel James H. Doolittle benannt. Es war der erste Angriff auf die japanischen Heimatinseln in diesem Krieg und diente vor allem der psychologischen Kriegführung.


Popis.

Základní morfologie.

Dospělé štěnice mají oválné žlutohnědé nebo červenohnědé tělo (velikosti do 5 mm), nymfy jsou slámově zbarvené o velikosti cca 1,3 mm. Tělo s třemi páry nohou, na hlavě čtyřčlánková tykadla. Nemají křídla. Proměna nedokonalá. Živí se pouze krví, kterou sají na lidech, ale mohou sát i na psech, kočkách a ptácích v klecích. Žijí 1 až 1,5 roku a jsou pověstné tím, že dokáží hladovět několik měsíců. Vyskytují se pouze v pravidelně obývaných lidských obydlích.  Vývojová stádia:  Vývoj od vajíčka do vajíčka trvá při teplotě 23–25 °C 30–50 dní. Po dosažení pohlavní dospělosti mohou klást vajíčka; dosažení pohlavní dospělosti je závislé na teplotě okolí (při teplotě kolem 23 °C je to asi 62 dní, při teplotě 18 °C 125 dní). Podobná závislost platí i pro odolnost k hladovění (při 23 °C vydrží štěnice hladovět 70–136 dní, při 18 °C pak 143–260 dní). Vajíčka kladou samičky v úkrytech a přilepují je k podkladu sekretem. Za týden naklade samice štěnice až 8 vajec, za celý život pak od 200 do 500 vajíček (údaje se různí).  Štěnice jsou tzv. gregarický hmyz (tzn. hmyz, který se sdružuje), proto ve vhodných úkrytech zakládají kolonie. Tyto kolonie jsou dobře dohledatelné podle tmavých výkalů štěnic, svleček (exuvií) a světlých vajíček, které se hromadí v jejich okolí. Při vyrušení (otřesy, ostřejší světlo, aplikace insekticidů) tyto kolonie opouštějí.

Hostitel.

Pro štěnice, které tráví většinu svého života v úkrytech, je životně důležitá lokalizace hostitele. Člověka dokáží lokalizovat na vzdálenost cca 1,5 m. Podnětem je teplota kůže, kairomony a CO. Tepelné sensory umístěné na tykadlech rozeznají teplotní rozdíly 1–2 °C. Krev sají v noci, ve dne jsou v úkrytech. Při velmi vysokém stupni zamoření jsou však i přes den na volně přístupných místech (stěny, nábytek, rámy oken apod.). Štěnice není světloplachá, nevadí jí běžné denní světlo, ani běžné umělé osvětlení. Bodají hlavně na odhalených (nepřikrytých) částech těla; pod peřinou nebo pod oděvem zpravidla ne. Při vpichu vstříkne do rány anestetikum, takže kousnutí nebolí; zánět (zarudnutí a svědivost) se objeví až později. Uvádí se, že pokud člověk nikdy dříve nepřišel se štěnicemi do kontaktu (nebyl pokousán), objeví se mu první reakce až po týdnu po pokousání. Poté se objevuje cca po osmi hodinách od pokousání.  Dospělá štěnice se pohybuje rychlostí cca 1 m/min; nymfy 20 cm/min. Lezou hlavně po drsných plochách, na skle nebo plechu se neudrží. Při vyrušení spadnou; není však pravda, že se takto cíleně dostávají do blízkosti člověka. Sání trvá 5–20 minut dle vývojového stádia. Sání štěnic vyvolává dosti značné kožní reakce a vznik tzv. cimikózy, která bývá velmi často praktickými lékaři zaměňována za reakci na kyselé a podobné vyrážky, a tím zůstává pravý původ déle neodhalen. Interval sání krve je závislý na teplotě (při teplotě 18–20 °C jedenkrát za 7–10 dní; při teplotě 25 °C jedenkrát za 3–4 dny), v době mezi sáním jsou v úkrytu. Při teplotě 16 °C přestávají být aktivní.

Genetická výstavba.

Vědci studovali genetickou rozmanitost štěnic v budovách a zjistili, že je natolik malá, že v některých případech štěnice, které zamořily celý dům, pocházejí od jediné samičky. Tito příbuzní se dál a dál kříží mezi sebou – některé takto příbuzné populace už vytvořily 70 generací – a zjevně se to nijak negativně neodráží na jejich zdraví, zatímco u jiných živočichů by takto rozsáhlé příbuzenské křížení vedlo k závažným mutacím, které by nakonec znamenaly pro tyto populace záhubu. Pro štěnice a také šváby to však evidentně není problém, což také může vysvětlit, proč se dokáží tak rychle šířit a množit. V posledních letech jejich výskyt celosvětově narůstá, a to v řádech stovek procent ročně.

Přenosné choroby.

Přenos choroboplodných zárodků z člověka na člověka nebyl u štěnice domácí prokázán. V roce 2017 vyšel článek o novém výzkumu kanadských vědců, který prokazuje, že v těle štěnic byly nalezeny bakterie odolné vůči antibiotikům, ale nebylo prokázáno jejich šíření na další „oběti“ pokousání.

Ekologie.

Štěnice žijí ve skupinách a nejčastěji v těsné blízkosti člověka. Tráví až 95 % svého života v úkrytech, co nejblíže míst, kde lidé spí.

