Starověk.

V 9. až 6. století př. n. l. se zde nacházelo staroarménské království Urartu, v 1. polovině 1. tisíciletí př. n. l. říše Mana. Oba státy byly v průběhu 7. - 6. století př. n. l. podmaněny Médskou říší, kterou později včetně jižního Ázerbájdžánu ovládla perská dynastie Achaimenovců a říše Atropatena.  Na severu území od 1. století př. n. l. do 10. století existoval státní útvar pod názvem Kavkazská Albánie. O ázerbájdžánské území usilovali Řekové, Římané i Peršané.  Ve 4. století se zde rozšířilo křesťanství a stalo se státním náboženstvím, ale v 7. století území dobyli Arabové a následovala násilná islamizace.

Středověk.

V průběhu 9. století až 16. století vznikala řada drobných knížectví, od 11. století do 14. století byla země zasažena vpády seldžuckých Turků a Mongolů. Vláda perské dynastie Safíovců v 16. století znamenala období rozkvětu, protože byla země zapojena do obchodních vztahů Perské říše.  Na počátku 17. století byl Ázerbájdžán podmaněn Osmanskou říší.  V 18. století do vývoje oblasti zasáhlo Rusko, které se pokusilo obsadit pobřeží Kaspického moře s významným městem Baku.

Novověk.

Roku 1828 byla k Rusku připojena i severní část Ázerbájdžánu, zatímco jeho jižní část (nazývaný Íránský Ázerbájdžán) zůstala po rusko-perské válce součástí Íránu.  Rozvoj těžby ropy vedl k tomu, že od roku 1875 se v Baku (ropné centrum světového významu) rozvíjel kapitalistický výrobní systém rychleji než na ostatním území s agrárním hospodářstvím. V tomto období došlo ke vzniku ázerbájdžánského národního hnutí reagujícího na hospodářský a náboženský útlak.  Na počátku 20. století se vyostřily spory s Arménií, které roku 1905 vyvrcholily ozbrojenými srážkami, docházelo k rolnickým povstáním i k ozbrojenému boji proti ruské nadvládě.  Roku 1911 byla založena Muslimská demokratická strana Musavat, která se roku 1917 přejmenovala na Turkotatarskou demokratickou stranu federalistů - musavatistů.

Moderní dějiny.

Období 1. světové války.

Sovětská moc byla v Ázerbájdžánu nastolena 13. listopadu 1917. Vzápětí však byla ustavena společná vláda gruzínských, arménských a ázerbájdžánských národních stran (zakavkazský komisariát), který v březnu 1918 rozpustil zakavkazský sněm (tvořený zakavkazskými delegáty v ruském Ústavodárném shromáždění). Sněm zároveň schválil odtržení Zakavkazska od Ruské sovětské federativní socialistické republiky (RSFSR).  Na konci března 1918 vypuklo v Baku protisovětské povstání, které bolševici potlačili. V dubnu 1918 schválil zakavkazský sněm vznik Zakavkazské demokratické federativní republiky, kterou tvořily Gruzie, Arménie a Ázerbájdžán.  V důsledku odlišné zahraničně-politické orientace se ale republika rozpadla. Zároveň vznikla v Baku Rada lidových komisařů, tzv. Bakuská komuna, která získala moc v Baku i na části území státu.

Vyhlášení první nezávislosti země.

Po rozpadu Zakavkazské demokratické federativní republiky 28. května 1918 vyhlásila Muslimská rada nezávislou Ázerbájdžánskou republiku v čele s vládou musavatistů se sídlem v Gəncə.  Po rozpadu bakuské komuny byla v srpnu ustavena tzv. středokaspická diktatura, vláda bez komunistů, na jejíž žádost vstoupila do města britská armáda. V září 1918 se tato vláda stáhla do Íránu a Baku, které obsadila turecká armáda, se stalo sídlem musavatistícké vlády.  Po skončení 1. světové války se do Baku vrátila britská armáda až do srpna 1919.  15. ledna 1919 dohoda uznala nezávislost Ázerbájdžánské republiky, o dva měsíce později vypukl arménsko-ázerbájdžánský konflikt o Náhorní Karabach.  V dubnu 1920 obsadila Baku Rudá armáda a byla vyhlášena Ázerbájdžánská sovětská socialistická republika. Musavatisté se ještě pokusili o odpor, ale jejich povstání bylo potlačeno. V červenci 1920 vznikla Nachičevanská sovětská socialistická republika jako součást Ázerbájdžánské SSR.

Období Sovětského svazu.

V květnu 1921 byla přijata nová ústava a v březnu 1922 vznikla Zakavkazská sovětská federativní socialistická republika (FSSSR), která se v prosinci 1922 podílela na vytvoření Sovětského svazu.  Roku 1923 vznikla Náhorní karabašská autonomní oblast v rámci FSSSR pod správou Ázerbájdžánu. Roku 1924 se konstituovala Nachičevanská autonomní sovětská socialistická republika v rámci FSSSR. V prosinci 1936 byla obnovena Ázerbájdžánská SSR, jejíž vnitropolitický vývoj byl v souladu s vývojem v Sovětském svazu.

Obnovení nezávislosti.

Po změnách v Sovětském svazu v polovině 80. let podobně jako v jiných oblastech se objevily v Ázerbájdžánu dlouho neřešené a násilně potlačované problémy. Jedním z nich, který trvá do současnosti a vyžádal si již několik tisíc obětí, je problém Náhorní karabašské oblasti. Jeho podstata spočívá v tom, že oblast je osídlena obyvatelstvem arménského původu, ale je součástí Ázerbájdžánské republiky, a zároveň se jedná o nevyhlášenou válku mezi muslimy (Ázerbájdžánci) a křesťany (Arméni). Konflikt byl komplikován zásahy ze strany Sovětského svazu, vyhlášením výjimečného stavu, pogromy proti obyvatelům opačné národnosti, jejich útěkem, stávkami a demonstracemi v obou republikách. Obě země podepsaly několik dohod o příměří (mj. 19.2. 1992 v Soči), ale místní konflikty pokračovaly i nadále.  V květnu 1990 Nejvyšší sovět (v listopadu přejmenovaný na Nejvyšší medžlis) zvolil prezidentem Ajaza Mutalibova. V září 1990 se v zemi konaly volby za účasti více stran, ve kterých zvítězili komunisté. V únoru došlo ke změně názvu státu na Ázerbájdžánskou republiku.  V březnu 1991 se v referendu 95% hlasujících vyjádřilo pro zachování Sovětského svazu. V prosinci 1991 se v Alma-Atě republika stala zakládajícím členem SNS. Demonstrace a nátlak opozice vedly k odstoupení Ajaza Mutalibova a 3. března 1992 se prezidentské funkce ujal J. Mamedov.  V květnu 1992 se stoupenci Ajaza Mutalibova pokusili převzít moc. A. Elčibej, později zvolený, od června 1993 funkci nevykonával.  V prezidentských volbách 3. října 1993 zvítězil do té doby úřadující prezident Hejdar Alijev. Ve volbách 12. listopadu 1995 se voliči vyslovili pro přijetí nové ústavy a podpořili prezidentskou stranu Nový Ázerbájdžán. Roku 2003 ve věku 80 let v důsledku těžké a dlouhodobé nemoci zemřel Hejdar Alijev - třetí prezident nezávislého Ázerbájdžánu. Epocha velkého státníka, diplomata a politika, jehož působení začalo již za Stalina, skončila.  Na jeho místo nastoupil jeho syn Ilham Alijev, který je dosud ve funkci.

Ázerbájdžán "(, cyrilice: Азәрбајҹан, perské písmo: آذربایجان)" je největší a nejvíce zalidněná země ležící na jižní straně Kavkazu, v krajině zvaná Eurasie. Je situována mezi východní Evropou a západní Asií.

Dieser Artikel beschäftigt sich mit der Geschichte des Gebietes des Staates Aserbaidschan im Kaukasus. Mit der Geschichte der historischen Region beschäftigt sich der Artikel Geschichte Aserbaidschans (Iran).


Životopis.

Mládí a dospělost.

Louis pocházel z rodu vyšších úředníků a k námořnickému řemeslu se dostal až ve svých třiceti letech. Do té doby se s úspěchem věnoval nejrozmanitějším činnostem. Vystudoval práva a stal se skvělým obhájcem, jeho "Pojednání o integrálním počtu" mu vyneslo členství v londýnské Královské vědecké společnosti, intriky, souboje a galantní dobrodružství byly jeho živlem a za sedmileté války se vyznamenal jako důstojník v Kanadě při obraně Québeku. Vojenskou uniformu pak vyměnil za námořnickou a roku 1763 byl vyslán založit francouzskou kolonii na Malvínských (nyní Falklandských) ostrovech, která však musela být po dvou letech na nátlak Anglie a Španělska vyklizena. Předáním Malvín Španělům pověřilo ministerstvo námořnictví Bougainvilla. Ten se chopil příležitosti a přesvědčil krále Ludvíka XV., že by jeho mise měla pokračovat cestou kolem světa, která by opět pozvedla francouzskou prestiž a dala zapomenout na hořkost vojenských i diplomatických porážek.

