Životopis.

Mládí.

Studoval na Gymnáziu v Jilemnici a později přestoupil na Gymnázium F. M. Pelcla v Rychnově nad Kněžnou, kde maturoval v roce 1943. Spoluzaložil "Rychnovský dixieland", hrající v Praze pod názvem "Czechoslovak Dixieland Jazz Band", hrával s Akord clubem, kde se seznámil s Jiřím Suchým; nejvýznamnější je však jeho působení v divadle Semafor. Byl vystudovaný právník (Právnická fakulta Univerzity Karlovy v Praze, 1945–1949, titul JUDr. ), svému právnickému povolání se však nikdy nevěnoval, snad ale proto se mu také občas hezky přezdívalo "Doktor klavír" (odtud pak patrně pochází i název "Dr. Matrace"). Byl i velmi dobrý kreslíř a grafik.  V letech 1949–1951 absolvoval povinnou vojenskou službu v Milovicích. Poslední rok vojenské služby pracoval jako výtvarník Ústředního domu armády.

Spolupráce s Jiřím Suchým.

V roce 1957 jej Miroslav Horníček seznámil s Jiřím Suchým. Spolu s Jiřím Suchým pak vytvořil tvůrčí a hereckou dvojici, která svými písničkami a hrami významně ovlivnila hudbu a divadlo 60. let 20. století a zahájila éru divadel malých scén. Jiří Šlitr se ale oficiálně nikdy členem divadla Semafor nestal.  Po studiu práv se vedle výtvarné činnosti věnoval hudbě. Skládal písně, vystupoval v kabaretech, jako pianista působil v Laterně magice (na Expu 1958). V roce 1959 založil společně s Jiřím Suchým divadlo Semafor, pro které skládal písně, scénickou hudbu ("Člověk z půdy", "Zuzana je sama doma", "Šest žen Jindřicha VIII.") i muzikál ("Dobře placená procházka"). Úspěšně využíval svou schopnost komediální stylizace herce–amatéra ("Jonáš a tingltangl", "Ďábel z Vinohrad" aj.). Autorsky a herecky se podílel na filmech ("Bylo nás deset", "Kdyby tisíc klarinetů", "Zločin v šantánu"). Z hudebních nahrávek vyniká album "Jonáš a dr. Matrace".

Předčasná smrt.

Šlitr zemřel ve věku 45 let, se svou milenkou Janou Maxovou (18 let) 26. prosince 1969 za nevyjasněných okolností ve svém ateliéru na Václavském náměstí. 26. prosince pozval Jiří Šlitr svou rodinu na sváteční oběd. Když dojedli, Jiří Šlitr odešel se slovy, že si ještě musí něco zařídit. Než odcházel, pustil příbuzným svou desku "Jó, to jsem ještě žil"  Když se Šlitr dlouho nevracel, příbuzní ho začali hledat. Při průjezdu Václavským náměstím si Šlitrův švagr všiml Šlitrova auta, které bylo na náměstí zaparkováno. Po několika minutách se Šlitrova sestra s jejím mužem dozvěděli, kde se ateliér nachází. Dveře do Šlitrova ateliéru byly zamknuty a plynoměr běžel. Policie nalezla Šlitra ležícího v posteli s Maxovou. Ani jeden z nich nebyl naživu, byli otráveni svítiplynem, který unikal z plynového topidla, kterým si v ateliéru přitápěl.  Dosud není jasné, zda se jednalo o náhodu nebo sebevraždu. Za nejpravděpodobnější se považuje nešťastná náhoda způsobená poklesem tlaku plynu v zastaralém topidle. Pokles mohl způsobit zhasnutí plamene a kvůli nefunkční či chybějící pojistce plamene do místnosti vnikal jedovatý svítiplyn.  Jiří Šlitr je pohřben (se svými rodiči), blízko od svého přítele a kolegy Jiřího Grossmanna, který zemřel dva roky po Šlitrovi, na Vinohradském hřbitově v Praze. Na náhrobku jsou napsány noty části písně "Jó, to jsem ještě žil."

Jiří Šlitr (15. února 1924 Zálesní Lhota u Jilemnice – 26. prosince 1969 Praha) byl český hudební skladatel, instrumentalista (virtuózní klavírista), zpěvák, herec, knižní Ilustrátor a výtvarník. Významně ovlivnil českou populární hudbu; na jeho scénickou hudební tvorbu navázala řada autorů studiových scén. Spolu s Jiřím Suchým a Ferdinandem Havlíkem založil roku 1959 divadlo Semafor. Zhudebnil přes 300 písní. Roku 1966 uvedl svůj vlastní recitál "Ďábel z Vinohrad" a roku 1968 uvedl muzikál Poslední štace. Napsal hudbu k deseti celovečerním filmům, v některých z nich i hrál ("Kdyby tisíc klarinetů" (1964), "Zločin v šantánu" (1968)). V letech 1996–2001 vyšlo osm CD "Písničky ze Semaforu".

Jiří Šlitr, genannt "Dr. Klavír" oder auch "Dr. Matrace" (* 15. Februar 1924 in Zálesní Lhota; † 26. Dezember 1969 in Prag), war ein tschechischer Liedermacher, Komponist, Pianist, Sänger, Schauspieler, Zeichner und Graphiker. Er gründete 1959 zusammen mit Jiří Suchý das Theater Semafor und war dessen Prinzipal.


Život.

Nora Kinská byla šestým z devíti dětí Oktaviána Zdenka hraběte Kinského (1844–1932) a jeho manželky Georginy Ernestiny Festeticsové z Tolny (1856–1934). Vyrůstala na zámku Karlova Koruna. „Byla příliš zvědavá na život za zdmi zámku na to, aby se vdala za některého z mnoha ctitelů“ a po vypuknutí první světové války roku 1914 založila lazaret.  Poté, co se nuzné podmínky a vysoká úmrtnost v ruských válečných zajateckých táborech staly zcela zjevnými, iniciovala ruská panovnická rodina okolo cara Mikuláše II. vznik skupin tzv. „cestujících zdravotních sester“, aby kontrolovaly dodržování Haagské dohody. Mezi nimi odcestovala roku 1916 jako sestra Červeného kříže i sedmadvacetiletá Nora Kinská v doprovodu ruského důstojníka na Sibiř, aby poukázala na „porušování lidských práv a pokusila se zmírnit utrpení vojáků“. Jeden z prvních záznamů do jejího deníku zněl:  Při své cestě navštívila hraběnka Nora 16 zajateckých a 15 pracovních táborů, kde pomáhala někdy v nejprimitivnějších podmínkách při operacích a dalších lékařských zákrocích. Setkala se s tisíci rakousko-uherských a německých válečných zajatců, mezi nimiž byli např.:

Rodinný život.

Uprostřed zmatků Ruské revoluce se Norbertině podařil dramatický únik a v létě roku 1918 se vrátila zpět do vlasti. Zde se vdala za hraběte Ferdinanda Wilczka, kterého se jí podařilo osvobodit ze zajateckého tábora a který s ní v přestrojení z Ruska též uprchnul. Roku 1921 se jim ve Štýrském Hradci narodila dcera Georgina, pozdější kněžna lichtenštejnská (manželka knížete Františka Josefa II. a matka současného panujícího knížete Hanse Adama II.)  Nora Kinská zemřela v roce 1923 v porodnici ve Vítkovicích při porodu druhého dítěte. Ani dítě porod nepřežilo.

Norbertina "(Nora)" hraběnka Kinská z Vchynic a Tetova ( "Norbertine "Nora" Gräfin Kinsky von Wchinitz und Tettau", vdaná hraběnka Wilcz(e)ková (18. prosince 1888 Vídeň – 26. března 1923 Vítkovice) byla rakouská zdravotní sestra Červeného kříže, původem z českého šlechtického rodu Kinských.

Norbertine "Nora" Gräfin Kinsky von Wchinitz und Tettau, verheiratete Gräfin Wilczek (* 18. Dezember 1888 in Wien; † 26. März 1923 in Witkowitz) war eine österreichische Lazarett-Gründerin und Rotkreuz-Schwester im Ersten Weltkrieg in Russland vor und während der Russischen Revolution.


Historie.

V roce 2005 se Chorvatsko stalo dvanáctou zemí, která soutěž vyhrála. Ve finále konaném v Bratislavě porazilo Slovensko 3:2 na zápasy. Do dvouher i čtyřhry nastoupili Ivan Ljubičić s Mariem Ančićem. Chorvaté se tak stali prvním nenasazeným družstvem v historii světové skupiny, které získalo salátovou mísu.  V roce 2008 se po jednoleté odmlce tým probojoval zpět do světové skupiny, když v baráži porazil Brazílie 4:1 na zápasy. Během sezóny 2009 chorvatští hráči postoupili do semifinále, kde je v porečské hale zastavila Česká republika po vítězství 4:1.  V letech 2010 a 2012 družstvo vypadlo ve čtvrtfinále. Následující ročník 2013 skončilo v úvodním kole světové skupiny po porážce 2:3 od italského týmu a v umagské baráži podlehlo Velké Británii, což znamenalo sestup do 1. skupiny euroafrické zóny 2014.  Podruhé si Chorvaté finále světové skupiny zahráli v roce 2016. Po výhrách nad Belgií, Spojenými státy a Francií nestačili v boji salátovou mísu na Argentinu 2:3 na zápasy. Přitom je od trofeje v úvodní nedělní dvouhře dělil jediný vyhraný set. Chorvaté se po sobotní čtyřhře ujali vedení 2:1 na zápasy a v otevíracím nedělním singlu obou jedniček vedl Marin Čilić nad Juanem Martínem del Potrem již 2–0 na sety. Zbylou sadu se mu však získat nepodařilo a po téměř pětihodiném dramatu odešel poražen 2–3 na sety. V závěrečné dvouhře již dominovala argentinská dvojka Federico Delbonis, který proti Ivu Karlovićovi neztratil ani sadu. Teprve potřetí od zavedení světové skupiny v roce 1981 dokázalo družstvo ve finále otočit nepříznivý stav 1:2 na zápasy. Dějištěm se stala záhřebská hala pro 15 tisíc diváků.  Podruhé Chorvaté zvedli nad hlavu „salátovou mísu“ v roce 2018. Ve finále zdolalo nejvýše nasazenou Francii 3:1 na zápasy. Finálový duel se druhý rok v řadě odehrál na halové antuce v Lille. Dva body z dvouher získal 30letý Marin Čilić a páteční singl vyhrála také chorvatská dvojka Borna Ćorić. Francouzští deblisté, Pierre-Hugues Herbert a Nicolas Mahut, snížili v sobotní čtyřhře stav na 1:2. Ve dvouhrách však zástupci „země galského kohouta“ nevyhráli ani jeden set proti žebříčkově favorizovaným soupeřům. Čilić byl součástí první světové desítky a Ćorić figuroval na dvanácté příčce.  V nově zavedeném formátu Davis Cupu 2019 se družstvo jako obhájce trofeje přímo kvalifikovalo do listopadového finálového turnaje v Madridu, v němž po prohrách s Ruskem a Španělskem nepostoupilo ze základní skupiny.

Složení týmu 2019.

Žebříček ATP je uveden k listopadovému finále 2019.

Daviscupový tým Chorvatska reprezentuje Chorvatsko v Davisově poháru od roku 1993. Řídící organizací reprezentace je národní tenisová federace Hrvatski teniski savez. Do roku 1992 reprezentovali chorvatští tenisté Jugoslávii.

Die kroatische Davis-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft Kroatiens. Der Davis Cup ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Herren-Tennis, analog zum Fed Cup bei den Damen.


Synopse.

Kuoh Academy (駒王学園, Kuó Gakuen) je bývalá dámská střední škola, do které mohou nyní chodit muži i ženy. Nicméně skrývá tajemství. Část zdejších studentů jsou totiž andělé (天使, Tenši), padlí andělé (堕天使, Datenši) a ďáblové (悪魔, Akuma), o kterých lidští studenti nevědí. Jedním ze studentů je Issei Hyodo, který vede pokojný život a navštěvuje druhý ročník. Během normálního školního dne byl nečekaně pozván na rande dívkou jménem Yuma Amano. Po rande pozvala Yuma Isseiho do přilehlého parku, kde se začala dožadovat jeho smrti. Představila se jako padlý anděl, Raynare, a následně ho zabila. Před svou smrtí stačil Issei přivolat Riu Gremory, studentku třetího ročníku školy Kuoh Academy, která ho následně oživila. Druhého dne ráno se probudil s pomyšlením, že vše, co se stalo, byl pouhý sen. Issei byl však zabit dalším padlým andělem a opět oživen Riou. Dalšího dne se probudil ve svém pokoji, kde našel Riu zcela nahou. Rias mu nakonec odlahuje svoji identitu ďábla a prozrauje, že při oživení byl reinkarnován v ďábla a ona se tak stala jeho mistrem.

Příběhové oblouky.