Vliv štěnic na člověka.

U osob, které se s výskytem štěnic setkaly poprvé, se typická kožní reakce objevuje se zpožděním, až po proběhlé imunizaci (alergizaci), která trvá necelý týden. Po této době se pak najednou během několika hodin objeví typické červeně svědivé pupínky v každém místě sání. Intenzita „kopřivky“ je tedy závislá na celkovém počtu sání v průběhu celého týdne. Přibližně 30 % lidí nemá žádné kožní reakce na pobodání štěnicemi. U již imunizovaných osob se typická kožní reakce na místě sání objevuje do několika hodin. Proti svědění se doporučují různé byliny, jako je máta, levandule, černý pepř, červená paprika aj. Některé další úlevné prostředky: přidejte sůl nebo lžičku jedlé sody do sklenice s vodou a aplikujte na infikované oblasti. Podobně působí i kamenec do vody. Použití ledu na infikované oblasti je další účinnou léčbou.  Vzhledem k výše popsaným příznakům (kopřivka) může být výskyt štěnic zpočátku nepozorován a výskyt kožních problémů není se štěnicemi vůbec spojován. V mnoha případech je pak pacient léčen na tyto kožní problémy, protože ne všichni lékaři si výskyt kopřivky spojí s možným výskytem štěnic. Během této doby „léčení“ pak dochází k množení štěnic a jejich výskyt je zpravidla zjištěn až při vyšším počtu jedinců, kdy je již byt zamořen.

Štěnice domácí ("Cimex lectularius", Linnaeus, 1758) (také zvaná štěnice postelní, anglicky bed bug) je druh polokřídlého hmyzu, jenž se živí primárně lidskou krví. Vyskytuje se po celém světě a představuje běžného parazita lidí. Jedná se o ploštici s proměnou nedokonalou, bez křídel a s hematofagním způsobem života. Dospělci mají ploché tělo světlehnědé až červenohnědé barvy, o velikosti 4–5 mm. Nymfy i dospělci se přes den skrývají v lidských obydlích (nábytek, stěny a podlahy) a v noci sají krev na lidech. Sání krve trvá v průměru 3–10 min. Kromě pokousání v podobě svědivých puchýřků na těle hostitele mají štěnice také i socio-psychologický význam. Štěnice nejsou vektorem patogenů. V tropických oblastech se vyskytuje příbuzný druh "Cimex hemipterus".

Die Bettwanze ("Cimex lectularius"), auch Hauswanze, ist eine Wanze aus der Familie der Plattwanzen (Cimicidae). Diese sind darauf spezialisiert, in den Schlafplätzen von endothermen (warmblütigen) Lebewesen – vor allem Menschen – zu leben und sich von deren Blut zu ernähren. Bettwanzen sind Zivilisationsfolger und gelten als klassische Parasiten. Das mit typischen Hauterscheinungen und Symptomen einhergehende Krankheitsbild, das durch den Stich von Bettwanzen hervorgerufen wird, bezeichnet man als Cimikose.


Typy leteckých motorů.

Pístový motor.

Pístový spalovací motor pohání vrtuli přes reduktor. Tento typ pohonu se používá pro malá sportovní nebo dopravní letadla. Je výhodný díky své jednoduchosti a spolehlivosti a také díky nízké spotřebě paliva oproti motorům založeným na spalovací turbíně (turbovrtulový, turbodmychadlový nebo proudový motor). Kvůli přenosu hnací síly prostřednictvím vrtule jsou pístové motory vhodné pro malé letové rychlosti.

Turbovrtulový motor.

Turbína pohání vrtuli přes reduktor. Tento typ motoru je vhodný pro menší letadla, tzv. komutery, (ATR, Dash 8) na regionální a krátké tratě. Kvůli přenosu hnací síly prostřednictvím vrtule (stejně jako pístové motory) jsou turbovrtulové motory vhodné pro malé letové rychlosti. Oproti turbodmychadlovým a proudovým motorům mají turbovrtulové motory lepší účinnost a tedy nižší spotřebu paliva.

Turbodmychadlový motor.

Používá se především u velkých dopravních letadel nebo mnoha vojenských letadel. Je vhodný pro vysoké podzvukové rychlosti.

Proudový motor.

Vysoký tlak plynu vycházejícího z jeho výfuku je ideální pro dosažení nadzvukové rychlosti. Příkladem letounu s proudovými motory je Concorde nebo mnohé nadzvukové stíhací letouny.

Raketový motor.

Raketový motor je výhodný pro dosažení nejvyšších rychlostí letu. Dále je výhodný pro použití v extrémních letových výškách, kde by mohl být nedostatek atmosférického kyslíku pro chod proudových motorů. Na druhou stranu má raketový motor nejnižší efektivitu, protože kromě paliva musí letoun nést i okysličovadlo nutné pro spalování. Pohon letounů pomocí raketového motoru není příliš obvyklý. Většinou se používá pouze pro experimentální letadla nebo jako doplňkový pohon v kombinaci s jiným z výše uvedených typů pohonů.

Letadlové motory (nesprávně letecké motory) slouží k pohonu letadel. Ve většině případů jde o pístový motor nebo spalovací turbínu. Bývají zavěšeny pod křídlem nebo v trupu, ale některé konstrukce letecké motory umisťují na záď letounu, případně jinam.