Vyplutí.

V prosinci 1766 se davy zvědavců loučily v brestském přístavu s Bougainvilleovými koráby – s pyšnou válečnou plachetnicí "Boudeuse" (Vzpurná) a s trojstěžníkem "Etoile" (Hvězda). Kromě oficiálního poslání královská instrukce kapitánovi ukládala prozkoumat moře i země mezi západním pobřežím Jižní Ameriky a Východní Indií a zejména objevit bájnou Jižní zemi (Terru australis) a nalézt v jižních mořích vhodné námořní základny. Předávání Malvínských ostrovů trvalo bezmála rok, a tak skutečné dobrodružství začalo teprve v prosinci 1767, kdy obě lodi vepluly do bouřlivého Magalhãesova průlivu a pak do vod Tichého oceánu. První pevnina se objevila na obzoru 21. března. Byla to skupina nízkých ostrůvků pokrytých chudou vegetací, které nazval Bougainville „Nebezpečnými“ (dnešní souostroví Tuamotu).

První objev.

Počátkem dubna vyrostla v dálce z moře vysoká hora, dominující zelenavému ostrovu. Bylo to Tahiti, perla mezi tichomořskými ostrovy. Francouzům připadal pobyt na tomto ostrově jako život v pozemském ráji. Jeho krása i „přirozené“ zvyky jeho obyvatel je okouzlily. Bougainville nazval Tahiti Novou Kytherou a prohlásil jej za francouzskou državu, i když necelý rok předtím „působil“ na ostrově anglický kapitán Samuel Wallis. Jeho námořníci chtěli budit u domorodců hlavně respekt a to se jim nesporně podařilo. Přes jejich surové činy k nim zůstali Tahiťané přátelští a štědří a tím spíše se tak chovali i k Bougainvillovým lidem. Rozruch propukal jedině kvůli častým krádežím, jichž se ostrované dopouštěli z dětinské zvědavosti. Avšak „osvícený“ Bougainville jako rozený diplomat nedopustil, aby případné nedorozumění přerostlo v tragédii. Po dvanáctidenním pobytu dal kapitán v polovině dubna napnout plachty. Spolu s četnými dary si odvážel i mladíka Auturua, jenž toužil spatřit Francii, vlast svých přátel. Byl to užitečný „pasažér“ s cennými zkušenostmi s plavbou mezi blízkými tichomořskými atoly, ale jako tlumočník se neosvědčil, protože řeči obyvatel dalších tichomořských ostrovů, kolem nichž Bougainvillovy lodě proplouvaly, nerozuměl. Dlouhá plavba byla pro něj značným šokem, neboť se domníval, že cesta do Francie potrvá nanejvýš dva týdny, delší si totiž nedokázal představit. V květnu se "Boudeuse" a "Etoile" dostaly načas do oblasti bezvětří, poté se musely probíjet proti západním větrům a nakonec začala blízkost země přinášet jednu bouři za druhou. Byla to značně dobrodružná plavba. Koncem května dorazil Bougainville ke Quirósově zemi Sv. Ducha (dnešnímu ostrovu Espiritu Santo), kterou však oproti tradičnímu názoru nepokládal za pevninu, nýbrž za ostrov. V jeho blízkosti objevil čtyři další a celému souostroví dal jméno Velké Kyklady (dnešní Nové Hebridy – Vanuatu). Na jih a západ od nich se rozprostíral jen širý oceán. Po týdenní plavbě v západním kursu mu v dalším postupu zabránily mělčiny na vnější straně Velkého bariérového útesu. Severovýchodní pobřeží Nového Holandska leželo téměř na dosah, nechtěl však riskovat životy svých lidí a vydal se raději vzhůru směrem k Nové Guineji. I tak posunul pomyslnou mez, po kterou údajně sahalo východoaustralské pobřeží, o notný kus zpět.

Druhý objev a návrat do vlasti.

Na další cestě se musely obě lodi proplétat hustou sítí atolů, nazvaných na královu počest Louisiady. Později propluly mezi dvěma z dnešních Šalomounových ostrovů – Bougainville a Choiseul – a oklikou kolem Nového Irska se dostaly k severnímu pobřeží Nové Guineje. Plavba už trvala příliš dlouho, potraviny podléhaly zkáze a mezi mužstvem řádily kurděje i pohlavní nemoci „importované“ z Tahiti. Příděly musely být sníženy, ale dočasně zavedená „rovnost v jídle“ pomohla kapitánovi udržet disciplínu. Konec útrap a běd se však už blížil. Kapitán dopřál mužstvu krátký oddech na ostrůvku Buru s holandskou faktorií a poté v Batávii. Další plavba vedla už osvědčenou trasou přes ostrov Mauricius a mys Dobré naděje. V polovině března 1769 přistály Bougainvillovy lodě v Saint-Malo. První velká francouzská plavba kolem světa trvala dva roky a čtyři měsíce. Bougainvillova výprava splnila své politické poslání a navíc dosáhla významných vědeckých úspěchů. Většina oblastí a ostrovů, které objevila, byla sice známá už předtím, ale její kapitán i astronomové Pierre-Antoine Véron a Du Bouchage značně upřesnili hydrografii, topografii i klimatologii Tichého oceánu, takže jejich následovníci se už mohli v této oblasti pohybovat mnohem bezpečněji. Bougainville se vydával na cestu jako přesvědčený zastánce hypotézy tzv. Jižní země, ale dosažené výsledky mu přinesly velké rozčarování – v prostorách Tichého oceánu žádný takový kontinent neobjevil. Bougainvillův cestopis "Cesta kolem světa" se stal po svém vydání roku 1769 bestsellerem. Úspěch objevitele a nadaného spisovatele však budil závist a vytvořil mu četné nepřátele ve velení francouzského loďstva. Urážlivé a štvavé kampani, v níž byl napadán jako dobrodruh a neschopný chráněnec královy milostnice madame du Barry, učinil rázně přítrž celou sérií soubojů.

Závěr života a smrt.

Bougainville se dožil vysokého věku, ale nebyla to vůbec léta strávená v poklidu. Účastnil se americké války za nezávislost, načas velel brestské eskadře a krátká přízeň Ludvíka XVI. mu za Francouzské revoluce vynesla vězení. Teprve Napoleon Bonaparte plně ocenil jeho zásluhy a pověřil ho řadou čestných funkcí.

Louis Antoine de Bougainville (12. listopadu 1729 – 31. srpna 1811) byl francouzský důstojník a mořeplavec, který jako první prozkoumal některé končiny Tichého oceánu.

Louis Antoine de Bougainville (* 11. November 1729 in Paris; † 31. August 1811 ebenda) war ein französischer Offizier, Seefahrer und Schriftsteller. Er umsegelte als erster Franzose die Welt.


Znaky a symptomy.

Některé symptomy jsou viditelné ihned, jiné se projeví až během následujících dnů nebo týdnů.

Lehké poranění.

U lehkého poranění může pacient zůstat při vědomí, nebo ztratí vědomí pouze na několik sekund či minut. Člověk po lehkém TBI může být zmatený a/nebo se nemusí cítit „ve své kůži“ ještě několik dní či týdnů od poranění. Poranění se může projevit pouze snížením dosavadních schopností, jako například řešení problémů, poruchami pozornosti, poruchami paměti, nespavostí. Tyto mírné změny jsou zpočátku nejasné a postižení lidé si jich nemusí být vědomi. Problémy se projeví většinou až v domácím prostředí a po návratu do práce. Dalšími symptomy jsou: Symptomy mohou zůstat stejné nebo se postupně vytratí. Zhoršování symptomů značí závažnější poškození mozku.

Středně těžké poranění mozku.

U středně těžkého poranění mozku je škála postižení široká. Mohou se projevovat stejné symptomy jako u lehkého, ale pacient může trpět také:

Těžké poranění.

Pacienti s těžkým poraněním mozku jsou alespoň 24 hodin v kómatu. Kvůli poškození mozkového kmene bývá jejich fyzické postižení rozsáhlé. Zvracení a neurologický deficit (slabost/necitlivost končetiny) jsou, pokud se vyskytují společně, důležitými ukazateli této prognózy a jejich přítomnost opravňuje k rychlému provedení CT (Počítačová tomografie - Computed Tomography) a neurochirurgické intervence. Malé děti se středním nebo těžkým TBI mohou mít některé z následujících symptomů a stejně tak znaky charakteristické pro starší děti.