Išibumi seskupil svazky do příběhových oblouků. První příběhový oblouk se jmenuje "The Red Dragon Emperor's Awakening" (赤龍帝覚醒, "Sekirjútei kakusei") a obsahuje první dva svazky. Název druhého oblouku zní "Birth of the Breast Dragon Emperor" (乳龍帝誕生, "Chichirjútei tandžó") a jsou v něm obsaženy svazky tři až šest. "The Heroic Oppai Dragon" (英雄(ヒーロー)おっぱいドラゴン, "Híró Oppai Doragon") je složen ze sedmého až dvanáctého svazku. Ve čtvrtém příběhovém oblouku pojmenovaném "The Legend of Oppai Dragon and his Lively Companions" (おっぱいドラゴンと愉快な仲間たちの伝説, "Oppai Doragon to jukaina nakamatači no densecu") se nachází svazky čtrnáct až dvacet jedna. Pátým, finálním obloukem je "Red Dragon Emperor of the Blazing Truth × White Dragon Emperor of the Morning Star: The True Dragon(s) of the Kuoh Academy" (猛烈な真実の赤い龍天皇×朝の星の白龍帝:Kuohアカデミーの真の龍, "Mórecuna šindžicu no akai rjú ten'nó × asa no hoši no haku rjú tei: Kuoh akademí no šin no rjú"). V light novel sérii "High School DxD" začal dvacátým druhým a skončil dvacátým pátým svazkem. Příběhový oblouk však pokračuje v seuqelové sérii "True High School DxD". Dohromady zatím, s vydáním čtvrtého svazku "True High School DxD", obsahuje devět svazků.

Postavy.

Následující seznam obsahuje výčet některých postav ze série "High School DxD". Jména jsou zapsána v angličtině, v závorce se nachází jejich český přepis.

Média.

Light novely.

"High School DxD" započalo light novel sérií od spisovatele Ičiei Išibumiho a ilustrátora Mijami-Zero. "High School DxD" bylo publikováno od 20. září 2008 do 20. března 2018. Dohromady vzniklo 25 svazků. V červenci 2012 vyšel společně se svazkem "Dragon Magazine" bonusový příběh ve stylu bunkobon pojmenovaný "The First Errand: Ophis Edition" (はじめてのおつかい・オーフィス編, "Hadžimete no ocukai: Ófisu hen"). Dějově se odehrává po dvanáctém svazku a zaměřuje na dračici Ophis, jak se snaží žít ve světě lidí. V listopadu 2019 si americký nakladatel Yen Press licencoval anglický překlad série. První svazek by měl být v angličtině publikován v říjnu roku 2020.  Po vydání finálního 25. svazku Išibumi informoval o nové, sequelové light novel sérii pojmenované "True High School DxD" (真はいすくーるDxD, "Šin Haisukúru Dí Dí"). Její příběh pokračuje tam, kde původní série skončila. První svazek s názvem "Welsh Dragon of the New School Term" (新学期のウェールズ・ドラゴン, "Šin gakki no u~éruzu doragon") vyšel 20. července 2018. Dne 20. srpna 2019 byl publikován třetí svazek. Čtvrtý svazek byl vydán dne 20. února 2020 a uzavírá dějovou linii s Hadesem "Alliance of Hell" (地獄の盟主連合, "Džigoku no meišu rengó").  Light novel série tvoří také vedlejší příběhy, které doplňují hlavní dějovou linii. Dohromady vyšly v sérii "High School DxD" tři svazky a to 8, 13 a 15. Souběžně s hlavními sériemi vychází i třetí s názvem "High School DxD DX." (ハイスクールD×D DX., "Haisukúru Dí Dí DX.") a každý její svazek je tvořen jenom vedlejšími příběhy. První svazek "DX.1 Love Song to the Reincarnated Angel" (DX.1 転生天使にラブソングを, "DX.1 Tensei tenši ni rabu song wo") vyšel 10. března 2015 jako součást blu-ray vydání anime a v normální podobě 20. března 2015. Zatím poslední, v pořadí pátý, svazek nesoucí název "DX.5 Superhero Trial" (DX.5 スーパーヒーロートライアル, "DX.5 Súpáhírótoraiaru") byl vydán 20. března 2019.

Mangy.

Manga od Hirodžimi Mišima začala serializaci v červenci 2010 v "Dragon Magazine" a od března 2011 pokračovala v časopise "Gekkan Dragon Age". První svazek byl vydán nakladatelstvím Fudžimi Šobó dne 7. června 2011. Do 9. dubna 2018 bylo vydáno v japonštině dohromady 11 svazků.  Spin-offová manga s názvem "High School DxD: Asia and Koneko's Secret Contracts!?" (ハイスクールD×D アーシア&小猫 ヒミツのけいやく!?, "Haisukúru Dí Dí: Ášia ando Koneko himicu no keijaku!?"), jejíž ilustrátorem je Hiroiči, byla serializovaná v časopise "Gekkan Dragon Age" mezi říjnem roku 2011 a dubnem 2012. Jedná se o vedlejší příběh, který se odehrává po desátém svazku mangy a zaměřuje se na první ďábelskou práci Asii Argento. Dne 7. března 2012 byla vydána v tankóbonu. V angličtině je manga licencovaná nakladatelem Yen Press. První svazek byl publikován v angličtině 27. května 2014 a poslední 13. listopadu 2018.  Druhá spin-offová manga pojmenovaná "High School DxD: The Work of a Devil" (ハイスクールD×D アクマのおしごと, "Haisukúru Dí Dí: Akuma no ošigoto") se dočkala serializace v dubnu 2013 ve svazku "Gekkan Dragon Age" a jejím ilustrátorem je SODA. Manga je složena z krátkých příběhů, které se nachází v light novel série. Dne 9. září 2013 byla vydána v tankóbonu.

Anime.

Anime adaptace byla premiérově vysílána od 6. ledna 2012 do 23. března 2012 na satelitní stanici tokijské televize AT-X. Seriál režíroval Tecuja Janagisawa a produkovala jej společnost TNK. AT-X vysílala seriál bez cenzury, nicméně televize TV Kanagawa, jenž seriál vysílala od 11. ledna 2012, a ostatní stanice ho vysílaly s cenzurou. Společnost Media Factory vydala mezi 21. březnem 2012 a 29. srpnem 2012 šest DVD a Blu-ray. Každý disk DVD či Blu-ray byl složen ze dvou dílů anime a kraťasu OVA nesoucího název "Release the Swaying Delusions" (妄想爆揺解除オリジナルビデオ, "Mósó bakujure kaidžo oridžinaru bideo"). Díl OVA, s pořadovým číslem třináct, byl součástí Blu-ray disku limitované edice třináctého svazku light novely, která byla publikována dne 6. září 2012. Na scénáři pracoval Ičiei Išibumi, který je autorem light novel a série samotné. Další díl OVA, tentokrát s pořadovým číslem čtrnáct, byl součástí Blu-ray disku limitované edice patnáctého svazku light novely, která byla vydána dne 31. května 2013. Autorem scénáře je Išibumi.  Druhá řada anime pojmenovaná "High School DxD New" (ハイスクールD×D NEW, "Haisukúru Dí Dí Njú") byla oznámena v závěrečných titulcích třináctého dílu a měla premiéru na stanicích AT-X a Chiba TV dne 7. července 2013. Je adaptací svazků tři a čtyři, které nesou název "Excalibur of the Moonlit Schoolyard" (ハイスクールD×D3 月光校庭のエクスカリバー, "Gekkó kótei no Ekusukaribá") a "Vampire of the Empty Classroom" (停止教室のヴァンパイア, "Teiši kjóšicu no vanpaia"). AT-X vysílala druhou řadu opět necenzurovaně. U ostatních stanic podléhala silné cenzuře.  V červnu 2014 oznámilo Fudžimi Šobó plány na produkci třetí řady seriálu. Dne 6. prosince 2014 byl zveřejněn název "High School DxD BorN" (ハイスクールD×D BorN, "Haisukúru Dí Dí Bón"). Třetí řada byla premiérově vysílána od dubna do června 2015. Příběh prvních devíti dílů je volně založen na svazcích pět až sedm, přičemž děj posledních třech dílů byl vytvořen autory anime.  Roku 2016, na události Fantasia Bunko Daikanshasai, bylo společností Fujimi Shobo oznámeno, že se pracuje na nové řadě. V říjnu 2017 byl prozrazen název řady "High School DxD Hero" (ハイスクールD×D Hero, "Haisukúru Dí Dí Híró"). Čtvrtá řada adaptuje devátý a desátý svazek. Byla vysílána mezi dubnem a červencem 2018 a produkovalo ji studio Passione, jež nahradilo předchozí TNK.  V Severní Americe je první řada licencována společností Funimation, v Austrálii Madman Entertainment a ve Spojeném království Manga Entertainment.

Hudba.

Hudbu k anime "High School DxD" složil Rjosuke Nakaniši. Pro všechny čtyři řady bylo využito deset hudebních znělek, tedy pět úvodních a pět závěrečných písní. Úvodní znělka první řady nese název „Trip -Innocent of D-“ a složila ji ženská hudební skupina Larval Stage Planning. Závěrečná znělka „STUDYxSTUDY“ byla nazpívána ženskou kapelou StylipS a její členky Arisa Noto, Jui Ogura, Kaori Išihara a Maho Macunaga propůjčily anime postavám svoje hlasy. Obě písně byly vydány samostatně na CD 25. ledna 2012 a 5. února 2012 japonským vydavatelem Lantis. Originální soundtrack vyšel dne 21. března 2012 vydavatelem Lantis label. Character minialbum pojmenované "High School DxD GirlsxSongs!" (『ハイスクールD×D』Girls×Songs!, "Haisukúru Dí Dí Gáruzu Songuzu!"), ve kterém vystupují hlavní ženské postavy anime, bylo vydáno 27. června 2012 Lantis label.  Druhá řada obsahuje hudební znělky pro dva příběhové oblouky. Úvodní znělka prvního oblouku se jmenuje „Sympathy“ a složila ji kapela Larval Stage Planning. Závěrečnou znělkou je „Hoteišiki wa Kotaenai“ (方程式は答えない) od Occult Research Club Girls (オカルト研究部ガールズ, Okaruto Kenkjúbu Gáruzu). Nazpívaly ji Jóko Hikasa, Šizuka Itó, Azumi Asakura a Ajana Taketacu, které zároveň dabují postavy Rii Gremory, Akeno Himejimi, Asii Argento a Koneko Toujou. Úvodní znělka druhého oblouku „Passionate Argument“ byla nazpívána zpěvačkou Zaq. Závěrečnou znělku „Lovely♥Devil“ (らぶりぃ♥でびる, Raburji♥Debiru) složily Occult Research Club Girls. Mezi původní čtveřici se přidaly Risa Taneda a Ajane Sakura, které propůjčily hlas Xenovii a Gasperovi.  Úvodní znělkou třetí řady je „Bless Your Name“ od zpěvačky ChouCho a závěrečnou „Give Me Secret“ od StylipS. Úvodní znělka čtvrté řady se jmenuje „Switch“ a nazpívala ji Minami Kuribajaši. Závěrečná znělka nese název „Mote nai Kuse ni(`;ω; ́)“ a složila ji Tapimiru.

Viodehry.

V červenci roku 2013 bylo studiem Kadokawa Games oznámeno, že je videoherní adaptace série "High School DxD" ve vývoji a to na platformu Nintendo 3DS. Původní japonské datum vydání bylo stanoveno na 28. listopad 2013. To se však kvůli „vylepšení kvality produktu“ posunulo a videohra se dočkala vydání až 19. prosince 2013. Jedná se bojovný, dobrodružný, erotický vizuální román s tahovým systémem. Druhá videohra s názvem "High School DxD New Fight", která byla vyvinuta na platformu PlayStation Vita, vyšla dne 28. srpna 2014 v Japonsku.

Přijetí.

V Japonsku bylo prodáno přes milion kopií svazků light novel série "High School DxD". Dle statistické společnosti Oricon bylo "High School DxD" se 654 224 prodanými kopiemi šestou nejprodávanější sérií roku 2012 v Japonsku. V roce 2013 bylo dle Oriconu prodáno 346 173 kopií. Anglický překlad prvního svazku mangy dosáhl na druhé místo nejlépe prodávaných děl The New York Times. Do 20. března 2018 se prodalo přes 4 milionů kopií prvních 25 svazků.  Anime adaptace série "High School DxD" byla pozitivně přijata kritiky, kteří chválili zejména vizuální a hudební zpracování a lechtivé (erotické) scény. Naopak kritizovali hlavně příběhovou linii, která postrádala originalitu. Sequential Tart ve své recenzi pochválil kvalitní zpracování, dabing, erotické scény a hloubku „skutečně poutavého“ příběhu. Active Anime považuje animaci za takovou, „pro kterou by člověk mohl umřít,“ a hudbu „vtipnou v celém rozsahu.“ Uvedlo též, že je "DxD" „šílená, akční, sexy komedie nakopávající zadky“ se „sexy ženskými ďábly, hrdinou se srdcem a vzrušující akcí,“ která dělá z anime „win-win (výhru pro obě strany).“ Stig Høgset z THEM Anime Reviews souhlasil s tím, že anime "DxD" je „plné zábavy.“ Pochválil postavy, erotické scény a vizuální zpracování. Napsal také, že „"High School DxD" bylo příjemným překvapením“ a následně dodal, že „by se určitě podíval na sequel.“

Slash Dog.