Ein Flugmotor (auch Flugzeugmotor) ist ein Verbrennungsmotor (am häufigsten in Form eines Hubkolbenmotors), der speziell für den Einsatz in einem Luftfahrzeug konstruiert wurde. An einen zertifizierten Flugmotor werden besondere technische sowie auch gesetzliche Anforderungen gestellt. Diese Anforderungen stehen – abgesehen von einigen Ausnahmen – dem Einsatz von vergleichsweise preisgünstigeren Großserien-PKW- oder Motorradmotoren entgegen.


Geografie.

Velká pánev má rozlohu přibližně 500 000 km2. Pokrývá většinu území státu Nevada, přibližně polovinu území státu Utah a menší části států Kalifornie, Idaho a Wyoming. U východní hranice státu Nevada leží Národní park Great Basin. Na jednom místě parku existují specifické klimatické podmínky, v nichž vyrostly pravděpodobně nejstarší žijící organismy na světě – pomalu rostoucí borovice, až 5000 let staré. K dlouhověkosti jim pomáhá zvláštní pryskyřice, která odpuzuje škodlivý hmyz a chrání je proti některým nemocem.  Oblastí se od severu k jihu táhnou horské hřebeny, umístěné téměř v pravidelných vzdálenostech od sebe. Na hranicích Nevady a Utahu, v pohoří Snake Range, se tyčí hora "Wheeler Peak", která je 3982 m vysoká. Mezi horskými hřebeny leží osamělá vysokohorská jezera, často obsahující slanou vodu. Některá z nich byla na těchto místech už v době ledové. Např. Velké Solné jezero leží v nadmořské výšce 1280 m a má rozlohu 4400 km2. Je pozůstatkem zaniklého jezera Bonneville z doby ledové. Jezero Tahoe leží v nadmořské výšce 1897 m, má rozlohu 502 km2 a úctyhodnou hloubku až 501 m. Z jezera odtéká řeka Truckee, která je důležitým zdrojem vody pro zavlažování přilehlých oblastí. Jezero Mono leží ve výšce 1944 m nad mořem a má rozlohu 180 km2. Naopak jezero o rozloze 630 km2, nazývané Saltonské moře, leží v propadlině a má zápornou nadmořskou výšku (-69 m).  Místy se vyskytují mokřady a jejich zvláštní typy - slaniska. V oblasti je několik řek, ale protože ji prakticky ze všech stran obklopují hory, tak žádná z řek neodtéká do moře. Voda stéká z hor do jezer a mokřadů, ze kterých se zase vypařuje do vzduchu. Medvědí řeka je 790 km dlouhá a ústí do Velkého Solného jezera, jako jeho největší přítok. Jde o nejdelší řeku ve Spojených státech amerických, která neteče do moře. Humboldtova řeka je přibližně 600 km dlouhá a ústí do Humboldtova jezera.

Fauna a flóra.

Do přírody Velké pánve patří pozoruhodný vidloroh americký, který dokáže běžet rychlostí až 100 km/hod, dále jelenec ušatý, puma americká, kojot prérijní, zajíc tmavoocasý a králík pouštní. V menší míře se zde vyskytují jelen wapiti a ovce tlustorohá.  Vcelku běžně, zvlášť v malých nadmořských výškách, najdeme různé ještěrky, leguány leopardí, leguánky a ropuštníky. Běžně se vyskytují hadi jako např. užovky býčí a jedovatí chřestýši. V blízkosti vodních ploch žijí vodní ptáci, např. pelikán severoamerický a bahňáci. Ohroženými druhy, žijícími v oblasti Velké pánve, jsou pakaprovec nevadský a mločík Campův.  Velká pánev je domovem orla skalního a mnoha dalších ptáků, jako jsou krkavec velký, hrdlička karolinská, strakapoud americký a straka americká. Vyskytují se zde i nepůvodní druhy ptáků, které původně obývaly pohoří Ruby Mountains v Nevadě, velekur himálajský a koroptev polní. Hlavní složkou jejich potravy v této oblasti tvoří invazivní druh trávy sveřep střešní. Dalšími cizími druhy jsou divocí koně – mustangové, divocí oslíci ("burros").  Se stoupající nadmořskou výškou se drsná polopoušť zvolna mění na oblast bujné vegetace, která tu má více vláhy. V nižších oblastech dominují pelyněk a pýrovník, ale ve vyšších oblastech rostou borovice, jako je např. borovice mexická a borovice ohebná, která bývá pěstována i v naší republice jako parková dřevina. Nejznámějšími borovicemi ve Velké pánvi jsou ale borovice osinaté. Jejich poddruh, nazývaný "Pinus longaeva", se dožívá velmi vysokého věku. U jednoho z těchto stromů byl zjištěn věk 4842 let. Pro vyjádření výjimečně vysokého věku bývá srovnáván s Metuzalémem, který podle Bible žil 969 let.

Krápníkové jeskyně.