Příčiny a rizikové faktory.

Dopravní nehody týkající se automobilů, motocyklů, jízdních kol a chodců jsou příčinou poloviny všech TBI a zastupují největší část TBI u lidí mladších 75 let. U lidí starých 75 let a více jsou nejčastější příčinou TBI pády. Velké riziko poranění hlavy hrozí také dětem ve věku do pěti let. Přibližně 20 % poranění mozku je zapříčiněno násilím, jako je střelné poranění a zneužívání dětí, a asi 3% jsou způsobena sportem. Asi u poloviny poranění mozku hraje roli požití alkoholu. Přežití pacientů závisí do značné míry na příčině poranění. Například v USA přežije asi 89 % pacientů, u kterých došlo k poranění mozku při pádu, avšak pouze 9 % pacientů, u kterých došlo k poranění střelnou zbraní.[5]  Následky po poškození mozku jsou většinou nevratné. Časnou a intenzivní rehabilitací se dají některé funkce obnovit. Mezi možné následky poškození mozku patří:

Fokální vs. difúzní.

Poškození způsobené traumatickým poraněním mozku může být buď fokální, ohraničené v jedné oblasti mozku, nebo difúzní, zasahující větší oblast. Difúzní trauma je většinou spojováno s otřesem (otřes mozku následkem náhlého pohybu hlavy), difúzním axonálním poraněním, nebo s kómatem. Lokalizovaná poranění bývají spojována s neurobehaviorálními projevy, hemiparézami a dalšími projevy místního neurologického deficitu. Fokální (místní, ohraničené) typy poranění mozku zahrnují pohmoždění mozkové tkáně, a intrakraniální (do lebky) krvácení, nebo hematom. Hemoragie ( těžké krvácení), která vznikla protržením cévy uvnitř lebky, může být buď extraaxiální tj. krvácí uvnitř nebo do lebky, ale ne uvnitř mozku nebo intraaxiální tj. krvácení do mozku. Extraaxiální krvácení můžeme dále rozdělit na subdurální nebo epidurální hematom a subarachnoidealní krvácení. Epidurální hematom vzniká krvácením do prostoru mezi dura mater (tvrdá plena mozková) a lebkou. Při subdurálním krvácení, vtéká krev do prostoru mezi durou mater a arachnoideou. Subarachnoidealní krvácení je krvácení mezi arachnoideou a povrchem mozku, nejčastěji způsobené rupturou některé z cév na povrchu mozku. Krvácení do samotného mozku se nazývá intracerebrální hematom. Intraaxiální krvácení jsou dále rozdělována na intraparenchymální, které postihují samotnou mozkovou tkáň a intraventrikulární krvácení do komorového systému centrální nervové soustavy (CNS).

Otevřené vs. zavřené.

Traumatické poranění mozku vzniká zavřeným nebo penetrujícím poraněním hlavy. U zavřeného poranění není prolomena ani v ní není trhlina, zatímco při otevřeném (penetrujícím) poranění mozku pronikne nějaký předmět lebkou až do mozkové tkáně. Lebka jako první obranná linie je velmi náchylná k poranění. Fraktury lebky vznikají prasknutím nebo zlomením lebeční kosti. Nejprve dochází k deformaci lebky, která může vyústit v nedislokovanou zlomeninu - lebeční trhlinu (fissuru). Při působení síly velkou rychlostí na menší plochu nemůže dojít k pružné deformaci kosti a vzniká hvězdicovitá zlomenina s vtlačením (impressio).

Traumatické poranění mozku (TBI z anglického Traumatic brain injury), také intrakraniální poranění nebo jednoduše poranění hlavy, je poranění mozku způsobené fyzickým traumatem, které poničí mozek. TBI je jednou ze dvou podmnožin získaných poranění mozku (tou druhou jsou netraumatická poranění mozku, tj. poranění způsobená bez zapříčinění vnější mechanické síly jako například meningitida, mozková mrtvice). TBI může vzniknout uzavřeným poraněním hlavy (není porušená lebka) nebo penetrujícím poraněním hlavy (poranění kůže, lebky i tvrdé pleny (dura mater)). Poničeny jsou různé části mozku, mozkové hemisféry, cerebellum (mozeček) a nebo mozkový kmen (truncus encephali).

Als Schädel-Hirn-Trauma (Abkürzung SHT, ) oder Schädel-Hirn-Verletzung bezeichnet man jede Verletzung des "Gehirns" aufgrund einer äußeren Ursache (Krafteinwirkung). Der Begriff bezieht sich jedoch nicht auf gegebenenfalls damit verbundene Schädelfrakturen oder Kopfplatzwunden. Oft wird wegen der Möglichkeit von Hirnblutungen oder anderen Komplikationen bei einem Schädel-Hirn-Trauma eine Beobachtung im Krankenhaus empfohlen, selbst bei einem nur leichten Schädel-Hirn-Trauma, das oft auch als „Gehirnerschütterung“ bezeichnet wird.


Lední hokej na Zimních olympijských hrách 1952

Výsledky a tabulky.

15. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky USA: 2x Arnold Oss, John Mulhern Branky Norska: Bjørn Gulbrandsen, Øivind Solheim Rozhodčí: Beránek (TCH), Leacock (GBR)  15. února 1952 (19:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky Švédska: 2x Åke Andersson, 2x Göte Blomqvist, 2x Erik Johansson, 2x Sven Tumba Johansson, Göte Almqvist Branky Finska: Yrjö Hakala, Matti Karumaa Rozhodčí: Dwars (NED), Christensen (NOR)  15. února 1952 (19:00) – Drammen (Marienlyst) Branky Československa: 3x Vlastimil Bubník, 2x Miloslav Blažek, Vlastimil Hajšman, Miroslav Rejman, Jiří Sekyra Branky Polska: Marian Jeżak, Eugeniusz Lewacki Rozhodčí: Bernhard, Wieland (SUI)  15. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Kanady: 6x David Miller, 4x William Gibson, Donald Gauf, Jack Davies, Allan Purvis, Francis Sullivan, Robert Watt Branky SRN: Walter Kremershof Rozhodčí: Sandö, Ahlin (SWE)  16. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Švýcarska: 3x Hans-Martin Trepp, 2x Otto Schubiger, 2x Gebhard Poltera, 2x Gian Bazzi, Ulrich Poltera, Walter Dürst, Willy Pfister Branky Finska: nikdo Rozhodčí: Narvestad (NOR), Tencza (TCH)  16. února 1952 (19:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky Československa: 3x Slavomír Bartoň, 2x Jiří Sekyra, Vlastimil Bubník Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Zarzycki (POL), Ahlin (SWE)  16. února 1952 (19:00) – Oslo (Kadettangen) Branky USA: 3x Kenneth Yackel, Ruben Bjorkman, Joseph Czarnota, Clifford Harrison, Gerald Kilmartin, Arnold Oss Branky SRN: Markus Egen, Walter Kremershof Rozhodčí: Leacock (GBR), Dwars (NED)  16. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Švédska: 2x Hans Andersson *, 2x Åke Andersson, 2x Göte Blomqvist, 2x Gösta Johansson, 2x Sven Tumba Johansson, 2x Holger Nurmela, 2x Hans Öberg, Erik Johansson, Lars Pettersson, Sven Thunman Branky Polska: Alfred Gansiniec Rozhodčí: Narvestad (NOR), Bernhard (SUI) Švédsko – Norsko 4:2 (2:1, 1:0, 1:1)  17. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Švédska: Sven Thunman, Göte Blomqvist, Gösta Johansson, Lars Pettersson Branky Norska: 2x Leif Solheim Rozhodčí: Bernhard (SUI), Tencza (TCH)  17. února 1952 (19:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky Švýcarska: 2x Gebhard Poltera, Hans-Martin Trepp, Otto Schubiger, Ulrich Poltera, Emil Golaz Branky Polska: Henryk Bronowicz, Stefan Csorich, Zdiszław Trojanowski Rozhodčí: Heinecke (GER), Sandsund (FIN)  17. února 1952 (19:00) – Drammen (Marienlyst) Branky Kanady: 2x Robert Meyers, 2x William Gibson, 2x David Miller, 2x Bruce Dickson, William Dawe, George Abel, Gordon Robertson, Lous Secco, Thomas Pollock Branky Finska: 2x Keijo Kuusela, Lauri Silvan Rozhodčí: Sandö, Ahlin (SWE)  17. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Československa: 2x Miloslav Charouzd, 2x Vlastimil Bubník, Slavomír Bartoň, Jiří Sekyra Branky SRN: Fritz Poitsch Rozhodčí: Bernhard (SUI), Dwars (NED)  18. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky USA: 4x Robert Rompre, James Sedin, Andre Gambucci, Leonard Ceglarski, John Mulhern Branky Finska: Yrjö Hakala, Lauri Silvan Rozhodčí : Ahlin, Sandö (SWE)  18. února 1952 (19:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky Kanady: 3x George Abel, William Dawe, Jack Davies, Donald Gauf, William Gibson, Bruce Dickson, Francis Sullivan, Gordon Robertson, Robert Watt Branky Polska: nikdo Rozhodčí: Dwars (NED), Bernhard (SUI)  18. února 1952 (19:00) – Sandvika (Kadettangen) Branky Švýcarska: 3x Ulrich Poltera, 2x Hans-Martin Trepp, Otto Schubiger, Alfred Steun Branky Norska: Leif Solheim, Ragnar Rygel Rozhodčí: Leacock (GBR), Tencza (TCH)  18. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Švédska: 2x Göte Blomqvist, Gösta Johansson, Erik Johansson, Lars Pettersson, Hans Öberg, Sven Tumba Johansson Branky SRN: 2x Markus Egen, Fritz Poitsch Rozhodčí: Beranek (TCH), Sandsund (FIN)  19. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Československa: Miloslav Charouzd Branky Kanady: 2x William Gibson, Bruce Dickson, Gordon Robertson Rozhodčí: Ahlin (SWE), Dwars (NED)  19. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky USA: 3x Andre Gambucci, Joseph Czarnota, Gerald Kilmartin, John Mulhern, Arnold Oss, Kenneth Yackel Branky Švýcarska: Ulrich Poltera, Hans-Martin Trepp Rozhodčí: Leacock (GBR), Tencza (TCH)  19. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Polska: 2x Marian Jeżak, Stefan Csorich, Alfred Gansiniec Branky SRN: 3x Markus Egen, Fritz Poitsch Rozhodčí: Hauser, Bernhard (SUI)  20. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Finska: Christian Rapp, Lauri Silvan, Aarne Honkavaara, Matti Karumaa, Yrjö Hakala Branky Norska: Ragnar Rygel, Björn Guldbrandsen Rozhodčí: Leacock (GBR), Ahlin (SWE)  21. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Švédska: 2x Gösta Johansson, Holger Nurmela, Hans Öberg Branky USA: Clifford Harrison, Kenneth Yackel Rozhodčí: Leacock (GBR), Beranek (TCH)  21. února 1952 (19:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky Kanady: 3x Francis Sullivan, 2x William Gibson, 2x David Miller, William Dawe, Jack Davies, Allan Purvis, Bruce Dickson Branky Švýcarska: Hans-Martin Trepp, Emil Golaz Rozhodčí: Dwars (NED), Tencza (TCH)  21. února 1952 (19:00) – Sandvika (Kadettangen) Branky Československa: 2x Karel Gut, 2x Václav Bubník, 2x Jiří Sekyra, Slavomír Bartoň, Miroslav Rejman, Miloslav Blažek, Bronislav Danda, Miloslav Charouzd Branky Finska: Christian Rapp, Keijo Kuusela Rozhodčí: Bernhard (SUI), Zarzycki (POL)  21. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky SRN: 2x Walter Kremershof, Fritz Poitsch, Markus Egen, Herbert Schibukat, Xaver Unsinn Branky Norska: Björn Guldbrandsen, Egil Bjerklund Rozhodčí: Ahlin (SWE), Wieland (SUI)  22. února 1952 (14:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Finska: 2x Christian Rapp, Lauri Silvan, Aarne Honkavaara, Eero Salisma Branky SRN: Markus Egen Rozhodčí: Leacock (GBR), Beranek (TCH)  22. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Československa: 2x Jiří Sekyra, 2x Bronislav Danda, 2x Miloslav Ošmera, Miloslav Charouzd, Vlastimil Bubník Branky Švýcarska: Ulrich Poltera, Hans-Martin Trepp, Otto Schubiger Rozhodčí: Ahlin, Sandö (SWE)  22. února 1952 (19:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky USA: Kenneth Yackel, Arnold Oss, Clifford Harrison, John Mulhern, Ruben Bjorkman Branky Polska: Kazimierz Chodakowski, Stefan Csorich, Antoni Wrobel Rozhodčí: Dwars (NED), Tencza (TCH)  22. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Kanady: William Dawe, George Abel, Lous Secco Branky Švédska: Lars Pettersson, Hans Öberg Rozhodčí: Bernhard, Hauser (SUI)  23. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Švédska: 2x Sven Tumba Johansson, 2x Hans Tvilling, Lars Pettersson Branky Švýcarska: Hans-Martin Trepp, Emil Golaz Rozhodčí: Tencza (TCH), Dwars (NED)  23. února 1952 (19:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky Kanady: 2x Bruce Dickson, William Dawe, Jack Davies, Donald Gauf, William Gibson, David Miller, George Abel, Lous Secco, Robert Watt, Thomas Pollock Branky Norska: Ragnar Rygel, Arne Bergh Rozhodčí: Ahlin (SWE), Zarzycki (POL)  23. února 1952 (19:00) – Lillestrøm (Lillestrøm Idrettsplass) Branky Polska: Alfred Gansiniec, Eugeniusz Lewacki, Hilary Skarżyński, Antoni Wróbel Branky Finska: Matti Karumaa, Keijo Kuusela Rozhodčí: Christensen (NOR), Bernhard (SUI)  23. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Československa: Slavomír Bartoň, Vlastimil Hajšman, Miloslav Blažek Branky USA: 2x Arnold Oss, 2x Clifford Harrison, Robert Rompre, Leonard Ceglarski Rozhodčí: Dwars (NED), Leacock (GBR)  24. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Československa: 8. a 14. Slavomír Bartoň, 25. Vlastimil Hajšman, 33. Miloslav Charouzd Branky Švédska: nikdo Rozhodčí: Hauser (SUI), Leacock (CAN) ČSR: Jan Richter – Karel Gut, Václav Bubník, Miloslav Ošmera, Miroslav Nový – Slavomír Bartoň, Bronislav Danda, Jiří Sekyra, Miloslav Charouzd, Miroslav Rejman, Vlastimil Bubník, Zdeněk Pýcha, Vlastimil Hajšman.  Švédsko: Thord Flodqvist – Åke Andersson, Rune Johansson, Göte Almqvist, Lars Björn – Göte Blomqvist, Gösta Johansson, Erik Johansson – Stig Andersson, Hans Andersson, Lars Pettersson – Hans Öberg, Sven Tumba Johansson, Holger Nurmela.  24. února 1952 (16:00) – Oslo (Dæhlenenga) Branky Švýcarska: 4x Ulrich Poltera, Hans-Martin Trepp, Bixio Celio Branky SRN: Markus Egen, Georg Guggemos, Walter Kremershof Rozhodčí: Dwars (NED), Sandö (SWE)  24. února 1952 (21:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Kanady: William Dawe, Bruce Dickson, Donald Gauf Branky USA: John Mulhern, Ruben Bjorkman, James Sedin Rozhodčí: Ahlin (SWE), Tencza (TCH)  25. února 1952 (11:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Polska: 3x Eugeniusz Lewacki, Stefan Csorich Branky Norska: 2x Egil Bjerklund, Ragnar Rygel Rozhodčí: Beranek (TCH), Sandsund (FIN)

Opakovaný zápas o titul mistra Evropy.

Švédsko – Československo 5:3 (0:2, 1:1, 4:0)  25. února 1952 (17:00) – Oslo (Jordal Amfi) Branky Švédska: 2x Göte Blomqvist, Sven Tumba Johansson, Holger Nurmela, Lars Pettersson Branky Československa: 2x Vlastimil Bubník, Miroslav Rejman Rozhodčí: Leacock (GBR), Narvestad (NOR) Diváků: 8 000  ČSR: Jan Richter – Karel Gut, Václav Bubník, Miloslav Ošmera, Miroslav Nový – Slavomír Bartoň, Bronislav Danda, Miloslav Blažek, Miloslav Charouzd, Miroslav Rejman, Vlastimil Bubník, Zdeněk Pýcha, Vlastimil Hajšman.

Statistiky.

Soupiska Kanady.

Kanada (Edmonton Mercurys) Brankáři: Ralph Hansch, Eric Patterson. Obránci: William Dawe, Jack Davies, Allan Purvis, Robert Meyers Útočníci: William Gibson, David Miller, George Abel, Francis Sullivan, Gordon Robertson, Bruce Dickson, Robert Watt, Lous Secco, Donald Gauf, Thomas Pollock. Trenér: Lou Holmes.