Slash Dog, pravým jménem Tobio Ikuse, je jednou postav ze série "High School DxD", ve které pracuje pro organizaci Grigori. Jeho postava se poprvé objevila ve vlastní knize "SLASHDOG" (stylizováno jako "SLASHDØG") z roku 2006. Napsal ji Ičiei Išibumi a ilustroval Daisuke Jokomizo. Kvůli nízké popularitě byl vydán pouze jeden svazek. Kniha se však dočkala rebootu a od roku 2017 je série vydávána pod novým názvem "The Fallen Dog God -SLASHDOG-" (堕天の狗神 -SLASHDOG-, "Daten no Kugami -SLASHDOG-"). Autorem je Ičiei Išibumi a ilustrátory Kikurage a Mijama-Zero.  První svazek "The Fallen Dog God -SLASHDOG- 1" (堕天の狗神 -SLASHDOG- 1, "Daten no Kugami -SLASHDOG- 1") byl vydán 17. listopadu 2017. Druhý svazek se dočkal vydání 20. března 2013 a třetí, zatím poslední svazek, dne 20. prosince 2018. Išibumi oznámil, že pracuje na čtvrtém svazku.  Dne 20. října 2019 bylo oznámeno, že se light novel série dočká manga adaptace. Jejím autorem je Ičie Išibumi a ilustrátorem Kikurage. Serializaci začala dne 26. prosince 2019 ve svazku časopisu "Gekkan Comic Alive".

High School DxD (v japonském originále ハイスクールD×D, "Haisukúru Dí Dí") je japonská light novel série od spisovatele Ičiei Išibumiho, kterou ilustruje Mijama-Zero. Příběh se zaměřuje na Issei Hyodoa, perverzního studenta střední školy Kuoh Academy, který se chce stát králem harému. Na svém prvním rande je však zabit padlým andělem a následně je oživen Riou Gremory, ďáblem, které spolu s její ďábelskou rodinou bude sloužit. Prohlubující se vztah mezi ním a Riou ohrožuje anděly, padlé anděly a ďábly.

High School D×D (jap., "Haisukūru Dī Dī") ist eine japanische Light-Novel-Reihe von Ichiei Ishibumi mit den Illustrationen von Miyama-Zero. Sie wurde 2012, 2013, 2015 und 2018 auch als Anime-Serie sowie als Manga umgesetzt.


Situace LGBT.

Legální stejnopohlavní styk.

Od roku 1995 je konsensuální homosexuální styk mezi plnoletými osobami prováděný v soukromí legální. Od září 2002 je legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku sjednocen pro všechny orientace na stejnou výši.

Stejnopohlavní soužití.

Nebyly dosud přijaty žádné právní instituty pro stejnopohlavní soužití. Stejnopohlavní manželství je ústavně zakázáno.

Právní ochrana.

Největší uskupení organizací na ochranu lidských práv, mezi něž patří také Information Centre GenderDoc-M, léta lobbovalo ve vládě za přijetí antidiskriminační legislativy v souladu s evropskými standardy, která by zahrnovala jiné sexuální orientace jako jednu z chráněných skupin.  Zákon, který zakazuje diskriminaci na základě sexuální orientace v zaměstnání, byl schválen Parlamentem 25. května 2012 a dán k podpisu prezidentovi Nicolaovi Timoftimu 28. května 2012. Zákon vstoupil v účinnost 1. ledna 2013.

Organizace na ochranu LGBT práv.

Největší a nejvýznamnější gay a lesbické sdružení GenderDoc-M usiluje o podporu gayů a leseb v Moldavsku.

Společenské podmínky.

Homosexuální kultura.

Moldavsko má sice malou, ale velmi otevřenou gay scénu. První kišiněvské gay kluby Jaquar Dance a Music Club byly otevřeny v roce 2009. V roce 2002 se konal první moldavský festival hrdosti. Podobné akce však byly roku 2007 zakázány, protože homosexualita je považována za podkopávání křesťanstkých hodnot.

Homofobní nálady.

Moldavská společnost je stále velmi homofobní. Tento postoj je navíc často přímo i nepřímo podporován politiky a gayové a lesby často čelí diskriminaci. Případy přímého násilí proti gay lesbické komunitě nejsou známy.  Na protest proti antidiskriminačním opatřením navštívil Moldavsko roku 2010 Scott Lively, známý odpůrce LGBT práv, který se podílí na rwandské genocidě a holokaustu. Antidiskriminační návrh byl přijat napříč dvěma stranami poté, co Komunistická strana Moldavska ustoupila opozici, která návštěvu Scotta Lively udávala jako důvod jejího nesouhlasu.

Kontroverze ohledně konání Moldova Pride 2008.

Dne 11. května 2008 měla při konání festivalu Moldova Pride doprovázet jeho účastníky policie kvůli ochraně před davem, který by na ně mohl útočit. Primátor Kišiněva Dorin Chirtoaca, který byl zvolen s kampaní „mladý primátor, liberální tým, evropský kapitál“, však akci ještě před jejím konáním zakázal.  Případ "Bączkowski a další vs. Polsko" z 3. května 2007, kdy primátor Varšavy Lech Kaczyński zakázal konání varšavského průvodu hrdosti, se dostal až k Evropskému soudu pro lidská práva ve Štrasburku, kde bylo rozhodnuto, že zakazování konání těchto akcí porušuje tři práva Evropské úmluvy na ochranu lidských práv: právo č. 11 shromažďovací, právo č. 13 na odvolání a dále právo č. 14 zakazující diskriminaci. Tato otázka byla také projednána v Evropském parlamentu a dále předložena britskému politikovi Davidu Milibandovi.  Podobné zákony přijaly rovněž následující oblasti:

Zákazy homosexuální propagandy.

Podobné vyhlášky byly přijaty i v následujících obcích:  Dne 30. dubna 2013 Gaugauzské zastupitelstvo schválilo přijetí zákazu propagace homosexuality, bisexuality a transsexuality, jakož i stejnopohlavních manželství a adopcí. V zákoně nebyla žádná zmínka o postizích nebo trestech. Od července 2013 bylo nejasné, zda se tento zákon stal součástí moldavského práva.  Navzdory přijetí antidiskriminační legislativy, která zakazuje diskriminaci na základě sexuální orientace v zaměstnání, parlament 23. května 2013 přijal návrh zákona zakazující propagaci prostituce, pedofilie a jakýchkoli jiných vztahů mimo manželství a rodinu s odvoláním se na ústavu a rodinné právo. Za porušení tohoto zákona mohly být uloženy tresty. Zákon vešel v platnost 5. července 2013 a nabyl účinnosti 12. července 2013. Přímo se nezmiňoval o propagaci homosexuality, záleželo na zvážení soudců.  Dne 11. října 2013 parlament schválil návrh zákona, který odstranil ze zákona nejasnou formulaci, již by šlo vyložit jako „homosexuální propagandu“.

Usnesení Rady pro lidská práva.

V červnu 2011 Moldavsko v rámci svého členství v Radě pro lidská práva hlasovalo proti prvnímu úspěšnému usnesení Spojených národů odsuzujícímu násilí a diskriminaci proti jednotlivcům na základě sexuální orinetace a genderové identity.

Lesby, gayové, bisexuálové a transexuálové (LGBT) se v Moldavsku mohou setkávat s právními problémy, které ostatní populace nemá. Počínaje rozpadem bývalého Sovětského svazu zde významně vzrostl vliv pravoslavné církve. Tento trend má velmi neblahý vliv na otázku zdejších lidských práv a na svobodu LGBT organizací, co se týče pořádání pochodů hrdosti.

Homosexualität ist in der Republik Moldau zwar legal, aber innerhalb Europas gehört Moldau bezüglich seiner Haltung zur Homosexualität zu den restriktiveren Ländern.


Mládí a protektorát.

Miroslav Kácha se narodil v Praze 21. září 1923, kde prožil spolu s o tři roky starším bratrem dětství. Jeho rodiče pocházeli z Hodyně na Berounsku, jeho otec Antonín byl profesor na gymnáziu, matka Marie byla v domácnosti. Miroslav chtěl původně být námořním důstojníkem a měl přislíbené studium na námořní akademii v Jugoslávii nebo v Polsku, ale tyto sny se po Mnichovské dohodě staly nemožné. Maturoval na gymnáziu 29. května 1942 za heydrichiády, vyhnul se službě v protiletadlových jednotkách a nastoupil do továrny ČKD Libeň, která za války vyráběla lehké tanky a stíhače tanků pro Wehrmacht. Protože jeho otec měl blízké vazby na generála Bedřicha Homolu zapojil se do odbojové činnosti vojenské skupiny Obrana národa, především špionáží v továrně a zajišťováním provozních služeb. Po Homolově zatčení pokračoval Kácha dál ve sběru informací a předával je dál ve zbývající struktuře odbojové organizace, i díky tomu, že Homola rodinu Káchových neprozradil.

Konec války a totality.

Po válce studoval na vojenské akademii v Hranicích na Moravě, odkud byl 1. srpna 1948 vyřazen jako poručík. Na akademii se zapojil do skupiny plukovníka Alexandra Kordy, která plnila především výzvědnou činnost v armádě, nad kterou přebírali moc komunisté. Jeho úkolem bylo v Praze vytvářet spojení mezi Alexandrem Kordou, Antonínem Kouřilem, Josefem Němcem a plzeňskou vysílačkou do zahraničí. Skupina však byla prozrazena a Josef Němec v půli května 1949 odchází za hranice. Kácha měl pokračovat v činnosti dál.  Brzy na to byl doma v sobotu 21. května 1949 zatčen příslušníky Obranného zpravodajství. Byl převezen do nechvalně proslulého „Domečku“ na hlavním štábu nedaleko Lorety na Hradčanech v Kapucínské ulici, kde brutální výslechy vedl major Ludvík Turek a František Pergl. Některé výslechy byly prováděny také na vojenském velitelství dislokovaném na Malostranském náměstí. Prošel první brutální sérií výslechů, samotkou o hladu s nedostatkem spánku a krutým několikaměsíčním vyšetřováním, při kterém se mu dařilo vyšetřovatele mást a nikoho ze své skupiny neprozradit. Osvobození přišlo 18. července 1949 převezením do vazební věznice Pankrác. Soud se konal 12. září 1949, prokurátorem byl Juraj Vieska, jenž se později spoluúčastnil justiční vraždy Milady Horákové a předsedou senátu Otakar Matoušek, který odsoudil na smrt generála Píku. Kácha, Kouřil a Korda byli souzeni za vyzvědačství a velezradu, mimo jiné za úsilí o začlenění ČSSR do "Spojených států evropských". Odsouzen byl ve věku 26 let k trestu smrti, který byl za zásluhy v protinacistickém odboji snížen na doživotí.

50. léta.

Trest nastoupil na věznici Plzeň-Bory, později v říjnu 1950 byl převezen do věznice Opava, kde panoval lidsky přijatelný režim. Po dalším zatčení členů skupiny byl začátkem prosince roku 1950 znovu převezen k tříměsíčním výslechům do hradčanského „Domečku“. Zde byl přítomen brutálním výslechům i generál Josef Musil, který řekl: "„Před rokem jste nás přechcali, v důsledku toho řada stejnejch darebáků jako vy dál páchala zločiny a vy nám teď řeknete všechny, kdo to byl. Jestli jste tenkrát ušli provazu, tak teď mu neujdete, jestli jedinou věc zatajíte.“" K násilnickým metodám byl přidán pobyt na cele v mrazu a ve spodním prádle. Na jaře 1951 byl utýraný a pohybu neschopný Kácha poslán znovu do věznice Opava, kde musel prodělat dlouhé léčení, z následků týrání na Domečku, které mu zanechalo trvalé následky. Později se dostal do vojenské nemocnice v Olomouci. 18. června 1952 byl s dalšími vězni-důstojníky přemístěn do nechvalně proslulé věznice Leopoldov, kde byli podle jeho slov přivítáni: „Tuna zdochnětě!“ Při příchodu do Leopoldova vážil Kácha 75 kg, po dvou měsících pak jen 53 kg. V Leopoldově se v roce 1953 potkal s uvězněným prokurátorem monstrprocesů 50. let Karlem Vašem nebo pozdějším komunistickým prezidentem Gustávem Husákem ale také s dalšími politickými vězni: biskupy Trochtou a Zelou, generály Kutlvašrem a Janouškem či básníky Renčem, Retreklem a Zahradníčkem. S Gustávem Husákem a politickým vězněm Bohumilem Rychtrem dokonce sdílel celu.  V roce 1955 mu zemřela matka, o čemž mu řekl až při jedné z návštěv jeho bratr. V Leopoldově pak Miroslav Kácha setrval 8 let až do amnestie v květnu 1960, kdy byl propuštěn po 11 letech věznění s 10letou podmínkou.  Po propuštění se s podlomeným zdraví vrátil domů ke starému otci, kde potkal svou budoucí ženu Věru. Kvůli svému podlomenému zdraví nemohl vzít jedinou nabízenou práci stavebního dělníka. Přes známosti se mu ale podařilo získat místo kulisáka v Ústředním loutkovém divadle Praha.  Na konci roku 1961 se o něj začala zajímat StB, která mu dala na výběr mezi spoluprací nebo návratem zpět do vězení. Kácha si tedy skokem na jeviště způsobil pracovní úraz, načež byl hospitalizován v nemocnici Na Františku, kde předstíral ztrátu paměti. Na základě toho o něj ztratila StB zájem. Po vyléčení získal místo nákupčího v Ústředních skladech hl. m. Prahy, kde zůstal 20 let.