Krápníkové jeskyně "Lehman Caves" jsou pojmenovány podle farmáře "Absaloma Lehmana", který je objevil v roce 1885. Leží jen několik kilometrů od vrcholu hory "Wheeler Peak", která je nejvyšší horou pohoří Snake Range a celé oblasti Velké pánve.  Jeskyně původně byly chráněny samostatně jako národní památka. Dnes jsou součástí chráněné oblasti Great Basin National Park. Mají bohatou krápníkovou výzdobu, a tím lákají turisty. Žije v nich řada menších živočichů, mezi něž patří cvrčci, pavouci a chvostoskoci. Najdeme tam i řadu netopýrů, mezi něž patří i netopýr Townsendův.

Obyvatelstvo.

Velká pánev je obývána několika indiánskými kmeny. Indiáni žijí i v přilehlých oblastech na severu a na východě. Velká pánev sousedí se dvěma velkými metropolemi, kterými jsou Reno na západě a Salt Lake City na východní straně. Oblast mezi těmito dvěma městy je řídce osídlena, ale zahrnuje i menší města Delta, Elko, Ely, Tonopah, Wendover, West Wendover a Winnemucca. V jižní části pánve jsou města Palmdale, Victorville a Palm Springs.

Klima.

Poušť má maximální denní teploty 38 °C a minimální teploty -7 °C. Celkově je klima dost suché. Vzhledem ke své severní poloze a poměrně vysoké nadmořské výšce bývá Velká pánev nazývána „studená poušť“.

Velká pánev (, česky též "Velká kotlina") je rozsáhlá suchá a hornatá oblast, která se nachází mezi Skalistými horami a Sierrou Nevadou ve Spojených státech amerických. Je známa svými vysokohorskými jezery, krápníkovými jeskyněmi, až 5000 let starými borovicemi a Údolím smrti.

Das Große Becken () ist eine trockene Großlandschaft, die sich im Westen der USA zwischen der Wasatchkette im Osten sowie der Sierra Nevada und der Kaskadenkette im Westen über mehrere US-Bundesstaaten, überwiegend jedoch in Nevada, erstreckt. Kleinere Anteile haben ferner Oregon, Idaho, Utah, Arizona und Kalifornien. Die Grenzen des Großen Beckens werden verschieden definiert: Unter Großem Becken (engl. "Great Basin") versteht man im Allgemeinen die Gebiete, die ein abflussloses Einzugsgebiet bilden. Als "" („Großes-Becken-Wüste“) versteht man die Gebiete, in der die charakteristische Vegetation des Großen Beckens vorherrscht. "Basin and Range" ist eine geologische Region, die wesentlich größer als das eigentliche Becken ist und auch die Mojave- und die Sonora-Wüste in Mexiko umfasst.


Geomorfologie.

Jde o rozsáhlé a velmi členité území, typickými prvky terénu jsou hluboká údolí, stolové hory a plochý reliéf podél řek v údolích. Členitější je západní část, kde se výškové rozdíly v krajině pohybují mezi 500–1000 metry. Nejvyšší vrchol Putorany, Kameň, dosahuje nadmořské výšky 1701 m. Rovinaté vrcholové partie a terasy v nižších nadmořských výškách jsou pozůstatky původní paroviny.  Území plošiny patří mezi sibiřské trapy, rozsáhlé čedičové výlevy, které vznikly při sopečné činnosti na přelomu permu a triasu. Masa horkého čediče tlačila zespodu na starší vrstvu ztuhlé lávy, dnes v centrální části až 1500 m silnou, což vedlo k jejímu vyzdvižení, současně zde vzniklo velké množství tektonických zlomů. Díky rozdílné pevnosti horninových vrstev pak svahy získávaly stupňovité tvary.  Členitost terénu byla v průběhu milionů let dále prohlubována zejména působením velkého množství vodních toků, ledovců a jezer. Činnost ledovců byla intenzivnější v západní části Putorany, kde dosahovaly až 1,5kilometrové tloušťky. Oblast významně ovlivňují také další kryogenní pochody, například mrazové zvětrávání.

Vodstvo.

Celá oblast je odvodňována do Severního ledového oceánu. Z velkých řek pramení v oblasti plošiny Pjasina, odtékající přímo na sever do Karského moře, řeky Cheta a Kotuj, které se dále na severovýchodě spojují v řeku Chatangu, jež ústí do moře Laptěvů, a také např. Kurejka a některé pravé přítoky řeky Dolní Tunguzka. Posledně jmenované vodní toky odvádí vodu na západ do Jeniseje.  Vzhledem ke geologickým poměrům má mnoho řek kaskádovitý tok a vyskytuje se zde mnoho vodopádů. Dále se v oblasti Putorany nachází více než 25 000 jezer. Jezera mají obvykle protáhlý tvar a některá dosahují značné hloubky (až 400 m). Mezi velká jezera patří například Chantajské jezero, Glubokoje, Melkoje, Vivi, Lama a Keta.

Klimatické podmínky.

Obecně leží Putorana v subarktickém podnebném pásu s dlouhými chladnými zimami a krátkým letním obdobím s relativně vysokými teplotami, výrazně se zde však projevuje výšková zonalita a poloha na rozhraní dvou typů subarktického podnebí. Západní část má oproti východní dvojnásobné množství srážek (300–400 mv údolích a 1200–1600 m ve vrcholových částech). Po většinu roku (v údolích 200–240 dní) je území pokryto sněhem. Asi 2,5 km2 především na severních svazích pokrývají ledovce, 19 z celkem 22 ledovců se nachází v severozápadní části Putorany, kde je sněžná čára nejníže (800 m nad mořem).  Až 70 % rozlohy oblasti pokrývá nesouvislá zóna věčně zmrzlé půdy. Nánosy sněhu v řekách přispívají ke vzniku letních záplav a bahnotoků. Řeky mají zdaleka nejvyšší průtok v létě, kdy dochází k masivnímu tání sněhové pokrývky, zatímco v zime je hladina vody nízko a mnoho řek zamrzá až na dno.