Soupiska USA.

USA Brankáři: Richard Desmond, Donald Whiston. Obránci: Robert Rompre, Gerald Kilmartin, Joseph Czarnota, Allen Van. Útočníci: Arnold Oss, Kenneth Yackel, Clifford Harrison, John Mulhern, Andre Gambucci, Ruben Bjorkman, James Sedin, Leonard Ceglarski, John Noah. Trenér: John E. Pleban

Soupiska Švédska.

Švédsko Brankáři: Thord Flodqvist, Lasse Svensson. Obránci: Göte Almqvist, Åke Andersson, Lars Björn, Rune Johansson, Sven Thunman. Útočníci: Hans Tvilling, Stig Tvilling, Göte Blomqvist, Erik Johansson, Gösta Johansson, Åke Lassas, Holger Nurmela, Lars Pettersson, Sven Tumba Johansson, Hans Öberg. Trenér: Folke Jansson.

Soupiska Československa.

4. Československo Brankáři: Jan Richter, Jozef Záhorský. Obránci: Karel Gut, Václav Bubník, Miloslav Ošmera, Miroslav Nový, Jan Lidral, Zdeněk Pýcha. Útočníci: Vlastimil Bubník, Bronislav Danda, Miloslav Charouzd, Miroslav Rejman, Slavomír Bartoň, Jiří Sekyra, Vlastimil Hajšman, Oldřich Sedlák, Miloslav Blažek. Trenéři: Jiří Tožička, Josef Herman.

Soupiska Švýcarska.

5. Švýcarsko Brankáři: Hans Bänninger, Paul Wyss. Obránci: Emil Handschin, Paul Hofer, Emil Golaz, Reto Delnon. Útočníci: Francois Blank, Otto Schläpfer, Gebhard Poltera, Ulrich Poltera, Hans-Martin Trepp, Bixio Celio, Walter Dürst, Gian Bazzi, Otto Schubiger, Willy Pfister, Alfred Steun. Trenér: Richard Torriani.

Soupiska Polska.

6. Polsko Brankáři: Stanisław Szlendak, Jan Hampel. Obránci: Henryk Bronowicz, Kazimierz Chodakowski, Michał Antuszewicz, Alfred Gansiniec, Roman Peczak. Útočníci: Stefan Csorich, Rudolf Czech, Marian Jeżak, Eugeniusz Lewacki, Hilary Skarżyński, Tadeusz Świcarz, Zdiszław Trojanowski, Adolf Wróbel, Antoni Wróbel. Trenér: Mieczyslaw Kasprzycki.

Soupiska Finska.

7. Finsko Brankáři: Unto Viitala, Pekka Myllylä. Obránci: Pentti Isotalo, Ossi Kauppi, Eero Saari, Jukka Vuolio Útočníci: Christian Rapp, Yrjö Hakala, Aarne Honkavaara, Erkki Hytönen, Matti Karumaa, Keijo Kuusela, Kauko Mäkinen, Esko Rehoma, Matti Rintakoski, Eero Salisma, Lauri Silvan. Trenér: Risto Lindroos.

Soupiska SRN.

8. SRN Brankáři: Alfred Hoffmann, Heinz Wackers. Obránci: Karl Bierschel, Engelbert Holderied, Ludwig Kuhn, Herbert Schibukat, Karl Wild. Útočníci: Markus Egen, Karl Enzler, Georg Guggemos, Dieter Niess, Walter Kremershof, Fritz Poitsch, Xaver Unsinn, Hans-Georg Pescher, Trenér: Joe Aitken.

Soupiska Norska.

9. Norsko Brankáři: Per Dahl, Arthur Kristiansen Obránci: Arne Bergh, Gunnar Kroge, Johnny Larntvedt, Roar Pedersen, Per Voigt Útočníci: Jan Erik Adolfsen, Egil Bjerklund, Bjørn Gulbrandsen, Bjørn Oscar Gulbrandsen, Finn Gundersen, Annar Petersen, Ragnar Rygel, Leif Solheim, Øivind Solheim, Roy Strandem Trenér: Bud McEachern.

MS Skupina B.

Skupina B se započítávala jen do mistrovství světa a nebyla součástí olympijského turnaje.  15. března 1952 – Lutych  16. března 1952 – Lutych  16. března 1952 – Lutych  17. března 1952 – Lutych  17. března 1952 – Lutych  18. března 1952 – Lutych  18. března 1952 – Lutych  19. března 1952 – Lutych  20. března 1952 – Lutych  20. března 1952 – Lutych  21. března 1952 – Lutych  21. března 1952 – Lutych  22. března 1952 – Lutych  22. března 1952 – Lutych  22. března 1952 – Lutych

19. mistrovství světa a 30. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo v rámci VI. zimních olympijských her. 9 účastníků v jedné skupině, hrálo se systémem každý s každým. Hokejový turnaj měl zajímavou předehru. Vzhledem ke značným výkonnostním rozdílům, projevujícím na posledních zimních hrách a světových šampionátech podali Nizozemci, Belgičané a Francouzi společný návrh na novou organizaci soutěže. Spočíval v rozdělení družstev do dvou výkonnostních skupin, tak jak to bylo vyzkoušeno na posledním MS 1951 v Paříži. V očích MOV však nenalezl pochopení, protože odporoval jednomu z olympijských principů zabránit jakékoliv diferenciaci na silné a slabé a umožnit všem účastníkům olympijských her bojovat o trofeje nejcennější. Odmítnutí tohoto návrhu znamenalo odřeknutí účasti nejen tří jeho autorů, ale i Itálie a Rakouska, které se k němu na poslední chvíli připojili. Nezúčastněné země měly nakonec v březnu v Belgickém Lutychu turnaj, který se započítával do mistrovství světa.

Das olympische Eishockeyturnier der Olympischen Winterspiele 1952 in Oslo (Norwegen) gilt zugleich als 19. Eishockey-Weltmeisterschaft und 30. Eishockey-Europameisterschaft. Es fand vom 15. bis zum 25. Februar 1952 statt. Die meisten Spiele wurden in der neu errichteten Jordal-Amfi-Eishalle ausgetragen, nur einige wenige Duelle fanden in Orten außerhalb Oslos statt. Neun Mannschaften nahmen an diesem Turnier teil, genannt hatten zehn, aber Italien fehlte. Zum ersten Mal nach dem Zweiten Weltkrieg durfte auch die Bundesrepublik Deutschland wieder am Turnier teilnehmen. Demgegenüber ließ das Nationale Österreichische Olympische Comité den Nennungstermin 30. November 1951 verstreichen.


Geografie.

Hlavní hřeben pohoří se táhne ze západu na východ v délce asi 80 km mezi údolími Váhu na severní straně a Hronu na straně jižní. Nízké Tatry se v sedle Čertovica dělí na celistvější východní část – Kráľovohoľské Tatry a západní – Ďumbierské Tatry. Hlavní hřeben v jednotlivých částech pohoří mění svůj vzhled i charakter. Například masiv Prašivé v západní části Nízkých Tater s nejvyšším vrcholem Veľká Chochuľa (1753 m) je klasickým zástupcem holin s hladce modelovaným reliéfem. Naopak nejskalnatější skupinou pohoří je masiv Ďumbieru od sedla Ďurkové. Východní část hřebene je výrazně zalesněna a až v oblasti Orlovej a Kraľovej hole znova nabývá charakter holých a travnatých kopců.

Významné vrcholy.

Hřeben překračuje čtyřmi vrcholy nadmořskou výšku 2000 m.

Příroda.