Po pádu totality.

Po pádu komunistického režimu v roce 1989 se kriticky vyjadřoval vůči neschopnosti nového demokratického režimu potrestat zločiny komunistické totality, a jejich pachatele, kteří se naopak volně integrují v novém režimu. Proto svoji oběť pro svobodu zpětně vnímal jako zbytnou, nevděčnou a naivní.  V roce 1995 byl povýšen do hodnosti generálmajora ve výslužbě a prezident Václav Havel mu propůjčil Řád Bílého lva III. třídy.  Roku 2001 se Kácha zúčastnil procesu s Karlem Vašem, který byl obviněn pro vraždu generála Heliodora Píky.  Zemřel 6. dubna 2010 ve věku 87 let po krátké nemoci. Zádušní mše se konala 15. dubna 2010 v kostele Nejsvětějšího Srdce Páně na Pražských Vinohradech a pohřben byl do rodinného hrobu na Olšanských hřbitovech.

Generálmajor Miroslav Kácha (21. září 1923 Praha – 6. dubna 2010 Praha) byl československý voják, generál, účastník protinacistického a protikomunistického odboje a oběť komunistického režimu.

Miroslav Kácha (* 21. September 1923 in Prag; † 6. April 2010 ebenda) war ein tschechoslowakischer Soldat und tschechischer Generalmajor, sowie Teilnehmer am Widerstand gegen die deutsche Okkupation und das kommunistische Regime.


Základní údaje.

Farářská iniciativa byla vyhlášena 25. dubna 2006 devíti kněžími po jejich konferenci ve vídeňské kavárně Landtmann. K 7. 4. 2012 měla podle svých oficiálních statistik 393 členů (kněží a jáhnů), 72 podporovatelů (kněží a jáhnů) a 2138 příznivců mezi laiky. Podle výzkumu rakouského veřejnoprávního rozhlasu ORF ji v roce 2011 neoficiálně podporovala až dvě třetiny rakouských kněží. V prvním čtvrtletí roku 2012 ji podle jiného sociologického výzkumu neoficiálně podporovaly dokonce až tři čtvrtiny ze čtyř tisíc rakouských kněží.

Výzva k neposlušnosti.

Na den Slavnosti Nejsvětější Trojice, 19. června 2011, publikovala iniciativa Výzvu k neposlušnosti, kterou podepsalo více než 300 rakouských kněží. Podepsaní uvádějí, že „dlouhodobá ignorace požadavků na realizaci církevních reforem” ze strany Vatikánu i nečinnost biskupů jim nejen dovoluje, ale žádá po nich, aby v souladu se svým svědomím samostatně jednali. Ve Výzvě např. prohlašují, že budou

Reakce.

Vatikán se poměrně dlouho k iniciativě nevyjadřoval, poprvé se k ní vyjádřil papež Benedikt XVI. v dubnu 2012, kdy Výzvu k neposlušnosti při kázání velmi ostře odsoudil. Neposlušnost podle něj nemůže být cestou k obnově církve. Zároveň se vyjádřil k některým požadavkům iniciativy. Například k tématu svěcení žen do kněžského úřadu připomněl, že už jeho předchůdce Jan Pavel II. potvrdil zákaz svěcení žen na duchovní jako součást Boží podstaty církve. Argumentoval tím, že Ježíš Kristus neměl mezi apoštoly ženy.  Na papežovu kritiku adresovanou signatářům výzvy reagovalo irské Sdružení katolických kněží. Připomnělo návštěvu Svatého otce na Kubě koncem března 2012, před kterou tamní diktatura preventivně pozatýkala desítky opozičních aktivistů. Papež pak režim vybídl k respektování základních svobod občanů. Jeho církevní vedení však přitom podle sdružení v tuto chvíli upírá svobodu projevu svým vlastním kněžím.  Také rakouská biskupská konference se v roce 2011 k výzvě stavěla kriticky, zejména vůči pojmu „neposlušnost", který znamená boj. Kardinál Schönborn, vídeňský arcibiskup a předseda Rakouské biskupské konference se o Výzvě k neposlušnosti vyjádřil následovně: "„Jak by v naší zemi vypadaly rodiny, kdyby se neposlušnost stala ctností? Každý kněz, vlastně každý z nás se musí rozhodnout, zda půjde po společné cestě s papežem, biskupem, se světovou církví. Kdo se ale vzdá principu poslušnosti, ten ohrožuje jednotu církve.""  Podle rakouského teologa Paula Zulehnera není náhoda, že se farářská iniciativa zrodila právě v Rakousku, protože rakouská identita je velmi spjatá s katolickou církví a témata s ní spojená jsou neustále přítomná i v místních médiích. Podle Zulehnera se přitom velké množství rakouských kněží už dávno rozešlo s oficiálním církevním učením a nyní to veřejně přiznávají.  Obecně je možné říci, že zatímco konzervativní a tradicionalistické hlasy v katolické církvi Farářskou iniciativu odsuzují. Podporu naopak iniciativa sbírá především v liberálnějších katolických kruzích.

Helmut Schüller.

P. Helmut Schüller je vůdčí postavou Rakouské iniciativy kněží snažící se myšlenky iniciativy šířit (nejen v Rakousku, ale například i v Německu či v Irsku). Studoval teologii ve Vídni a v německém Freiburgu. V osmdesátých letech byl šéfem rakouské Charity. Později byl jmenován generálním vikářem vídeňské arcidiecéze, z této pozice ale musel odejít kvůli stále častějšímu názorovému nesouladu se kardinálem Schönbornem. V současnosti slouží jako farář v malém městečku Probstdorf v blízkosti Vídně a na částečný úvazek přednáší na ekonomické fakultě o etice a ekologické a sociální soudržnosti. Působí také jako akademický kaplan ve Vídni.  Helmut Schüller prohlásil: ""Nejsme první, ani nejsme revoluční. Nové je, že se teď o slovo přihlásili sami faráři, dříve takové otázky otevírali teologové nebo někteří vyšší hodnostáři.... Církev je jako moje rodina. Nechci z ní odejít, chci ji změnit.""  Svatý stolec reagoval na aktivity Helmuta Schüllera související s farářskou iniciativou mimo jiné i tím, že jej 29. listopadu 2012 zbavil titulu „kaplan Jeho Svatosti“ (monsignore).

Rakouská iniciativa kněží neboli Farářská iniciativa je hnutí kněží a jáhnů v římskokatolické církvi usilující o reformu církve vedené P. Helmutem Schüllerem a podporované částí rakouských duchovních i laiků římskokatolické církve v Rakousku.

Die Pfarrer-Initiative ist ein eingetragener Verein, der vom Vorsitzenden Helmut Schüller medial vertreten wird. Ihr Ziel ist. Der Initiative gehören etwa 400 Priester und Diakone der römisch-katholischen Kirche in Österreich an.


Mezistátní utkání Anglie.

23.01.1909 Anglie 3:0 Švýcarsko  24.01.1909 Anglie 11:0 Čechy  25.01.1909 Anglie 4:0 Belgie  25.01.1909 Anglie 2:1 Francie  26.03.1909 Anglie 11:1 Skotsko  10.01.1910 Belgie 1:1 Anglie  10.01.1910 Anglie 1:0 Německo  11.01.1910 Anglie 5:1 Švýcarsko ??.02.1910 Skotsko 6:1 Anglie  13.01.1911 Anglie 13:0 Belgie  13.01.1911 Německo 5:4 Anglie  14.01.1911 Anglie 8:1 Švýcarsko  17.01.1911 Německo 9:2 Anglie  18.01.1911 Belgie 8:1 Anglie  18.01.1911 Francie 5:0 Anglie  21.02.1913 Anglie 8:1 Švýcarsko  22.02.1913 Anglie 2:0 Francie  23.02.1913 Německo 2:1 Anglie  23.02.1913 Čechy 3:0 Anglie  16.01.1914 Anglie 16:0 Belgie  18.01.1914 Anglie 12:0 Švýcarsko  18.01.1914 Anglie 5:1 Německo  20.01.1914 Anglie 3:2 Německo  21.01.1914 Anglie 3:0 Francie  22.01.1914 Anglie 9:2 Čechy  13.03.1929 Anglie 8:3 Švýcarsko  31.03.1930 Francie 2:2 Anglie  04.04.1930 Francie 5:0 Anglie  13.11.1930 Německo 3:2 Anglie  16.11.1930 Německo 1:1 Anglie  12.10.1931 Anglie 5:4 Německo  13.10.1931 Německo 13:0 Anglie  10.11.1931 Francie 2:0 Anglie  12.11.1931 Anglie 2:1 Francie  12.12.1931 Anglie 2:0 Skotsko  21.10.1932 Francie 9:4 Anglie  23.10.1932 Francie 3:2 Anglie  06.11.1932 Německo 4:2 Anglie  16.03.1933 Kanada 4:1 Anglie  20.03.1933 USA 5:0 Anglie  22.03.1933 Kanada 5:2 Anglie  29.03.1933 USA 5:2 Anglie  14.04.1933 Anglie 4:0 Skotsko  15.04.1933 USA 4:2 Anglie  11.10.1933 Anglie 1:0 Rakousko  16.03.1935 Anglie 6:3 Skotsko  16.03.1936 Skotsko 1:1 Anglie  14.03.1946 Švédsko 14:2 Anglie  08.12.1947 Anglie 4:2 Skotsko  09.12.1947 Anglie 9:2 Skotsko  10.02.1950 Skotsko 12:1 Anglie  11.02.1950 Skotsko 6:1 Anglie  25.01.1952 Kanada 14:0 Anglie  26.01.1952 Francie 4:3 Anglie  30.01.1953 Skotsko 2:1 Anglie  31.01.1953 Skotsko 6:2 Anglie  04.02.1955 USA 8:2 Anglie  13.01.1960 Anglie 4:3 Skotsko  13.02.1960 Anglie 10:1 Skotsko  14.02.1960 Skotsko 4:0 Anglie  04.02.1961 Skotsko 7:3 Anglie  05.02.1961 Skotsko 3:3 Anglie  11.02.1961 Skotsko 7:1 Anglie  12.02.1961 Skotsko 6:2 Anglie  13.01.1962 Skotsko 8:4 Anglie  20.01.1962 Skotsko 8:6 Anglie  21.01.1962 Skotsko 8:8 Anglie  15.02.1969 Skotsko 11:5 Anglie  16.02.1969 Skotsko 7:3 Anglie  17.05.1970 Anglie 7:5 Skotsko  06.10.1970 Skotsko 7:4 Anglie  21.11.1971 Skotsko 6:4 Anglie  28.01.1973 Skotsko 7:4 Anglie  03.02.1973 Skotsko 5:5 Anglie  15.11.1974 Anglie 5:3 Skotsko  16.11.1974 Anglie 10:3 Skotsko  17.11.1974 Anglie 9:6 Skotsko  23.11.1975 Skotsko 8:6 Anglie  04.12.1976 Anglie 8:6 Skotsko  12.12.1976 Skotsko 7:5 Anglie  17.12.1977 Skotsko 15:4 Anglie  28.01.1978 Anglie 8:6 Skotsko  13.10.1978 Skotsko 6:5 Anglie  14.10.1978 Španělsko 9:5 Anglie  28.09.1979 Anglie 15:2 Belgie  29.09.1979 Španělsko 5:5 Anglie  30.09.1979 Skotsko 6:2 Anglie  02.02.1980 Skotsko 8:1 Anglie  23.02.1980 Skotsko 6:5 Anglie  19.04.1980 Skotsko 14:1 Anglie  20.04.1980 Anglie 6:4 Skotsko  03.05.1980 Skotsko 13:2 Anglie  28.12.1980 Skotsko 7:6 Anglie  02.05.1981 Skotsko 12:3 Anglie  27.02.1983 Anglie 9:3 Skotsko  13.05.1984 Skotsko 7:4 Anglie  28.12.1991 Anglie 7:6 Skotsko  30.01.1993 Skotsko 5:4 Anglie

Anglická hokejová reprezentace je národní hokejové mužstvo Anglie. Anglie není členem Mezinárodní federace ledního hokeje ani Mezinárodního olympijského výboru a nemůže se proto účastnit mistrovství světa ani zimních olympijských her (angličtí hokejisté mohou na těchto soutěžích startovat pouze za Velkou Británii), je však vítězem ME 1910.

Die Eishockeyauswahl Englands war eine Auswahl englischer Spieler, die von der English Ice Hockey Association bestimmt wurden, um das Land auf internationaler Ebene zu repräsentieren.


Životopis.