Flora a fauna.

Živá příroda Putorany je s ohledem na zeměpisnou šířku pestrá, nachází se zde několik endemických druhů. V nižších nadmořských výškách (na severu do 400 m n. m, na jihu až do 800 m n. m.) se nacházejí rozptýlené lesy typické pro tajgu, které výše přecházejí v alpinskou tundru. Nejvýše položené vrcholové oblasti pak pokrývá polární poušť.  Vegetace je chudší v suché východní části Putorany, kde je dominantním druhem odolný modřín Gmelinův ("Larix gmelinii"), zatímco v lesích západní části převládají smrk sibiřský ("Picea obovata"), modřín sibiřský ("Larix sibirica") a porosty břízy "Betula tortuosa". Celkem lze v oblasti Putorany najít 576 rostlinných druhů, 34 druhů savců a 140 druhů ptáků. Přes Putoranu pravidelně migruje půlmilionová populace sobů z oblasti Tajmyru. Díky izolaci trvající asi 15 000 let se zde vyvinul vzácný poddruh ovce sněžné, putoranská sněžná ovce ("Ovis nivicola borealis"). Putorana je také významným hnízdištěm ptáků a místem, kde se velké množství ptáků zastavuje během migrace.

Ochrana území.

V roce 1988 byl na části území o rozloze 18 872,51 km2 vyhlášen Putoranský národní park, jehož správa sídlí v blízkém Norilsku. Okolo národního parku byla vyhlášena ochranná zóna o rozloze 17 733 km2, celková rozloha chráněného území je tedy 36 605,51 km2. V roce 2010 bylo rozhodnuto o zařazení národního parku na seznam světového přírodního dědictví UNESCO.  Chráněná oblast je prakticky nezasažena člověkem. Velkou roli hraje obtížná dostupnost a vzdálenost od civilizace, použitelnými dopravními prostředky jsou vrtulník a loď. Nejbližším větším sídlem je Norilsk při západním okraji plošiny (zhruba 50 km od okraje ochranného pásma), kde v součtu s přilehlým sídly žije okolo 200 000 lidí. Potenciální riziko pro chráněné území představuje intenzivní těžba neželezných kovů (nikl a další), která významným způsobem ničí a znečišťuje široké okolí Norilska. Dalším nebezpečím je rozvíjející se turismus a lovecké výpravy.

Náhorní plošina Putorana () je nejsevernější výběžek Středosibiřské vysočiny. Celé území se nachází v Krasnojarském kraji Ruské federace, severně od severního polárního kruhu, a je téměř izolováno od lidské civilizace. Centrální část plošiny byla v červenci roku 2010 pro svůj unikátní reliéf, vodstvo a nenarušené ekosystémy prohlášena součástí světového přírodního dědictví.

Das Putorana-Gebirge (), insbesondere sein Kernbereich wird aufgrund der plateauartigen Berge auch Putorana-Plateau (Плато Путорана) genannt, ist ein bis hohes Hochgebirge des Mittelsibirischen Berglandes, jeweils im Norden von Sibirien, der Region Krasnojarsk und von Russland (Asien) gelegen. Im Gebirge liegt am Wiwisee das geographische Zentrum Russlands.


Život.

Šríla Prabhupáda se narodil v Kalkatě, 1. září 1896 do vaišnavské rodiny jako Abhaj Čaran De. Jeho otec se jmenoval Gour Móhan De a matka Radžaní Déví. Už když se narodil, astrolog předpověděl, že ve věku 70 let překročí oceán a stane se mocným kazatelem. Již ve věku pěti let vykonal svou první Ratha-játru (festival vozů) s malým vozem, který mu obstaral jeho otec. Ve svých šesti letech začal Prabhupáda uctívat Rádhu a Krišnu. V letech 1916-1920 studoval na škole Scottish Churches’ College (později Scottish Church College) v Kalkatě. Po dokončení školy však nechtěl přijmout diplom a odmítl akademické vzdělání. Na radu svého otce se již během studia v roce 1918 oženil s Rádháraní Déví. V roce 1921 se jim narodil první syn. V té době pracoval jako asistent v Boseho laboratoři v Kalkatě.  V roce 1922 se poprvé setkal s Bhaktisiddhántou Sarasvatím. Ten ho už tehdy požádal, aby kázal misii Čaitanji Maháprabhua v západních zemích. Ve stejný rok se Prabhupáda přidal ke Gándhího hnutí. Asi rok později se přestěhoval do Iláhábádu, kde si otevřel vlastní lékárnu. V roce 1925 poprvé navštívil Vrindávan. V dalších letech se vícekrát setkal s Bhaktisiddhántou Sarasvatím a pomáhal s otevíráním několika středisek Gaudíja-Mathu.

Kázání a cesta na západ.