Lesní společenstva a porosty představují základní krajinný prvek Nízkých Tater a pokrývají až 67 % celkové plochy území. Na vápencových podkladech jižních svahů hor se vyskytují spíše borovice nebo buk s příměsí jedle a smrku. Naproti tomu na severních úbočích se rozkládají zejména rozsáhlé komplexy bukových lesů. V západní části jedle a smrk. Kosodřevina se vyskytuje přerušovaně ve výškách 1400 až 1800 m v celé oblasti. Nad tímto pásmem se vyskytují horské louky, hole. Nejvyšší partie hor tvoří alpínské pásmo. Obrovská rozlehlost území vytváří výborné podmínky pro živočichy. Živočichové zde žijící představují typickou faunu karpatského horského stupně a s porovnáním s Tatrami mají mnoho společného. Největší zastoupení v přírodě má lovná zvěř (jeleni, srnci a prase divoké). Z větších savců můžete potkat sviště horského, kamzíka horského či medvěda hnědého. Nízkotatranská flora je velmi pestrá a bohatá. Geologický podklad je jedním z hlavních faktorů ovlivňující druhové složení. Oproti Tatrám, se kterými je druhová pestrost rostlin velmi podobná, se zde vyskytují převážně druhy rostoucí v typicky chladném podnebí. Na vápencovém podkladě u vstupu do údolí, rostou spíše teplomilné a exotermní druhy. Západní část Nízkých Tater je na rostlinstvo a množství druhů bohatší než část východní, především pro četný výskyt vápencového svršku podkladu. Národní park Nízké Tatry (NAPANT) byl vyhlášený v roce 1978. Výměra vlastního chráněného území je 72 842 ha a ochranného pásma 110 162 ha. Území se vyznačuje rozmanitostí flory a fauny, výskytem mnoha endemických a reliktních druhů, hodnotnými krasovými jevy, minerálními prameny a četnými odlehlými zákoutími. Národní park zaujímá centrální část celku Nízké Tatry. Okrajově zasahuje do Spišsko-gemerského krasu a jako ochranné pásmo i do mnoha jiných sousedních skupin.

Vodstvo.

Nízké Tatry tvoří rozvodí důležitých toků Slovenska – Váhu, Hronu, Hnilec a Hornádu. Pohoří je významnou zásobárnou povrchových a podzemních vod a obrovský rezervoár vláhy. Hlavně při obvodu pohoří se nacházejí četné prameny minerálních vod. Na severu Královohoľské části se nachází vodní nádrž Čierny Váh přehrazující stejnojmennou řeku. Je zde umístěna vodní elektrárna. V Liptovské kotlině leží vodní nádrž Liptovská Mara (2700 ha). Z vodopádů můžeme jmenovat například Brankovský vodopád který je výrazným prvkem pohoří Nízké Tatry, nacházející se na Kurucké skále. Národní přírodní památkou byl vyhlášen v roce 1980. Jeho výška je asi 60 metrů. V zimě se z něj vytvoří obrovský, působivý ledopád. Na severní straně se vyskytují ledovcová jezera (Vrbické pleso, Lukové pliesko).

Turismus.

Nízké Tatry jsou po Vysokých Tatrách druhým nejnavštěvovanějším pohořím Slovenska. Trasu z východu, tedy z vrcholu Kráľova hoľa do Donoval či naopak, lze projít po hřebenové cestě Hrdinů Slovenského Národního Povstání, na které se nachází většina horských chat v Nízkých Tatrách. Je to např. "Chata M. R. Štefánika", "Chata pod Chopkom" či "Turistická útulna pod Chabencom". Na rozdíl od Vysokých Tater se v Nízkých Tatrách nevyskytuje tolik vodních pramenů, proto je důležité při putování mít na mysli pitný režim. Zimní středisko Jasná pod Chopkom je největší centrum zimních sportů na Slovensku s 50 km sjezdovek a nejmodernějším technickým vybavením. Pro lyžaře, ale i snowboardisty tu jsou vyhrazeny freeridové zóny, snowpark a bežecké tratě. V Nízkých Tatrách se nachází několik turisticky přístupných jeskynních systémů. Např. Bystrianska jaskyňa, Demänovská ľadová jaskyňa, Demänovská jaskyňa Slobody, Jaskyňa mŕtvych netopierov, Važecká jaskyňa.

Nízké Tatry (slovensky "Nízke Tatry") jsou pohoří a krajinná oblast nacházející se na Slovensku. Celá oblast je chráněna jako Národní park Nízké Tatry. Většinu jeho území tvoří stejnojmenné pohoří. Nejvyšší horou je Ďumbier (2043 m). Geomorfologický celek se člení na dva geomorfologické podcelky: Ďumbierské Tatry v západní a Kráľovohoľské Tatry ve východní části, které jsou odděleny údolími říček Boca a "Štiavnička".

Die Niedere Tatra () ist ein Gebirgszug des geologischen Fatra-Tatra-Gebiets in den Karpaten in der Slowakei. Sie liegt südwestlich gegenüber der Hohen Tatra.


Svlékání u členovců.

Mezi členovce patří hmyz, korýši nebo pavoukovci. Všichni tito živočichové mají vnější kostru (exoskelet), která je tvořena kutikulou a zpevněna látkami jako chitin nebo uhličitan vápenatý. Tato vnější kostra je pevná a neumožňuje růst těla, proto je periodicky svlékána a nahrazována novou, větší. Svlékání navíc umožňuje obnovu opotřebovaných kutikulárních derivátů, jako jsou různé chlupy, vzdušnice nebo jiné výrůstky.  Před samotným svlékáním je živočich nějakou dobu neaktivní. Probíhá oddělení starého exoskeletu od epidermálních buněk pod ním. Při tomto procesu dochází taky k oddělení svalů od jejich úponů a nervových zakončení od kutikulárních smyslových orgánů. Tento proces se nazývá apolýza. Do vzniklého prostoru mezi epidermálními buňkami a starou kutikulou je vyloučena exuviální tekutina, která obsahuje zatím neaktivní enzymy. Epidermální buňky poté začnou pod starou kutikulou tvořit novou kutikulu. Tím se zároveň aktivují enzymy v tekutině, které rozkládají spodní část staré kutikuly, která je pak vstřebána. Jedinec se poté potřebuje zbavit zbývající horní části staré kutikuly.  Při samotném svlékání jedinec vyvolá prasknutí staré kutikuly, a to pomocí kroutivých pohybů a často i zvýšením tlaku hemolymfy na daném místě těla. Poté se ze starého exoskeletu vysouká. Svlečená kutikula většinou zůstává vcelku a nazývá se svlečka (exuvie). Někteří členovci mají ve zvyku svoji svlečku požírat. Pokud jedinec nemá ke svlékání optimální podmínky (správná poloha, vlhkost), může dojít k uvěznění v polosvlečené kutikule, což má za následek smrt. V lepším případě může dojít ke ztrátě jedné či více končetin.  Bezprostředně po svlékání je nová vnější kostra ještě měkká, což činí jedince velice zranitelným. Toto krátké období než kutikula ztvrdne ale také umožňuje růst. Růstu částí těla, které jsou normálně kryty tvrdým exoskeletem, je dosaženo pomocí přesunutí tělních tekutin z měkčích částí těla. Proto například pavouk nebo kudlanka vypadají po svlékání hubeně, protože přesunuli tělní tekutiny z měkkého "břicha" do jiných tělních částí. Pokud se jedná o poslední svlékání (proměna v dospělce – u hmyzu), tak jedinec musí ještě tlakem hemolymfy napnout křídla, která po svlékání vypadají jako neforemné váčky.  Kromě celkového růstu umožňuje svlékání u většiny členovců také regeneraci poškozených tělních částí. Může být nahrazena i celá ztracená končetina, k tomu je ovšem potřeba několika svlékání (vytvoří se základ nové končetiny, který se s každým svlékáním zvětšuje až nakonec končetina vypadá úplně nebo skoro jako původní).

Instary a stadia.

Jednotlivé fáze mezi svlékáními se nazývají instary. Například když se nymfa vylíhne z vajíčka, jedná se o nymfu prvního instaru. Po prvním svlékání je z ní nymfa druhého instaru, po druhém svlékání je ve třetím instaru a tak dále. Pojem instar se často zaměňuje s pojmem stadium, to však označuje fáze vývoje nadřazené instarům (stadium vajíčka, larvy, kukly, dospělce – u hmyzu s proměnou dokonalou). Stadium larvy nebo nymfy se většinou skládá z několika instarů.  Počet instarů se liší podle druhu členovce i podle podmínek v jakých žije (při nedostatku potravy může vývoj jedince trvat déle a počet instarů je větší). U některých skupin členovců dochází ke svlékání i v dospělosti, stadium dospělce má u nich tedy více instarů.

Hormonální řízení svlékání u hmyzu.

V hmyzím mozku se nacházejí neurosekreční buňky, které produkují protoracikotropní hormon (PTTH). Tento hormon putuje po axonech do tzv. kardiálních tělísek (corpora cardiaca), odkud je uvolňován do hemolymfy. PTTH stimuluje protorakální žlázy (jsou v prvním hrudním článku – prothoraxu) k produkci hormonů ekdysteroidů. Ekdysteroidy jsou skupinou hormonů syntetizovaných z cholesterolu a vyvolávají svlékání. Nejznámějším svlékacím hormonem je ekdyson. U dospělého hmyzu (s výjimkou primitivní skupiny Apterygota, tedy například rybenek) ke svlékání už nedochází (protorakální žlázy zanikají a svlékací hormony nejsou produkovány).

Svlékání u obojživelníků a plazů.