John se narodil v Peckhamu v jižním Londýně. Má nigerijské rodiče Abigail a Samsona. Jeho první role byla leopard ve hře na základní škole.  S herectvím začal v 9 letech, kdy si ho všimla divadelní ředitelka divadla Peckham a po získání finanční pomoci se připojil k divadlu, kde trávil všechen čas po škole a to od 9 let do 14 let. Johnovo otec byl kněz a chtěl z něj mít také kněze, přesto zájmy svého syna podporoval.  V roce 2003 začal navštěvovat střední školu Westminster City School, kde se podílel na různých školních představeních. Mezi lety 2008 a 2010 navštěvoval South Thames College ve Wandsworthském arélu.. Na vysoké škole hrál ve hře "Othello". Poté se zapsal na University of Greenwich, kde se snažil získal titul, avšak školy zanechal, kvůli herecké kariéře.

Kariéra.

John studoval také na Identity School of Acting v Hackney, a objevil se ve hrách "Six Partie" v Národním divadle a v "Category B" v Tricycle Theatre. V roce 2011 mu byla nabídnuta role ve filmu "Útok na věžák". V září 2011 stanice HBO oznámila, že John byl obsazen do pilotní epizody boxerského drama "Dar Brick", volně založeném seriálu o životě Mika Tysona. Měl hrát roli Donnieho, který je propuštěn z vězení pro mladistvé a začně zkoumat, co znamená být mužem. Stanice však seriál nevybrala Ve stejném roce si také zahrál ve filmu "Junkhearts", ve kterém ztvárnil drogového dealera.  Boyega byl vybrán Fionnuala Halligan Screen International jako jeden z "Britských hvězd zítřka 2011" a objevil se po boku dalších dvou herců na přední obálce červencového čísla časopisu.  V březnu 2012 byl obsazen do filmové adaptace knihy Chimamanda Ngozi Adichieho "Hall of a Yellow Sun".  29. dubna 2014 bylo potvrzeno, že John byl obsazen do hlavní role ve filmu "". Později se ukázalo, že bude hrát Finna, stormtroopera Prvního řádu, který opustí vojenskou sílu poté, co je svědkem jejich krutosti v jeho první bojové misi, než se připojí k boji proti nim. Film měl premiéru 18. prosince 2015. Jak film tak Johnův výkon obdržel uznání od diváků i kritiků.  V lednu 2016 založil vlastní produkční společnost Upperroom Enterainment Limited. V červnu 2016 oznámil, že jeho společnost bude spolu-produkovat pokračování filmu z roku 2013 "Pacific Rim", společně s Legendary Entertainment. John bude ve filmu hrát hlavní roli.  V červnu 2016 John oznámil, že si zahraje v novém projektu Kathryn Bigelow o Detroitských nepokojích v roce 1967.

John Adedayo Adegboyega (* 17. březen 1992, Peckham, Londýn, Spojené království), známý jako John Boyega je britský herec a producent. Nejvíce se proslavil rolí Finna ve filmu "", sedmý film série "Star Wars".

John Boyega (* 17. März 1992 als "John Adedayo Bamidele Adegboyega" in London, England) ist ein britischer Film- und Theaterschauspieler und Filmproduzent.


Základní informace.

Název.

Poté, co Murakami odhalil úvodní úryvek a název, pracoval na románu další čtyři roky. Název je v japonštině slovní hříčkou k výslovnosti roku 1984 a také odkazuje na dystopické dílo George Orwella "1984". Písmeno Q a japonské číslo 9 (standardně do latinky romanizované jako „kyū“, ale na obalu japonského vydání knihy uvedeno písmeny „kew“) jsou homofony, které se s oblibou využívají v japonských slovních hrách. Písmeno v názvu „1Q84“ lze také interpretovat jako „question“ ("otázku") – svět, jenž přináší otázky.

Kulturní odkazy.

Murakami, stejně jako v předchozích knihách, zahrnul do děje odkazy na skladatele, spisovatele a další umělce. Opakovaně se v textu objevila "Sinfonietta" Leoše Janáčka, dále pak Bachův cyklus "Dobře temperovaný klavír", Dowlandova "Lachrimae" či skladba Antonia Vivaldiho. Z modernějších umělců byli zmíněni Billie Holiday, Charles Mingus, či The Rolling Stones. Ve druhé knize prezentuje blues Louis Armstrong.  Aomame obdrží ke čtení v azylu obsáhlý Proustův román "Hledání ztraceného času". Citován je také dlouhý úryvek japonského středověkého eposu "Příběh rodu Taira" a kratší text o Giljacích z cestovního deníku Antona Pavloviče Čechova "Ostrov Sachalin" (1893–1894).  Později zavražděná policistka Ajumi vnáší do děje myšlenku kanadského filozofa Marshalla McLuhana, vůdce sekty Lídr se zmiňuje o antropologu Frazerovi, Fjodoru Dostojevském i Carlu Gustavu Jungovi, strážce Tamaru upozorňuje na Čechovův apel, že vyskytne-li se na scéně střelná zbraň, pak se z ní musí vystřelit.  Události příběhu se odehrávají v roce 1Q84, který představuje jednu z paralelních realit – fiktivních světů roku 1984. Většina děje se odvíjí v Tokiu. První kniha popisuje příběh mezi dubnem až červnem, druhá od července do září a třetí uzavírá vyprávění v období mezi říjnem a prosincem.

Děj.

Fiktivní svět 1Q84 je nehostinné a nebezpečné místo pro život, do něhož jsou proti své vůli vrženy dvě hlavní postavy příběhu Tengo a Aomame. V procesu postupného uvědomování si nové skutečnosti začínají svádět boj o přežití, vymanění se z osidel fiktivní reality a snaží se nalézt jeden druhého. Další postavy nevykazují známky toho, že by si byly vědomé změněné reality.  Kniha je rozdělena na kapitoly vyprávěné v er-formě, které se vždy zaměřují na jednu z hlavních postav – Aomame, Tenga či Ušikawu. 30letá masérka Aomame jede, za poslechu Janáčkovy "Sinfonietty", po tokijské dálnici vykonat smluvenou práci. Taxi však uvízne v zácpě a řidič pasažérce navrhuje, aby sestoupila z únikového schodiště zavěšeného k okraji magistrály, u billboardu Essa s tygrem držícím tankovací pistoli. Po slezení z magistrály se vlakem přepraví do hotelu v Šibuji, kde během masáže zavraždí hosta vpichem dlouhé jehly do zátylku. Využívá tak výjimečné zručnosti k zavedení hrotu do center řídících životně důležité funkce pod bází čtvrté komory prodloužené míchy. Místo vpichu není znatelné, a policie tak případ uzavírá jako přirozené úmrtí na srdeční selhání.  Aomame si začíná všímat neobvyklých detailů, které odporují jejím vzpomínkám. Policisté na ulicích nově nosí poloautomatické zbraně, namísto starších typů. Nesrovnalosti se rozhoduje zkontrolovat s archivními výtisky novin, aby zjistila, že několik událostí v nich si nevybavuje, nebo že měly jiný průběh, než se domnívala. Dochází k závěru, že se ocitla v paralelní realitě, do níž pravděpodobně vstoupila slezením z magistrály. Pozměněný svět označila za rok „1Q84“.  Inteligentní 30letý Tengo vyučuje matematiku na vyšší střední škole v Jojogi a snaží se prosadit jako spisovatel. Zkušený redaktor Komacu, zaměstnaný v nakladatelství, zná jeho talent a tajně mu navrhuje, aby v roli ghostwritera přepracoval neobratně napsaný příběh 17leté Fukaeri. Jedná se o silný fantaskní děj nazvaný "Kukly ze vzduchu" (空気さなぎ), s nímž má ambice vyhrát literární soutěž a dílo zpeněžit. Tengo je k nabídce zdrženlivý. Souhlasí až po setkání s dyslektickou dívkou podivného chování a stylu komunikace, která mu dává svolení.  Krásná Fukaeri jej přivádí ke svému opatrovníkovi, profesoru Ebisunovi, od něhož se dovídá základní informace. Dívka vyrostla v náboženské sektě „Předvoj“ (さきが), do níž patřili její rodiče. Otec Tamocu Fukada byl vědeckým kolegou a profesorovým přítelem. Ebisuno komunu popisuje jako hierarchickou despotickou společnost, kde se z lidí stali roboti bez vlastního úsudku.  Fukada založil novou komunitu Předvoj v roce 1974 s dalšími třiceti členy. Mladí lidé v ní obětavě pracovali pod jeho vedením, ale následné neshody vyústily k rozštěpení na dvě frakce. Radikálnější z nich se pojmenovala „Akebono“ (あけぼの) a utkala se s policií v přestřelce u jezera Motosu v prefektuře Jamanaši.  Malá Fukaeri se před sedmi lety objevila u Ebisunových dveří. Nemluvila a nesnažila se o vysvětlení svých prožitků. Profesor se pak marně snažil kontaktovat Fukadu v Předvoji a stal se jejím opatrovníkem. O rodičích po celou dobu nic neslyšel. Během dalších let dívka vytvořila příběh "Kukel ze vzduchu", jenž vyprávěla profesorově dceři Azami, která jej zapisovala. Ústředním tématem byl osud dívenky v sektě, v níž potkala malé mystické bytosti, tzv. „Little People“ (リトル・ピープル), vylézající z mrtvé kozy. Svůj vzrůst měnily podle potřeby od tří centimetrů do jednoho metru, ve tvářích se jim nezračil žádný výraz. S plynutím času začal Tengo přemítat, jestli se – na první pohled – bláznivá story, nemohla "ve skutečnosti" alespoň v některých aspektech odehrát.  Aomame poskytovala cvičební lekce i zámožné staré paní z Azabu, vdově žijící ve střežené Vrbové vile. Obě se postupně velmi sblížily. Na pozemku stál azylový dům pro ženy, které se staly oběťmi domácího násilí. Bezpečnost zajišťoval profesionální Tamaru. Vdova cvičitelku příležitostně najímala na zprovození osob ze světa, které se provinily na svých bližních právě domácím násilím.  Sexuální touhu Aomame ventilovala promiskuitním životem. V oblíbeném baru vyhlížela starší plešatící partnery na jednu noc. Při těchto výpadech se poznala s policistkou Ajumi, s níž vytvořila nerozlučný tandem. Jednoho dne se však v novinách dočetla, že přítelkyni někdo uškrtil páskem v hotelovém pokoji.  Paní z Azabu instruktorce představila desetiletou Cubasu, která žila s rodiči v Předvoji. Masérce bylo odhaleno, že holčička zakusila pohlavní zneužívání od vůdce sekty, označovaného jako Lídr. Během noci vylezli z Cubasiných úst „Little People“ a začali spřádat kuklu z vláken vzduchu. Ráno se po holčičce slehla zem a vlčáka před dveřmi nalezli roztrhaného. Vdova, která ztratila dceru v důsledku domácího násilí, měla přitom v úmyslu ji adoptovat.  Paní z Abasu získala důkazy o Lídrově zneužívání děti. Vybrané dívenky měly sloužit jako kněžky. Aomame proto obdržela obtížný úkol, zprovodit dalšího trýznitele ze světa. Lídrovu obrovitou postavu sužovaly dlouhodobé bolesti. Sám si vybral masérku s dobrými referencemi. Mezi jeho výjimečné schopnosti patřily telekineze i slyšení hlasů „Little People“, které představovaly životně důležitou vlastnost pro přežití sekty. Jednalo se také o Fukaeřina otce. Zářijový večer jej Aomame navštívila v hotelu, kde spolu vedli podnětný rozhovor. Cvičitelku překvapil fakt, že Lídr znal její vražedný úmysl, a o vykonání tohoto činu dokonce požádal. Za vysvobození od bolesti přislíbil ochránit Tenga. Šikovná ruka Aomame tak zacílila jehlu do zátylku a poslala vůdce na „druhý břeh“. Při odchodu pak informovala členy ochranky Ohona s Holohlavcem, aby jej nechali dvě hodiny prospat. Tento čas využila k úniku do anonymního bytu, dočasného útočiště před plánovanou změnou identity včetně přeoperované tváře.  Aomame a Tengo se znali ze základní školy v čibské Ičikavě, kde společně chodili do čtvrté a páté třídy. Přestože se naposledy viděli jako desetiletí, častokrát na sebe mysleli. Samotářskou dívku ze sektářské rodiny dětský kolektiv nepřijal. S Tengem však poznali vzájemnou hřejivou náklonnost. Chlapec vyrůstal jen s přísným otcem, který pracoval jako výběrčí televizních poplatků. Jejich paralelní světy se o dvacet let později začaly přibližovat až se protly. Změněnou realitu si Tengo pro sebe nazval „Kočičím městem“. Mazané soukromé očko Ušikawa, ošklivý chlap po vnější i vnitřní stránce, musel napravit chybu. Byl to on, kdo prověřoval Aomame před setkáním s Lídrem, a selhal. Vražedkyni musel vypátrat stůj co stůj, aby si zachránil vlastní kůži. Vychytralý exprávník odkryl spojení mezi ní a Tengem, jenž představoval nejslibnější volbu pro nalezení ukryté ženy. Ačkoli netušil, zdali jsou oba v kontaktu, začal Tenga sledovat z pronajatého bytu. Jeho nepřehlédnutelný zjev, s šišatou hlavou panáčka Fukusukeho, byl však zachycen bezpečností kamerou u Vrbové lípy paní z Azabu.  Hlavním cílem sekty se stalo zamezení dalšího šíření Fukaeřina bestselleru "Kukel ze vzduchu". Román fascinoval čtenáře, hltající útlou knihu jako smyšlený příběh. Jeho vydání však způsobilo ztrátu Lídrovy schopnosti slyšet hlasy „Little People“, kteří se stáhli pod zemský povrch.  Ušikawa si z pronajatého bytu fotografoval osoby vstupující a vycházející z domu. Tento fakt vytušila citlivá Fukaeri, která se u Tenga skrývala. Sbalila si své věci a nadobro odtud odešla. Při východu se zahleděla do skrytého objektivu a Ušikawovi za ním, který věděl že ví, způsobila hlubokou ránu na duši.  Po obloze roku 1Q84 pluly dva měsíce. Velkou žlutou lunu doprovázel malý zelený kotouč. Tengo tento výjev upřeně sledoval z klouzačky před apartmánem, v němž se skrývala Aomame. Od chvíle, co bývalého spolužáka zahlédla z balkónu a promarnila šanci na setkání, jej neúnavně vyhlížela, kdyby se opět objevil. Ušikawův výstřední vzhled znala od Tamarua. Slídil zavěšený na Tenga nechápal, co jen může nahoře hledat. Proto následujícího večera vylezl na klouzačku také a ohromeně spatřil dva měsíce. Když si masérka uvědomila, koho má před sebou, využila šance a nerozvážně se vydala Ušikawu špehovat. Dorazila tak až do domu, v němž vysněný přítel z mladí bydlel. Vzhledem k úmrtí otce se však nenacházel v Tokiu. Svá zjištění oznámila Tamaruovi, který přijel slídila zavraždit a vytěžit z něj informace. Z obdrženého čísla zavolal do Předvoje, aby si přijeli uklidit mrtvolu. Obě strany se krátce informovaly o svých záměrech a postojích. Tamaru uznal, že cílem sekty už není likvidace vražedkyně, která přesto zůstávala součástí jejich plánu. Nenapadlo ho však nic, čím by měla být pro Předvoj důležitá. Následně zatelefonoval Tengovi a tlumočil mu žádost Aomame o schůzku.  Bývalí spolužáci se po dvaceti letech opět střetli a to na klouzačce, rozhodnuti opustit paralelní svět 1Q84. Aomame z něho tušila jen jediný východ. Pokusit se v opačném směru vylézt únikovým schodištěm na magistrálu. Tengo se od ní dozvěděl překvapivou zprávu, že bude otcem jejího dosud nenarozeného potomka. Fyzioterapeutka si byla jistá tím, že otěhotněla oné zářijové noci, kdy zprovodila Lídra ze světa. Styk přitom s nikým neměla od června. Tengovi to však vposledku nepřipadalo zvláštní. Dobře si uvědomoval, že tu tajemnou noc jedinkrát souložil s Fukaeri. Ačkoli dívka byla asexuálně založena, tak na něj z neznámého popudu nasedla, a on do ni silně ejakuloval. Nepodobalo se to přitom klasickému styku. Vzhledem k jejím výjimečným schopnostem, pravděpodobně sehrála úlohu koridoru mezi ním a dělohou Aomame. Na město se té noci snesla nejprudší bouřka s hromy a blesky, což mladá Fukaeri komentovala typicky úsečným prohlášením, že „"Lidl pipl zase vivádějý."“  Východ na plošinu magistrály byl opravdu otevřen. Oba na ni vystoupali, ale přese všechno bylo něco jinak. Tygr s tankovací pistolí v ruce, na billboardu od Essa, shlížel na dvojici směrem doleva, zatímco při dubnovém sestupu Aomame měl hlavu nakloněnou doprava. Měsíc plul po obloze naštěstí opět jen jediný. Mladá žena si však náhle uvědomila závažnost Lídrova sdělení, že se již z roku 1Q84 nelze vrátit do stejného světa, z něhož přišla. Dvojice tušila, že Předvoj ve skutečnosti mohl pátrat po nenarozeném potomku v očekávání, že jednou zaujme pozici „Toho, kdo slyší hlasy“. Věřili však, že alternativní svět právě navždy opustili. Zamířili do hotelu a objednali si pokoj s výhledem na měsíc. Nad setmělým horizontem putoval stále jen jeden osamocený. Pak se začali milovat.