V roce 1933 byl obřadně zasvěcen v Iláhábádu Bhaktisiddhántou Sarasvatím Thákurem. V roce 1935 navštívil Bhaktisiddhántu Sarasvatího u Rádhá-kundu, kde od něho získal pokyny ohledně vydávání knih a stavění chrámů. V roce 1936, krátce před svou smrtí, dal Bhaktisiddhánta Sarasvatí Prabhupádovy pokyn kázat v angličtině.  Prabhupáda se tak začal připravovat na kázání, aby mohl splnit přání svého duchovního mistra. Začal být přesvědčený o důležitosti mise Čaitanji Maháprabhua. V roce 1944 začal vydávat v angličtině časopis "Návrat k Bohu" (Back To Godhead). V roce 1947 byl odměněn titulem "Bhaktivédánta". V roce 1951 opustil rodinný život. V roce 1953 v Džhansi založil "Ligu oddaných" a zasvětil svého první žáka.  V roce 1956 se přestěhoval do Vrindávanu. V roce 1959 Prabhupáda přebýval v chrámu Rádhá-Dámódara, kde začal pracovat na svém životním díle - překladu Šrímad Bhágavatamu (Bhágavata Purány). Ve stejném roce také přijal životní stav odříkání ("sannjás"). V letech 1962-1965 vydal první tři svazky (1. zpěv) Šrímad Bhágavatamu. Aby mohl splnit přání svého duchovního mistra, rozhodl se, že odjede do Ameriky a doufal, že se tam jeho kázání uchytí více než v Indii. Po dlouhém nalehání mu nakonec majitelka lodní společnosti paní Morárdžíová dala lístek na palubu lodi Džaladúta, která plula z Kalkaty do New Yorku. Tak 13. srpna 1965 ve 13:30 Šríla Prabhupáda nastoupil na Džaladútu jen s malým zavazadlem a bednou knih, sám a téměř bez peněz.

Počátky kázání v Americe.

Po 36 denní plavbě, 17. září 1965 v 5:30 Džaladúta dorazila do Bostonu. To bylo poprvé, kdy Šríla Prabhupáda vkročil na západní půdu. Další den loď doplula do New Yorku. Již během plavby Prabhupáda složil "Modlitbu k lotosovým nohám Krišny" a také modtliby "Márkine Bhágavata-dharma". Prabhupáda vůbec neměl v plánu se přizpůsobovat tamním zvykům a západní kultuře. Stále nosil své tradiční indické oblečení a rozhodně nezačal jíst maso jako lidé na západě. Nějakou dobu žil v Pensylvánii v hinduictické rodině Aggarwalových. Během dalších měsíců přebýval u Dr. Mišry a pak se přestěhoval do Bowery v New Yorku. Prabhupáda také uspořádal několik přednášek z Bhágavatamu.  V červenci 1966 přebýval v New Yorku na 26th 2nd Avenue v domě s obchodem s dárkovým zbožím (Matchless Gifts). Právě tam se zrodily počátky hnutí Hare Krišna (ISKCONu). Postupně si ho začali lidé všímat když zpíval a hrál na tradiční indické nástroje. 13. července 1966 Prabhupáda oficiálně založil Mezinárodní společnost pro vědomí Krišny (ISKCON). V září 1966 zasvětil první západní žáky a postupně je seznamoval s védskou kulturou. V roce 1967 ISKCON otevřel středisko na západním pobřeží v San Franciscu. Oddaní začali otevírat další střediska a ISKCON začínal expandovat. Ve stejném roce Prabhupáda dokončil překlad a komentář k Bhagavad-gítě.

Celosvětová expanze ISKCONu.

V roce 1967 Šríla Prabhupáda poprvé navštívil Velkou Británii. ISKCON se začíná šířit do Evropy. Prabhupáda se setkal se členy skupiny Beatles a s Georgem Harrisonem oddaní nahráli LP desku s mahá-mantrou Hare Krišna. Ta se stala hitem hned v několika zemích. George Harrison byl velkým příznivcem hnutí Hare Krišna a daroval Prabhupádovi venkovskou usedlost za Londýnem. Ta je dnes známá jako Bhaktivedanta Manor a je hlavním centrem ISKCONu v Anglii. V roce 1969 proběhla instalace božstev v Londýně a Los Angeles. V roce 1972 Prabhupáda založil pro vydávání svých knih nakladatelství Bhaktivedanta Book Trust, které je dnes největším nakladatelstvím v oblasti indické filozofie.  ISKCON se rozšířil dále do Austrálie, Afriky a Asie. V té době byl ISKCON už významnou celosvětovou organizací. V roce 1970 Prabhupáda založil Správní radu ISKCONu (Governing Body Comission) - hlavní řídící orgán celé instituce. Někteří jeho žáci začali přijímat sannjás a cestovali po světě, aby Prabhupádovi pomáhali s kázáním. V Indii a po celém světě začal být ISKCON uznáván jako autorizované hnutí, jehož kořeny sahají tisíce let do minulosti. Prabhupádovi se podařilo naplnit přání jeho duchovního mistra. Žádný z jeho duchovních bratrů mu však nepomohl, přesto, že je několikrát žádal už když přijel do Ameriky. Ti se místo toho dohadovali, kdo z nich nastoupí na post áčárji po Bhaktisiddhántovi Sarasvatím. Prabhupáda jediný splnil přání Bhaktisiddhánty Sarasvatího a rozšířil misi Čaitanji Maháprabhua do celého světa.  Prabhupáda během dvanácti let čtrnáctkrát objel celou zěmekouli a neustále dohlížel na růst svého hnutí. Po celém světě má ISKCON spoustu chrámů a dodnes pokračuje s výstavbou nových chrámů. Hlavním projektem je Chrám védského planetária v Majápuru, jehož výstavba v současnosti probíhá (od r. 2010). ISKCON má dnes po celém světě přes 600 středisek a chrámů, několik škol, restaurací, nemocnic a vědeckých institutů.