Obojživelníci se svlékají většinou v noci. Svoji starou kůži potom často sežerou.  Asi nejznámějším příkladem mezi plazy je svlékání kůže u hadů. Když přijde čas svlékání, hadovi se zakalí oči. Starou kůži se snaží natrhnout tím, že se odírá o různé tvrdé předměty (například kameny). Kůže je natržena na hlavě a had pak pokračuje v odírání o předměty. Stará kůže se postupně odděluje a vysvléká, přičemž se obrací naruby. Výsledkem je celistvá, naruby obrácená svlečka. Naproti tomu u ještěrů nebo želv se kůže svléká většinou v cárech a celistvá svlečka se tak nevytvoří.

Svlékání značí v biologii zbavení se starého tělesného pokryvu (kůže, kutikuly), většinou za účelem umožnění dalšího růstu živočicha. U skupin živočichů, které ho prodělávají, totiž jejich kůže neroste, takže v určitých intervalech se jí musí zbavit. Pod starou kůží již bývá připravena nová, větší. Svlékání probíhá u plazů a obojživelníků a dále u skupiny ecdysozoa, která zahrnuje například hmyz, korýše, pavoukovce nebo hlístice. Pro svlékání živočichů ze skupiny ecdysozoa se používá termín ekdyze (případně ekdyse nebo ecdysis). Svlečená kůže či kutikula se nazývá svlečka (exuvie).

Die Häutung (auch "Ecdysis", "Ekdysis" oder "Apolyse", von griechisch ) ist ein hormonell gesteuerter Vorgang in der Entwicklung der Häutungstiere (Ecdysozoa) und Reptilien (Reptilia). Eines der bei den Häutungstieren bekannten daran beteiligten Hormone ist das Ecdyson. Häutungshormone können sowohl in Tieren als auch in Pflanzen nachgewiesen werden.


Historie.

Společnost byla založena v roce 1937 jako All American Aviation, skutečný provoz začal ale až v roce 1939. Zpočátku se jednalo pouze o nákladní lety, které měly za úkol obsluhovat poštou oblast kolem Ohio River Valley. V roce 1949 se společnost přesunula k přepravě osob a změnila své jméno na Allegheny Airlines. Pod tímto jménem fungovala až do roku 1979, kdy změnila své obchodní jméno na US Air. Jednak kvůli přechodu na americký letecký deregulačnímu zákon z roku 1978, což letecké společnosti umožnilo rozšířit svou síť tras do jihovýchodních Spojených států (zejména na rapidně rostoucí destinace na Floridě), ale také aby se zbavila své regionální nálepky (Allegheny je okres v Ohiu). V osmdesátých letech společnost velmi prosperovala, zakoupila společnost Pacific Southwest Airlines (PSA) a tím se dostala na západní pobřeží USA (San Diego, Los Angeles, San Francisco...). Na konci osmdesátých let se spojila s Piedmont Airlines, která operovala na východním pobřeží (Baltimore, Charlotte...). V devadesátých letech společnost rozšiřovala své transatlantické lety do Evropy, koupila společnost Trump Shuttle, objednala 400 kusů letadel Airbus A320 a také v roce 1997 změnila svůj název na US Airways. 24. května 2000 společnost US Airways oznámila, že je plánováno její odkoupení za 4,3 miliardy dolarů společností UAL Corp. - mateřskou společností United Airlines, největší obchodní společností na světě v té době. K tomu nakonec nedošlo. Několik měsíců poté byla US Airways postižena útoky 11. září, uzavřením hlavního hubu ve Washingtonu, ukončením letů pod značkou MetroJet, velkým propouštěním zaměstnanců a musela 11. srpna 2002 vyhlásit bankrot. Do roku 2005 prodělala celkem dva bankroty. Při ekonomické krizi začala poprvé roce 2008 přemýšlet o spojení s konkurencí. Na přelomu let 2012 a 2013 společnost oznámila, že se spojí s American Airlines. 17. října 2015 společnost formálně přestala existovat a stala se součástí American Airlines, čímž vznikla největší letecká společnost na světě.

US Airways (známá též jako USAir) byla jedna z největších amerických leteckých společností do roku 2015, kdy se formálně stala součástí American Airlines. Společnost ke dni 11. listopadu 2014 létala do 193 destinací po celém světě, které obsluhovala 338 letadly. Dalších 278 letadel provozovala pod názvem US Airways Express, zejména na regionálních linkách uvnitř Spojených států.

US Airways war eine US-amerikanische Fluggesellschaft mit Sitz in Tempe (Arizona), die mit jährlich mehr als 66 Millionen Passagieren (Stand: 2013) zu den größten der Welt zählte.


Taxonomická problematika.

Rod konvalinka ("Convallaria") je některými autory považován za monotypický, někdy jsou rozlišovány 3-4 blízce příbuzné druhy, záleží na pojetí. V Evropě je domácí "Convallaria majalis" var. "majalis" (nebo "Convallaria majalis" s. str.), je však zdomácnělá i v Severní Americe. V Severní Americe je původní "Convallaria majalis" var. "montana" ("Convallaria montana"). Ve východní Asii roste "Convallaria majalis" var. "keiskei" ("Convallaria keiskei"), snad je totožná s "Convallaria majalis" var. "manschurica". Z Kavkazu byl popsán taxon "Convallaria transcaucasica" Utkin ex Grossh., což bude asi další velmi blízce příbuzný druh (po případě vnitrodruhový taxon), taxonomická hodnota však není zcela jasná.

Vzhled.

Vytrvalá až 20 cm vysoká jedovatá bylina s plazivým větveným oddenkem.  Listy zpravidla dva (vzácně 3), jsou jednoduché, řapíkaté, dole s pochvovitými šupinami, elipsovitě šupinaté, celokrajné a lysé.  Kvete v květnu až červenci. Květy vyrůstají v řídkém jednostranném hroznu neseném na přímém stvolu. Jsou krátce stopkaté, nicí a vonné. Okvětí je bílé nebo nažloutle zarůžovělé, složené ze 6 srostlých okvětních lístků, je kulatě zvonkovité, s šesti odstálými až ohnutými cípy.  Tyčinek je 6, ve 2 přeslenech (3+3), gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, je synkarpní, semeník je svrchní.  Plodem jsou jedovaté jasně červené 2-6 semenné bobule.

Stanoviště.

Jde o rostlinu rostoucí v České republice od nížin do hor ve světlých lesích a křovinách a na horských loukách. Upřednostňuje kyselé a kypré půdy, ale často roste i na půdách vápnitých. Podle vyhlášky MŽP 395/1992 Sb. nemá zvláštní ochranu.

Obsahové látky.

Obsahuje glykosidy konvalatoxin, konvalatoxol, konvalatoxosid a majalosid ovlivňující srdeční činnost a další látky.

Otravy.

K otravě může dojít žvýkáním stonku či listů, nebo pojídáním červených plodů. Otrávit se lze i vodou z vázy, ve které byly konvalinky. Příznaky otravy jsou nevolnost, zažívací potíže (zvracení, průjem), zvýšeným močením a omámenost, závratěmi nebo křečemi. Při požití většího množství plodů je třeba vyhledat lékaře, neboť mohou nastat srdeční komplikace, zejména u lidí se slabším srdcem.

Množení.

Konvalinka vonná (Convallaria majalis) má v zemi dužnaté oddenky, kterými se ve vhodných podmínkách rozšiřuje do svého okolí. Nejraději má kyselejší hlinitopísčité půdy v polostínu. Rozmnožuje se dělením trsů, což v praxi vypadá tak, že příslušný trs opatrně vyryjeme ze země a rukama rozlámeme na několik dílů tak, aby každý konec oddenku (puk) měl dostatečné množství kořínků. Ty pak opět zasázíme na nové místo. Nejvhodnější termín je včasný podzim (září), v nejhorším i později, pokud vydrží bezmrazé a vlhké počasí. V opačném případě je lépe zvolit časné jaro (únor - březen), kdy bývá zem dostatečně vlhká.

Využití.

Konvalinka je sbírána jako léčivá rostlina jako slabší alternativa náprstníku. Používá se pro posílení srdeční činnosti či proti vodnatelnosti a při epilepsii. Vzhledem ke své toxicitě není vhodná pro používání amatérskými léčiteli.  Konvalinka se též používá při výrobě mýdel, voňavek a šňupacích tabáků.  Krom běžné divoké formy byly vyšlechtěny mnohé různobarevné odrůdy, které se pěstují jako okrasné rostliny.