"Kukly ze vzduchu".

Krátký fantaskní příběh pojednává o světě plném „Little People“. Jeho autorkou se stala mladá dívka Fukaeri, která je dcerou Lídra. Pro knižní vydání a literární soutěž děj přepsal nadějný spisovatel Tengo.  Hlavní hrdinkou je desetiletá dívka, žijící v izolované komuně. Záhadné bytosti v podobě „Little People“ vylézají během noci z mrtvé kozy, aby z vláken ze vzduchu splétaly kukly. Zámotek obsahuje duplikát malé dívky, její "daughter". Dívka pak hraje úlohu "mother". Po nebi plují dva měsíce, velký a malý, pravděpodobně odrážející vztah mezi "mother" a "daughter".  Tengo o příběhu přemýšlel a spekuloval, že by se do jisté míry mohlo jednat o autobiografii Fukaeri, která nehodlala dále plnit roli "mother" a tak z komunity uprchla.  "Ten, který slyší hlasy" zřejmě vyžadoval přítomnost "daughter", jež přijímala zvukové vjemy od „Little People“. Lídr byl nadán schopností slyšet a porozumět obsahu sdělení. Fukaeri tento nutný vztah dvou osob přirovnala k vazbě mezi "perceiverem" a "receiverem" – tedy ke vztahu toho, kdo hlasy zprostředkovává, a toho, kdo je slyší. Pro vznik správné "daughter" z kukly však bylo nejdříve nutné zajistit vhodnou "mother", domníval se Tengo.

1Q84 (:, Hepburnův přepis: "Ichi-kyū-hachi-yon") je dvanáctý román japonského spisovatele Harukiho Murakamiho, původně vydaný v třísvazkové formě mezi lety 2009 a 2010. Román se stal bestsellerem, když k vyprodání prvních dvou knih došlo v den uvedení na trh. Do měsíce pak prodejnost dosáhla hranice jednoho milionu výtisků.

1Q84 ist ein Roman des japanischen Autors Haruki Murakami. Der Titel ist eine Anspielung auf 1984, das Jahr der Handlung. Nach Ereignissen im Verlauf der Handlung wird dieses Jahr von der Protagonistin jedoch in "1Q84" umbenannt. Das „Q“ steht für "Question mark" (engl. für "Fragezeichen"). Dies ist zudem ein Wortspiel, da der Buchstabe „Q“ und die Zahl „Neun“ im Japanischen "kyū" ausgesprochen werden. Außerdem nimmt der Roman mehrfach Bezug auf den Roman "1984" von George Orwell.


Poloha.

Na západě masivu tvoří hranici řeka Reka a město Illirska Bistrica. Na jihozápadě přechází pohoří Snežnik do regionu Kras. Na východě sousedí s nižším pohořím Goteniška Gora a na jihu s horským masivem Gorski Kotar. Sever území přechází pozvolna v pohoří Javorniki.

Příroda.

Vodní toky nemají v pohoří větší význam, protože se ve většině případů jedná o podzemní toky s vyvěračkami (např. Strzen na severovýchodě masivu). Nejvýznamnější řekou je Reka tekoucí z pohoří Gorski Kotar přes Snežnik do oblasti Krasu. Charakteristické pro Snežnik jsou bohaté smíšené lesy, kde se ukrývá velmi četné zastoupení vysoké zvěře, lišek, vlků a poměrně velký počet medvědů (kolem 30 exemplářů). Tím se celé území stává vyhlášeným loveckým revírem.  Pohoří Snežnik je ve Slovinsku nejbohatší na úhrn ročních srážek. Nejvíce jich spadne v listopadu, prosinci a lednu. Nejméně potom v červenci a srpnu. Ročně zde průměrně spadne kolem 3000 mm. Své jméno ale masiv dostal od množství sněhu, které se zde v zimě vyskytuje. V roce 1976 zde naměřili rekordních 178 cm. Často zde fouká silný vítr a drží se oblačnost. Průměrná roční teplotase pohybuje kolem 6,7 °C, červencová potom 15,5 °C a v lednu pak -3,5 °C. Celkem zde 127 dní v roce mrzne.

Turismus.

V masivu ještě zdaleka není rozvinutá turistika. Nacházejí se zde jen dvě horské chaty a značení turistických cest je minimální, je-li vůbec nějaké. Nachází se prakticky jen v okolí nejvyššího vrcholu.  Původně chatu postavil v roce 1924 italský horský klub CAI. Na sklonku války však vyhořelo, a tak byla v roce 1951 postavena nová zděná chata zvaná "Cankarjeva koča". V r. 1963 byla zrekonstruována a přejmenována do dnešní podoby. Kapacita 38 lůžek. Otevřena od začátku června do poloviny října. V zimě dle podmínek. K chatě vede z Illirske Bistrice 19 km dlouhá asfaltová silnice.  Jedná se o bývalý vojenský objekt sloužící turistům od roku 1961. Chata je otevřena pouze o víkendech a jen v letních měsících. V srpnu otevřeno každý den. Kapacita 38 lůžek, winterraum pro 4 osoby (kamna, dřevo, palandy).

Sněžnik (italsky "Monte Nevoso", latinsky "Mons Albius") je vápencové pohoří ja jihu Slovinska. Jedná se o bohatě zalesněnou oblast. Blízkost moře (30 km) má na svědomí velké srážky. V zimě nafouká na vrcholu Veliki Snežnik až 4 metry sněhu. Pohoří je složeno především z vápence. Nejvyšší vrchol je tvořen světlou křídou. Pohoří zaujímá plochu 85 km2 a nejvyšším vrcholem je Veliki Snežnik (1796 m), ležící v jihovýchodní části masivu.

Der Krainer Schneeberg (slowenisch "Snežnik" oder "Notranjski Snežnik", italienisch "Monte Nevoso", lateinisch "Mons Albus") ist ein ausgedehntes Kalksteinplateau im slowenischen Karst im nördlichen Teil des Dinarischen Gebirges, dessen Gipfel eine Höhe von 1796 m erreicht.


Historie.

Bílý Potok se poprvé připomíná roku 1310 pod jménem "Wyzbach"; tehdy tu již bylo 20 lánů, kostel a zákupní fojtství. Patřil od počátku do majetku vratislavského biskupství a roku 1420 se připomíná jako součást panství Jánský Vrch, u něhož část vsi zůstala až do zrušení patrimoniální správy roku 1850. Jiná část vsi, vzniklá zřejmě ze statků fojtsví, byla biskupským lenním statkem: poprvé se to roku 1527 připomínají jako leníci David Grozner a Kašpar Zedlitz. Vlastníci léna se velmi rychle střídali - ve druhé polovině 18. století to byli von Rothkirchové, von Gilgenheimové, svobodní pánové Stillfriedové, von Mannsteinové -, až roku 1797 léno přešlo do nešlechtických rukou. Posledním majitelem před rokem 1848 byl zakladatel Lázní Jeseník Vincenz Priessnitz, který Hamberk a Bílý Potok koupil od Antonína von Wyschetzkyho roku 1841.  U kostela sv. Vavřince, který ve vsi stál od jejího založení, existovala nejpozději roku 1579 i fara.  1. ledna 1976 byla dosavadní samostatná obec Bílý Potok přičleněna k městu Javorník.  Osadou Bílého Potoka je Kohout (do roku 1949 "Hamberk", něm. "Hahnberg") na severozápad od Bílého Potoka (jediná silnice odtud však vede přímo do Javorníka). Byl založen kolem panského dvora, respektive malého zámku. Ten byl pak sídlem vrchnosti, a proto se lennímu statku Bílý Potok často říkalo statek Hamberk.

Vývoj počtu obyvatel.

Počet obyvatel Bílého Potoka podle sčítání nebo jiných úředních záznamů: V Bílém Potoce je evidováno 104 adres : 98 čísel popisných (trvalé objekty) a 6 čísel evidenčních (dočasné či rekreační objekty). Při sčítání lidu roku 2001 zde bylo napočteno 98 domů, z toho 77 trvale obydlených.

Významné osobnosti.

Herec a spisovatel Rudolf Rittner (30. června 1869 v Bílém Potoku – 4. února 1943 v Bílém Potoku), spolupracovník Gerharta Hauptmanna

Bílý Potok (něm. "Weißbach", pol. "Biały Potok") je vesnice, která je částí města Javorník. Nachází se 2 km severozápadně od Javorníka na silnici do Bílé Vody a do Pačkova (Paczków).

Bílý Potok (deutsch "Weißbach b. Jauernig") ist ein Ortsteil der Stadt Javorník im Okres Jeseník in Tschechien. Es gehört zur Region Olomoucký kraj und liegt zwei Kilometer nördlich von Javorník.


Tenis na Letních olympijských hrách 1988 – mužská dvouhra

Olympijský turnaj.

Pozadí.