Literární přínos.

Šríla Prabhupáda vedle kázání neustále psal knihy v anglickém jazyce. Jeho životní dílo tvoří vesměs překlady védských písem ze sanskrtu a bengálštiny. K překladům psal tzv. "Bhaktivedantovy výklady", pomocí kterých čtenář lépe pochopí původní text. Jeho knihy byly z angličtiny dále přeloženy do více než 80 světových jazyků. Mezi jeho nejvýznamnější knihy patří: Dále vyšlo spoustu knih, které se skládají z Prabhupádových přednášek, dopisů, rozhovorů atd:  Život Šríly Prabhupády zdokumentoval jeden z jeho žáků Satsvarúpa dása Góswámí v šestidílné biografii "Srila Prabhupada Lilamrta". Zkrácená verze dostupná i v češtině se jmenuje "Prabhupáda".

A. C. Bhaktivédánta Svámí Prabhupáda (dévanágarí अभय चरणारविन्द भक्तिवेदान्त स्वामी प्रभुपाद, Abhaj Čaranáravinda Bhaktivédánta Svámí Prabhupáda, translit. "abhaya-caraṇāravinda bhakti-vedānta svāmī prabhupāda," 1. září 1896, Kalkata – 14. listopadu 1977, Vrindavan) známý také jako Šríla Prabhupáda je zakladatel-áčárja Mezinárodní společnosti pro vědomí Kršny (angl. zkratka ISKCON; známější pod názvem Haré Krišna). Jeho duchovním mistrem byl Bhaktisiddhánta Sarasvatí Thákura. Šríla Prabhupáda patřil k autorizované učednické posloupnosti Brahma-Madhva-Gaudíja Sampradája. V historii byl první osobností, které se podařilo přenést starověkou (védskou) indickou kulturu do západního světa v nezměněné podobě.

A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada (* 1. September 1896 in Kalkutta, Indien; † 14. November 1977 in Vrindavan; bürgerlicher Name: Abhay Charan De "„furchtlos im Schutz der Lotosfüße des Herrn“") war ein Autor religiöser Bücher, Kommentator und Übersetzer bekannter heiliger Schriften des Hinduismus sowie Gründer der Internationalen Gesellschaft für Krishna-Bewusstsein (ISKCON).


Životopis.

Mládí.

Theodore Kaczynski se narodil 22. května 1942 v Chicagu, Illinois, do polské rodiny Wandy a Theodora Richarda Kaczynských. Kaczynski byl zázračné dítě. Jeho IQ mělo hodnotu 167, tudíž mu bylo dovoleno přeskočit šestou třídu a zapsat se do sedmé. Se spolužáky příliš nevycházel. Ve škole se mu vysmívali, a proto většinu času trávil osamocený, zahloubený do svých myšlenek. Po jeho zatčení v dospělosti mu bylo naměřeno IQ 136 (WAIS-R) (99. percentil) s VIQ 138 a PIQ 124 (95. percentil). Tato diskrepance (hodnota v mládí v oblasti geniality - přibližně 1 ze 100 000 a pouze 99. percentil v dospělosti) se vysvětluje snížením inteligence v důsledku paranoidní schizofrenie.  V 16 letech se dostal na Harvard University. Byl posedlý matematikou, ve svém pokoji rád počítal diferenciální rovnice. V mnohém předčil své spolužáky, někdy dokonce i svého profesora, kterým byl logik Willard Van Orman Quine. Mezi lety 1959 a 1962 se na Harvardu dobrovolně účastnil několika eticky pochybných experimentů tajného programu MKULTRA.

Kariéra.

Kaczynski dostudoval Harvard v roce 1962 a následně se zapsal na University of Michigan, kde získal titul PhD. v matematice. Kaczynského doménou byla odnož komplexní analýzy známá jako geometrická teorie funkcí. Jeho profesoři v Michiganu byli zaujati jeho intelektem a motivací. Jeho disertační práce se nazývala "Hranice funkce".  V roce 1967 se Kaczynski stal odborným asistentem matematiky na University of California, Berkeley, historicky nejmladším v této akademické hodnosti na univerzitě. Studentům se zdál nepříjemný, během přednášek často koktal a mumlal, byl často nervózní a nápady studentů zavrhoval jako "blbosti".  Podle některých analytiků se na pozdějších Kaczynského atentátech podepisuje jeho účast na pokusech psychologa Henryho Murraye. V nich studenti vedli tajné dlouhé debaty o svých postojích a hodnotách. Tyto rozhovory byly přitom tajně nahrávány, poté byly studentům připoutaným k židli puštěny a zesměšňovány Murrayem a Kaczynským. Před tímto riskantním pokusem, kdy hrozí ataky schizofrenických stavů, byl Kaczynski stabilní osobností. Poté to již neplatilo. Bez vysvětlení z univerzity následující rok odešel.