Tenis se vrátil do rodiny olympijských sportů po 64 letech. V rámci mužského singlu došlo k vytvoření pěti kontinentálních kvalifikací a tří předkvalifikací. Do nich nastoupili i amatérští hráči z tenisově exotických zemí, jakými byly Jordánsko, Kuvajt, Guatemala, Bermudy, Zambie, Ghana či San Marino. Celkem se do turnaje zapojilo 155 tenistů ze 60 zemí. Hlavní singlovou soutěž v Soulu pak odehrálo 64 olympioniků. Kvalifikační systém byl zrušen v roce 1996.  Vzhledem k nepovinné účasti a nepřidělení žádných bodů ani odměn na olympiádě chyběli elitní světoví tenisté. Z první desítky žebříčku ATP se nezúčastnili Mats Wilander (č. 1), Ivan Lendl (č. 2), Andre Agassi (č. 4), Boris Becker (č. 5), Kent Carlsson (č. 6) a Yannick Noah (č. 8). Naopak tři zbývající hráči z této skupiny Stefan Edberg, Tim Mayotte i Miloslav Mečíř startovali, a potvrdili roli favoritů, když si rozdělili medaile.  Agassi zvolil místo her účast na Los Angeles Open, Kent Carlsson, se světovou třináctkou Guillermem Perezem-Roldanem, hráli na Geneva Open a šestnáctý muž pořadí Thomas Muster nastoupil do antukového Campionati Internaztional di Tennis Puglia v Bari. Světová jednička, Mats Wilander, během olympiády vyhrála palermský International Championships of Sicily.

Průběh.

Překvapením olympijské události se stala čtvrtfinálová účast Itala Paola Caneho, jenž figuroval na 101. příčce. Mezi zajímavé duely úvodního kola patřila výhra 198. sovětského hráče klasifikace Andreje Čerkasova nad 405. tenistou pořadí Hugem Chapacúem z Paraguaye 6–0, 6–0 a 6–1. Překvapením se stala porážka čtvrtého nasazeného Francouze, a světové jedenáctky, Henriho Leconta ve druhém kole, kde nestačil na 361. Korejce žebříčku Kima Bong-soo po pětisetovém dramatu. Olympijským vítězem se stal československý reprezentant Miloslav Mečíř, jenž si v semifinále poradil s favorizovaným a nejvýše nasazeným Stefanem Edbergem v pětisetové bitvě 3–6, 6–0, 1–6, 6–4 a 6–2. Ve finále pak přehrál americkou turnajovou dvojku Tima Mayotta po čtyřsetovém průběhu. Bronzové medaile obdrželi oba poražení semifinalisté Švéd Edberg i americká turnajová pětka Brad Gilbert.

Mužská dvouhra na Letních olympijských hrách 1988 probíhala v soulském Tenisovém centru Olympijského parku. Soutěž se konala v období od 20. září do 1. října 1988 na otevřených dvorcích s tvrdým povrchem Neodex. Nastoupilo do ni 64 tenistů. Hrálo se na tři vítězné sety. Obhájcem zlaté medaile z olympiády v roce 1924 byl Američan Vincent Richards.

Tennis-Herreneinzel der Olympischen Sommerspiele 1988. Das Finale bestritten Miloslav Mečíř und Tim Mayotte, welches Mecír in vier Sätzen gewann. Die Bronzemedaille erhielten Stefan Edberg und Brad Gilbert, da kein Spiel um Platz 3 im Tenniswettbewerb vorgesehen war.


Stavba.

V letech 1933–1940 bylo postaveno celkem 13 jednotek této třídy. Pro britské námořnictvo bylo postaveno osm šalup, další čtyři pro australské královské námořnictvo a jedna pro indické královské námořnictvo. Šalupy převzaly trup a pohonný systém předcházející třídy "Shoreham", byly však primárně určeny pro doprovod konvojů. Oproti svým předchůdcům nesly silnější výzbroj, ale naopak žádné minolovné vybavení. První šestice nesla jednoúčelové 120mm kanóny, přičemž další dvě dostaly dvouúčelové 102mm kanóny. Čtyři plavidla postavená pro Austrálii byla mírně větší, přičemž druhý pár byl díky zesílenému pohonu mírně rychlejší. Poslední třináctá jednotka pro Indii byla opět mírně zvětšenou verzí třídy "Grimsby".  Jednotky třídy "Grimsby":

Konstrukce.

"Grimsby".

Základní výzbroj představovaly dva 120mm kanóny, čtyři 47mm kanóny, dále dva vrhače a jedna skluzavka pro celkem 15 hlubinných pum. Pohonný systém o výkonu 2000 hp tvořily dva tříbubnové kotle Admiralty a dvě parní turbíny Parsons, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 16,5 uzlu. Dosah byl 5350 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Modifikace.

Během války byla výzbroj různě modifikována a zesilována. Častá byla instalace dvouúčelových 102mm kanónů, salvových vrhačů Hedgehog a zvětšení počtu nesených hlubinných pum. Například šalupa "Fleetwood" tak roku 1946 nesla čtyři 102mm kanóny, šest 20mm kanónů Oerlikon, jeden Hedgehog a dále čtyři vrhače a dvě skluzavky pro celkem 90 hlubinných pum.

"Indus".

Plavidlo bylo upraveno pro službu v tropech. Mělo prodloužený trup a kvůli zlepšení stability též mírně rozšířený trup. Na počátku 40. let byla výzbroj posílena o 12,7mm čtyřkulomet Vickers.

Služba.

Třída byla velmi intenzivně nasazena ve druhé světové válce. Čtyři plavidla byla ve válce potopena.

Třída Grimsby byla lodní třída britských šalup z období druhé světové války. Celkem bylo postaveno 13 jednotek této třídy. Za druhé světové války je provozovala královská námořnictva Spojeného království, Austrálie a Indie. Ve válce byly čtyři potopeny. Šalupa "Wellington" se dochovala dodnes.

Die "Grimsby"-Klasse bestand aus 13 Geleitbooten. Acht entstanden in Großbritannien zwischen 1933 und 1936 als „escort sloops“ für die britische Royal Navy, dazu ein etwas größeres für die Royal Indian Navy. Weitere vier wurden zwischen 1934 und 1940 in Australien für die Royal Australian Navy (RAN) gebaut. Die britischen Schiffe erhielten Namen von Städten, die australischen Namen von Flüssen.


Dětství a mládí.

Kohnová se narodila v Breslau (nyní Vratislav v Polsku) jako dcera Georga Kohna, velkoobchodníka s jemnými látkami, a Heleny Hanckeové, která pocházela z dobře postavené rodiny. Oba rodiče byli němečtí židé.  Hedwiga vstoupila na univerzitu v Breslau v roce 1907 jako teprve druhá žena na katedře fyziky. V roce 1913 získala doktorát z fyziky pod vedením Otta Lummera a brzy byla jmenována Lummerovou asistentkou. Během první světové války zůstala na univerzitním ústavu fyziky a v roce 1930 habilitovala.  Lummer Kohnovou školil v kvantitativním stanovení intenzity světla, a to jak ze širokopásmových zdrojů, jako je „černé těleso“, tak z diskrétních spektrálních čar atomů a molekul.

Útěk z Německa.

Kohnová byla v roce 1933 propuštěna kvůli nacistickým předpisům, které zamezily Židům pracovat ve vládních službách.  Do roku 1938 přežívala plněním smluv o aplikovaném výzkumu v osvětlovacím průmyslu, ale pak se ocitla bez práce nebo finančních prostředků a byla velmi blízko tomu, aby se stala obětí holokaustu.  Roku 1939 získala Hedwig Kohnová vízum do Spojeného království, nicméně to bylo okamžitě zrušeno kvůli druhé světové válce. V roce 1940 dostala vízum do Švédska a okamžitě tam odjela. Poté získala vízum ze Spojených států a přesunula se tam.  Nakonec jí bylo nabídnuto dočasné pracovní místo na třech různých vysokých školách ve Spojených státech prostřednictvím pomoci Rudolfa Ladenburga, Lise Meitnerové, Herthy Sponerové, Americké asociace univerzitních žen (AAUW) a mnoha dalších. V červenci 1940 získala vízum a opustila Německo.

Život ve Spojených státech.

Cesta k její první pozici na ženské škole Univerzity v Severní Karolíně v Greensboro vedla Kohnovou přes Berlín, Stockholm, Leningrad, Moskvu, Vladivostok, Yokohamu, San Francisco a Chicago.  Rok a půl vyučovala na ženské fakultě univerzity v Severní Karolíně u Greensboro. V roce 1942 začala vyučovat na Wellesley College v Massachusetts.  V roce 1952 odešla do důchodu jako profesorka. Následně jí Hertha Sponerová, v té době profesorka fyziky na Duke Univerity v Durhamu v Severní Karolíně, nabídla pozici výzkumné pracovnice. Kohnová zřídila na Duke University laboratoř a pokračovala ve výzkumu, kde vedla dva postgraduální studenty k doktorátu a podařilo se jí získat dva post-doktorandy.  Pracovala tam až do doby těsně před smrtí v roce 1964.

Vědecké příspěvky.

Kohnová byla Lummerem trénována v kvantitativním stanovení intenzity světla, a to jak ze širokopásmových zdrojů, jako je „černé tělo“, tak z diskrétních emisních linií atomů a molekul. Výše uvedené metody kvantitativního stanovení intenzity světla dále rozvíjela a navrhla způsoby získávání informací z měření intenzity a z tvarů spektrálních čar. Napsala 270 stran významného textu o fyzice ze 30. a 40. let v Německu, získala jeden patent a napsala četné články ve vědeckých časopisech, z nichž některé byly citovány až do osmdesátých let 20. století. Dva z jejích studentů se stali profesory v Německu.

Hedwig Kohnová (nepřechýleně "Kohn"; 5. dubna 1887, Vratislav, Prusko – 26. března 1964, Durham, Spojené státy americké) byla fyzička, která byla jednou z pouze tří žen, jež získaly před druhou světovou válkou habilitaci (kvalifikaci pro univerzitní vyučování v Německu) ve fyzice.

Hedwig Kohn (* 5. April 1887 in Breslau; † 26. November 1964 in Durham, North Carolina, USA) war eine deutsche Physikerin. Sie war neben Lise Meitner und Hertha Sponer eine von nur drei Frauen, die vor dem Zweiten Weltkrieg in Deutschland eine Habilitation in Physik erreichten. Wie auch Meitner und Sponer musste sie zur Zeit des Nationalsozialismus aus Deutschland fliehen. Sie zog in die USA und wurde dort Professorin für Physik.


Popis.

Zlatice převislá je opadavý keř s převislými nebo vzpřímenými větvemi, dorůstající výšky okolo 2 až 4 metrů. Větévky jsou žlutohnědé až šedohnědé, duté, pouze v uzlinách s plnou dření. Listy jsou převážně jednoduché, na bujných výhonech však vyrůstají i listy trojklané až trojčetné. Listy jsou 5 až 10 cm dlouhé, na okraji hrubě pilovité, poněkud tužší. Čepel listů je vejčitá, široce vejčitá až elipticky vejčitá, na bázi klínovitá až zaokrouhlená, na vrcholu špičatá. Listy jsou lysé nebo chlupaté, zejména podél žilek. Řapík je lysý nebo někdy chlupatý, 0,8 až 1,5 cm dlouhý. Květy jsou zlatožluté, 2,5 až 3 cm široké. Vyrůstají po 1 až 3 nebo až po 6 v úžlabí listů. Kalich je 6 až 7 mm dlouhý, s podlouhlými laloky. Korunní cípy jsou 1,2 až 2 cm dlouhé a asi tak dlouhé jako korunní trubka. Rostlina má 2 typy květů. Čnělka v krátkočnělečných květech měří asi 3 mm a tyčinky 6 až 7 mm, zatímco v dlouhočnělečných květech je čnělka delší (5 až 7 mm) než tyčinky (3 až 5 mm). Tobolka je vejcovitá až dlouze eliptická, 1,2 až 2,5 cm dlouhá a 0,6 až 1,2 cm široká.

Rozšíření.

Zlatice převislá pochází z Číny. Roste na rozsáhlém území ve střední a východní Číně v nadmořských výškách 300 až 2200 metrů, zejména v křovinách a na travnatých pláních na svazích, v údolích a roklinách.

Ekologické interakce.

Květy zlatice převislé jsou opylovány hmyzem a nejsou samosprašné. Křídlatá semena jsou šířena vzduchem.

Význam.

Zlatice převislá byla v Evropě poprvé vysazena v roce 1833 v Holandsku. Od té doby je pěstována jako okrasný keř, ceněný podobně jako jiné zlatice zejména pro jarní kvetení. Byla vyšlechtěna řada kultivarů.

Zahradní kultivary.

Většina zahradních kultivarů zlatice převislé jsou velké, rozložité keře s obloukovitě, až k zemi převisajícími větvemi. Barva květů je světle žlutá nebo u některých kultivarů tmavěji žlutá. Kvetou v dubnu a poněkud méně bohatě než jiné zlatice. Nejpůsobivější jsou při výsadbě na svazích a terasách při pohledu z boku nebo zespodu. Velmi světle žlutými květy se vyznačuje kultivar 'Pallida', tmavé větévky mají kultivary 'Atrocarpa' a 'Atrocaulis', žluté listy má kultivar 'Aurea', žlutopestré 'Variegata'. Kultivar 'Nymans' již v mládí dobře kvete a vyznačuje se velkými květy.  Křížením zlatice převislé se zlaticí zelenou ("Forsythia viridissima") byl získán kříženec zlatice prostřední ("F. intermedia"), který je nejčastěji vysazovaným druhem zlatice a je považován za nejhezčí. Zpětným křížením s rodičovskými druhy bylo vypěstováno množství různých kultivarů tohoto křížence.

Léčivé účinky.

Plody se sbírají na podzim před dozráním; používají se pro svoje antiseptické a protizánětlivé účinky. Patří k padesáti základním bylinám používaným v tradičním čínském léčitelství.

Pěstování a množení.

Zlatice převislá a její kultivary milují podobně jako jiné zlatice výslunnou polohu. Na zastíněném stanovišti málo kvetou. Na jakost půdy nejsou nijak náročné a snášejí i půdy silně vápenaté. Půda by neměla být příliš suchá ani přemokřená či podmáčená.  Množí se zejména vrcholkovými zelenými řízky, které se sbírají od druhé půlky května do začátku července a bez prodlení píchají na množárnu pod fólii nebo pod mlhovky. V příštím roce mohou rostliny dorůst výšky až 80 cm. Množení dřevitými řízky se u tohoto druhu nedoporučuje, snadno se však rozmnožuje hřížením.

Zlatice převislá ("Forsythia suspensa") je opadavý keř z čeledi olivovníkovitých. Má jednoduché nebo trojčetné vstřícné listy a žluté čtyřčetné květy, které rozkvétají na jaře před olistěním. Zlatice převislá pochází z Číny a v České republice je pěstována v různých kultivarech jako okrasná rostlina.

Die Hänge-Forsythie ("Forsythia suspensa") ist ein goldgelb blühender Strauch aus der Familie der Ölbaumgewächse (Oleaceae). Das natürliche Verbreitungsgebiet der Art liegt in der gemäßigten Zone von China. Sie wird sehr häufig als Zierstrauch verwendet.


Reprezentace.

Jako junior se zúčastnil MS do 20 let 1979 ve Švédsku (6. místo).  Před sezonou 1979/80 byl vybrán do týmu americké reprezentace, který se celý úvod sezony připravoval na olympijský turnaj v Lake Placid. V rámci přípravy odehrál Ramsey 56 utkání a připsal si v nich 33 bodů (11 branek a 22 asistencí). Na turnaji se podařilo Američanům vybojovat šokující zlaté medaile po vítězství nad silným výběrem Sovětského Svazu. Dodnes je tento výsledek považován za jeden z nejpřekvapivějších v dějinách hokeje (označováný jako Zázrak na ledě).  Podílel se ale i na neúspěchu na mistrovství světa 1982 ve Finsku, kde Američané obsadili poslední osmé místo a sestoupili z elitní skupiny. Dvakrát hrál na Kanadském poháru - v letech 1984 (semifinále) a 1987 (5. místo).  V únoru 1987 se odehrál dvojzápas mezi výběrem NHL a sovětskou reprezentací nazvaný Rendez-vous '87, v obou utkáních nastoupil Ramsey.

Hráčská kariéra.

Ramsey přišel v roce 1978 do týmu minnesotské univerzity a v jeho dresu si vysloužil místo v All Star výběru NCAA a i se svým mužstvem celou soutěž vyhrál. V roce 1979 byl draftován na celkové jedenácté pozici klubem NHL Buffalem Sabres. Protože byl vybrán do olympijského výberu (viz výše), na univerzitě strávil jedinou sezonu.  Po olympijském vítězství dohrál sezonu 1979/80 za Sabres a došel s nimi až do finále konference, kde ale mužstvo vypadlo s New York Islanders (1:4 na zápasy). V tomto týmu pokračoval i v následujících letech. Čtyřikrát si vysloužil si účast v NHL All-Star Game (1982, 1983, 1985 a 1986). V letech 1989-1991 zastával pozici asistenta kapitána a v ročníku 1991/92 byl i kapitánem mužstva. V průběhu sezony 1992/93 byl vyměněn do Pittsburgh Penguins za Boba Erreye. V Buffalu se po premiérové sezoně nikdy nedostal dále než do druhého kola play off a totéž platilo i v Pittsburghu.  V létě 1994 podepsal jako volný hráč smlouvu s Detroit Red Wings a v jeho dresu si zahrál hned v první sezoně finále Stanley cupu, ovšem Red Wings podlehli New Jersey Devils 0:4 na zápasy. Ročník 1995/96 Red Wings zakončili vypadnutím ve finále konference s Colorado Avalanche 2:4 na zápasy. Red Wings vyhráli pohár v sezoně 1996/97, ale Ramsey v průběhu sezony ukončil kariéru a nebyl tak součástí vítězného mužstva. Své poslední utkání odehrál 15. března 1997 na ledě San José Sharks  V roce 2001 byl přijat do síně slávy Amerického hokeje.

Trenérská kariéra.

V letech 1997-2000 byl asistentem trenéra celku Buffalo Sabres. V sezoně 1998/99 Sabres prohráli ve finále Stanley Cupu 2:4 na zápasy.  Dalším klubem, kde pracoval na stejné pozici, bylo mužstvo Minnesota Wild (2001-2010).

Michael Allen Ramsey (* 3. prosince 1960 v Minneapolis, Minnesota, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejista, který nastupoval v NHL za Buffalo Sabres, Pittsburgh Penguins a Detroit Red Wings.

Michael Allen „Mike“ Ramsey (* 3. Dezember 1960 in Minneapolis, Minnesota) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Eishockeyspieler und -trainer, der im Verlauf seiner aktiven Karriere zwischen 1978 und 1997 unter anderem 1185 Spiele für die Buffalo Sabres, Pittsburgh Penguins und Detroit Red Wings in der National Hockey League auf der Position des Verteidigers bestritten hat. Seinen größten Karriereerfolg feierte Ramsey im Trikot der Nationalmannschaft der Vereinigten Staaten mit dem Gewinn der Goldmedaille bei den Olympischen Winterspiele 1980 in Lake Placid – dem sogenannten "„Miracle on Ice“". Darüber hinaus nahm er viermal am NHL All-Star Game teil und wurde aufgrund seiner Verdienste um den Eishockeysport in den Vereinigten Staaten im Jahr 2001 in die United States Hockey Hall of Fame aufgenommen.


Alexandre Picard (Eishockeyspieler, Oktober 1985)

Hráčská kariéra.

V počátcích své hokejové kariéry nastupoval za klub Sainte-Foy Gouverneurs z QMAAA. Následně zamířil před sezonou 2001/02 do týmu Sherbrooke Castors, v jehož dresu působil v QMJHL a během tohoto angažmá si připsal také několik startů v QMAAA za celek Séminaire St-François Blizzard. Po konci smlouvy v Castors zůstal v QMJHL, kde se jeho novým působištěm stalo mužstvo Lewiston Maineiacs sídlící v USA. V roce 2004 byl draftován v 1. kole (celkově 8.) americkým klubem Columbus Blue Jackets, ale ročník 2004/05 ještě strávil v Lewistonu. Za Columbus hrál v letech 2005-2010 v NHL a kvůli většímu hernímu vytížené rovněž nastupoval na farmě v AHL za celek Syracuse Crunch. Následně odešel v AHL do San Antonio Rampage, za který hrál do roku 2011. Před sezonou 2011/12 zamířil do Norfolku Admierals, se kterým získal v tomto ročníku Calderův pohár. V červenci 2012 jeho kroky směřovaly do Evropy, kde posílil ve švýcarské National League A mužstvo HC Servette Ženeva, s nímž vyhrál v letech 2013 a 2014 prestižní Spenglerův pohár a představil se s ním rovněž v Lize mistrů a ve Švýcarském poháru. V ročníku 2015/16 nastupoval za klub HC Davos.

Mountfield HK.

V listopadu 2016 se domluvil jako volný hráč na měsíční zkoušce s českým týmem Mountfield HK z Hradce Králové hrajícím nejvyšší soutěž. S Hradcem se představil na konci roku 2016 na Spenglerově poháru, kde bylo mužstvo nalosováno do Torrianiho skupiny společně s celky HC Lugano (Švýcarsko) a Avtomobilist Jekatěrinburg (Rusko) a skončilo v základní skupině na druhém místě. Ve čtvrtfinále poté vypadlo po prohře 1:5 nad evropským výběrem Kanady. V klubu předváděl kvalitní výkony a i díky nim se v prosinci dohodl s královéhradeckým vedením na nové smlouvě do konce sezony. V ročníku 2016/17 s týmem poprvé v jeho historii postoupil v extralize do semifinále play-off, kde bylo mužstvo vyřazeno pozdějším mistrem - Kometou Brno v poměru 2:4 na zápasy, ale Picard společně se spoluhráči a trénery získal bronzovou medaili.

Alexandre Picard (* 9. října 1985, Les Saules) je kanadský lední hokejista hrající na postu levého křídla, jenž je od května 2017 bez angažmá. Mimo Kanadu působil na klubové úrovni v USA, Česku a ve Švýcarsku.

Alexandre Picard (* 9. Oktober 1985 in Les Saules, Québec) ist ein kanadischer Eishockeyspieler, der zuletzt beim Dornbirner EC in der Erste Bank Eishockey Liga unter Vertrag stand.


Charakteristika.

Klade důraz na technickou a technologickou složku architektonického díla a využívá v té době nových technologií a materiálů, např. materiály využívané v kosmonautice. Často se ale také v estetice high-tech uplatňují plechy z nerezové oceli a dalších lesklých kovů, zvlněné nebo perforované povrchy (často plastové membrány), panelované plochy z kovu nebo skla, tvarované spojovací články, viditelná výztužná lanka apod. Od 90. let se používají i tzv. inteligentní fasády, které využívají sluneční energii a přirozené větrání. Nosná síť budovy bývá oddělená od vnitřní části. Tzn. eskalátory, potrubí, výtahy atd. se stávají prvkem zdobícím vnějšek budovy. Dalšími typickými znaky jsou např. uzavřená silná okna, nebo kovový konstrukční systém.

Pojmenování.

Styl dostal svoje jméno podle knihy High Tech: The Industrial Style and Source Book for The Home, napsané dvojicí autorek Joan Kronovou a Suzanne Slesinovou. Kniha byla vydaná roku 1978 vydavatelstvím Clarkson N. Potter, New York a byla ilustrovaná stovkami fotografií, které ukazovaly jak designéři, architekti a investoři umísťovali klasické průmyslové prvky nalezené v průmyslových katalozích do obytných a občanských budov jako součást interiéru. Byly to např. police z knihovny, laboratorní sklo, kovové pláty, navigační světla z přistávací plochy letiště, průmyslové podlahy atd. Předmluvu k této knize napsal architekt Emilio Ambasz, bývalý kurátor části designu v Muzeu moderního umění (MoMA) a právě on vnesl tento trend do historického kontextu. Výsledkem propagace a popularity této knihy se termín „high-tech“ dostával do povědomí odborné ale i laické veřejnosti.

Cíle.

High-tech architektura byla v některých aspektech odpovědí na rostoucí deziluzí v moderní architektuře. Realizace urbanistických plánů rozvoje Le Corbusiera vedla k monotónnímu a standardizovanému vzhledu míst a budov. Tvorba ekonomických budov s nízkým standardem fasád staveb, vedla k celkovému úpadku estetiky v architektuře. High-tech architektura vytvořila novou estetiku v kontrastu se standardní moderní architekturou. V knize High Tech: The Industrial Style and Source Book for The Home se ohledně high-tech estetiky a využívaní nových prvků autor vyjadřuje ve smyslu<br> „... vaši rodiče by tyto prvky mohli považovat za urážlivé“. I tato humorná poznámka demonstruje rebelské nálady tvůrců high-tech.

High-tech je moderní architektonický styl a zkratka anglického výrazu high technology, což v překladu znamená velmi pokročilá technologie. High-tech se jako architektonický styl objevuje koncem 60. let 20. století a vychází z předválečného funkcionalismu a konstruktivismu. Někdy také bývá považován za mezistupeň moderny a postmoderny, se kterými se vzájemně prolíná a proto někdy bývá obtížné tyto styly rozlišit. Od svého zrodu prošel tento styl určitým vývojem a v současné době pod sebe zahrnuje například otázky ekologie, úspor energie atd.

High-Tech-Architektur (auch: Spätmoderne Architektur oder struktureller Expressionismus) ist eine technisch bestimmte Architekturströmung, die in den 1970er Jahren aufkam. Als damals neue Technologien wie struktureller Stahl für den Bau in Frage kamen, wurden neue Gestaltungs- und Formfindungsprozesse entwickelt. Bis heute verwenden die Gebäude der High-Tech-Architektur neuartige Werkstoffe der High-Tech-Industrie bzw. der Hochtechnologie und zeichnen sich durch zukunftsorientiertes Design aus, bei dem viel Glas und Stahl verwendet wird.