Život v Montaně.

V polovině roku 1971 se Kaczynski přestěhoval k rodičům do Lombardu, Illinois. O dva roky později se přestěhoval do Lincolnu v Montaně, kde vedl jednoduchý život za velmi málo peněz, bez elektřiny a tekoucí vody. Získával finanční podporu od své rodiny, prostředky později použil na zakoupení materiálů do bomb. V roce 1978 pracoval krátce s otcem a bratrem v továrně na gumu.  Kaczynski chtěl svým odtrhnutím od civilizace dokázat, že i moderní člověk dokáže být soběstačný. I do jeho krajiny však začal zasahovat průmysl. Na jednom z jeho oblíbených míst v lese chtěly úřady vystavět silnici. Začal číst knihy o sociologii a politické filozofii, jako například díla Jacquese Ellula. Nakonec dospěl k závěru, že jen násilnými útoky lze upozornit lidstvo na problém vyspělé civilizace.

Bomby.

Kaczynski začal rozesílat bomby v roce 1978, první bomby byly velice primitivní. Během příštích 17 let si začal počínat obratněji a sestrojil bomby, které zabily tři lidi a zranily 23 dalších.  První bomba byla zaslána poštou na konci května 1978 na Northwestern University. Policista Terry Marker balíček otevřel a ten vzápětí explodoval. Marker utrpěl jen povrchová zranění. Jelikož další útoky se odehrávaly často na školách či u aerolinek, dostal zatím neznámý útočník přezdívku Unabomber (University and Airline bomber).  Během 17 let zabil Unabomber tři osoby. Majitele obchodu s počítači Hugha Scruttona, vedoucího reklamní agentury Thomase Mossera a prezidenta lesnické asociace Gilberta Murraye.

Hledání a zatčení.

Roku 1995 poslal Unabomber FBI dopis, známý jako Unabomberův manifest, v němž píše, že zanechá svých útoků. Manifest či jeho úryvky otiskly po dohodě s FBI takové časopisy a noviny, jako jsou Penthouse, The New York Times či The Washington Post. FBI před uveřejněním manifestu prosila veřejnost o pomoc při určování pachatele. Dospěla k závěru, že útočník pochází z Chicaga a je nadprůměrně inteligentní. Manifest si přečetl i David Kaczynski. Poznal některá spojení a zděsil se, že Spojené státy přes 17 let terorizoval jeho vlastní bratr. Nakonec šel na FBI.  Theodore Kaczynski byl zatčen 3. dubna 1996 ve své chatrči v Lincolnu. Našli rozdělané bomby, dopisy adresované FBI a článek, který odpovídal Unabomberovu manifestu.

Soudní řízení.

Kaczynského právníci prohlásili během soudu, že jejich klient trpí duševní chorobou, to však Kaczynski rázně odmítl. Soudní psychiatr konstatoval, že Kaczynski sice trpí paranoidní schizofrenií, ale že je způsobilý trestu. Ve své knize "Technologické otroctví" Kaczynski vzpomíná na dva vězeňské psychology, Dr. Jamese Wattersona a Dr. Michaela Morrisona, kteří jej navštěvovali téměř každý den po dobu čtyř let. Žádný náznak duševní poruchy na něm nezaznamenali a obvinili soudního psychologa z podjatosti.  Dne 7. ledna 1998 se Kaczynski pokusil o sebevraždu oběšením. David Kaczynski se dohodl s vyšetřovateli a soudem, že budou vůči Unabomberovi shovívaví a nenavrhnou trest smrti, jak požadoval státní zástupce. V květnu 1998 byl Theodore Kaczynski odsouzen na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění.

Současnost.

V současnosti se Kaczynski nachází ve věznici ADX Florence v Coloradu. Píše odtud recenze na vědecké publikace do New York Times a roku 2010 nechal vydat svou výše zmíněnou knihu "Technologické otroctví". Někteří anarchističtí spisovatelé, jako např. John Zerzan či John Moore přijali Kaczynského ideje za své.  Jistou dobu byl Kaczynski i podezřelým v případu sériového vraha Zodiaka. V době Zodiakových vražd bydlel v oblasti San Francisca. Mezi Zodiakem, jeho oběťmi a Kaczynským však nebylo žádné spojení. To, že by byl Zodiakem, téměř vylučuje i znalecké zkoumání jeho písma.

Theodore John „Ted“ Kaczynski (* 22. května 1942), znám také jako Unabomber, je americký matematik, sociální kritik, anarchista a neoluddista, který rozesílal po USA podomácku zhotovené bomby, které dohromady zabily tři osoby a 23 dalších zranily. Jako motiv uvedl boj proti technickému pokroku.

Theodore „Ted“ John Kaczynski (* 22. Mai 1942 in Chicago, Illinois) ist ein US-amerikanischer Terrorist, Autor und Anhänger eines naturzentrierten Anarchismus sowie ehemaliger Mathematik-Professor. Zwischen 1978 und 1995 verschickte er 16 Briefbomben an verschiedene Personen in den USA, wodurch drei Menschen getötet und weitere 23 verletzt wurden.