Konvalinka vonná ("Convallaria majalis") je vytrvalá jedovatá rostlina z čeledi chřestovité ("Asparagaceae"). Starší taxonomické systémy ji často řadily do čeledi listnatcovité ("Ruscaceae"), konvalinkovité ("Convallariaceae"), popř. liliovité v širším pojetí ("Liliaceae" s.l.). Je rozšířena po celé Evropě vyjma nejsevernějších a nejjižnějších oblastí, v Malé Asii a odpovídajících oblastech Asie až po Čínu a Japonsko a v Severní Americe. Jako okrasná rostlina se pěstuje i leckde mimo tyto oblasti.

Das Maiglöckchen ("Convallaria majalis") ist eine Pflanzenart aus der artenarmen Gattung "Convallaria" in der Familie der Liliengewächse (Liliaceae). In der Deutschschweiz wird auch der Trivialname Maieriesli verwendet. Es wurde 2014 zur Giftpflanze des Jahres gewählt.


Antikrist dle Ottova slovníku.

Ottův slovník uvádí dva významy výrazu "Antikrist":

Antikrist v Novém zákoně.

Nový zákon popisuje Antikrista nikoli jako jednu postavu ale jako celou škálu postav a používá tento pojem jako charakteristiku pro odpůrce Boha a Ježíše Krista jako syna Božího (1 Janova 4, 3). Antikrist je nepřítelem Boha a Ježíšova učení. Antikrist získal díky těmto konotacím ve Zjevení Janově post bytosti, která na zemi přijde a bude působit před druhým příchodem Ježíše Krista na zemi a pokusí se převzít vládu nad světem. Podle Matouše a proroctví se za Krista bude vydávat. Antikrist bude nakonec poražen při návratu Ježíše Krista a to bude koncem tohoto světa, který nahradí svět nový.

Biblické verše vztahující se k Antikristu.

1. Jana 2:18  1. Jana 2:22  1. Jana 4:3  2. Jana 7

Křesťanství.

Podle křesťanského učení je antikrist duchovním protivníkem Ježíše Krista. V Zjevení Janově však Bůh tuto vládu dopustí pro zkoušku lidí.  Kromě eschatologie je Antikrist hojně používán jako největší urážka mezi křesťany navzájem. Tímto označením se mezi sebou „titulovali“ jak představitelé západní, tak i východní církve, tak i papežové během schismatu. V katolických kruzích byli protestanté a jejich představitelé rovněž označeni za Antikrista, Martin Luther za Antikrista označil Řím a papežství (stejný názor zastávají např. Adventisté sedmého dne). Katolická církev naopak považuje za dílo antikrista též Protestantismus jako celek a snažila se veškerá jiná křesťanská vyznání v průběhu historie vyhladit nebo obrátit zpět procesem rekatolizace.  Některé křesťanské skupiny věří, že Antikrist bude Žid, konkrétně potomek kmene Dan. Vysvětlují to dvěma způsoby: Dan je připodobňován k hadovi již během Jákobova požehnání synům a had je také emblémem kmene v židovské tradici (had je chápán křesťanskou tradicí velmi negativně), Dan také jako kmen propadl v jistém období modloslužbě.  Svědkové Jehovovi definují pojem antikrist poněkud šířeji, podle této náboženské skupiny je to "podvodník s mnoha tvářemi".

Judaismus.

Postava, která se v židovství blíží charakteristice Antikrista, je Armilus. Pravděpodobně jedná o zkomoleninu jména Romulus a tudíž symbolizuje Řím. Armilus má na konci dní ovládnout celý svět a svést všechny národy kromě Izraele na scestí. Zároveň zabije Mesiáše syna Josefova a Izrael vyžene do pouště. Tehdy s k Izraeli připojí Mesiáš syn Davidův, který Armila zabije a nastolí mesiášský věk. Armilus se neobjevuje nikde v Bibli ani Talmudu, vyskytuje se v krátkých, anonymních spisech, které vznikaly většinou na Blízkém východě od 7. do 12. století. Armilus tak není součástí oficiální židovské eschatologie. Armilus je v některých z těchto spisů označován jako „ten, kterého národy nazývají Antikristem“.

Islám.

V islámské eschatologii se vyskytuje postava jménem Dadždžal (arabsky: الدّجّال "ad-Dadždžal", lhář, podvodník, často v sousloví المسيح الدّجّال "Al-masích ad-dadždžal", falešný mesiáš). Jméno pochází nejspíše ze syrského/aramejského "Mešicha degala". V islámu označuje falešného mesiáše, který bude po závěrečné bitvě, která se má odehrát u Jeruzaléma, poražen a zabit Ježíšem (Isou) při jeho návratu na zemi.

V kultuře a umění.

Antikrist je v umění, filmech, literatuře a dokonce i počítačových hrách (Outlast 2) zpodobňován jako lhář, pokušitel, svůdce, symbol zla. Hlavně však jako odpůrce, pomlouvač a ničitel. V průběhu posledních dvou tisíc let historie proběhlo nespočet pokusů Antikrista identifikovat se skutečnými postavami.  Ve filmech a knihách je Antikrist často vtělen do dítěte, má magické schopnosti, ničí a usmrcuje nevinné lidi. Zde je patrně poznat archetyp protikladu dětské čisté a ďábelské mysli.

Antikrist z řeckého: αντί + χριστος, "protivník Kristův", "protivník Mesiáše") je v křesťanství člověk, který je nepřítelem Ježíše Krista a Boha a jeho následovníků.

Der Antichrist (deutsch auch: "Widerchrist", "Endchrist") ist eine Figur der Endzeit, die als Gegenspieler und Gegenmacht Jesu Christi vor dessen Wiederkunft erwartet wird. Der Begriff stammt aus dem Neuen Testament, wird nur in den Johannesbriefen benutzt und bezeichnet dort einen Menschen, der „gegen den [von Gott] Gesalbten“ (griechisch ἀντὶ Χριστοῦ, ὁ Ἀντίχριστος) auftritt und falsche Lehren über ihn verbreitet. In den Johannesbriefen steht er nicht für eine bestimmte Person, sondern bezeichnet Gegner des Christentums im Allgemeinen. Der Begriff wurde in der Christentumsgeschichte auf viele verschiedene Personen und Mächte der Gegenwart bezogen und ausgedeutet. Auch neuzeitliche europäische Kulturphilosophie und Literatur haben sich mit ihm befasst. Er ist vergleichbar mit dem jüdischen Armilus und dem islamischen Dadschdschal.


Biografie.

Mládí.

Narodila se v Ivanhoe, na předměstí Melbourne v Austrálii jako dcera australské rodačky June a Roberta „Boba“ Blanchetta, který pocházel ze Spojených států. Když jí bylo 10 let, otec jí zemřel na infarkt myokardu. Má dva sourozence – její starší bratr Bob je inženýr počítačových systémů a její mladší sestra Genevieve pracovala jako divadelní výtvarnice.  Nejprve chodila do dívčí základní školy v Ivanhoe a poté vystudovala i dívčí gymnázium v Kew na předměstí Melbourne, kde objevila své zaujetí herectvím. Později studovala ekonomiku a výtvarná umění na Melbournské univerzitě. Když jí bylo 18 let, jela na dovolenou do Egypta. Jeden z hostů hotelu v Káhiře jí nabídl, zda nechce hrát komparz v jeho filmu. Vrátila se do Austrálie a přestěhovala se do Sydney, aby mohla studovat na Národním institutu dramatického umění. Ten absolvovala v roce 1992, čímž začala její kariéra herečky.

Herecká kariéra.

První velkou inscenací byla hra Davida Mameta "Oleanna" z roku 1993, kterou hrála spolu s Geoffrey Rushem a získala za ni ocenění kritiků sydneyských divadel za nejlepší debut. Také ztvárnila Ofélii ve hře "Hamlet" upravené podle "Company B" (režisérem byl Neil Armfield) v letech 1994 a 1995 a později v dalších televizních minisériích.  Jejím prvním mezinárodním filmem se stal "Paradise Road" z roku 1997, ve kterém hrála australskou zdravotní sestru zajatou japonskou armádou během 2. světové války. Její první hlavní rolí byla v témže roce adaptace "Oscar and Lucinda", ve které hrála po boku Ralpha Fiennese. Za ni byla nominována na cenu Australské filmové asociace (AFI) za nejlepší hlavní ženský herecký výkon, ale cena jí o vlásek unikla. Stejně ale ve stejném roce získala cenu za nejlepší vedlejší ženský herecký výkon za roli Lizzie v romantické komedii "Zaplaťpánbůh potkal Lizzie".  První velkou rolí se stala postava Alžběty I. ve filmu "Královna Alžběta" z roku 1998, který ji vynesl nominaci na Oscara za nejlepší herečku. Cenu nakonec nezískala, ale získala cenu Britské akademie filmových a televizních umění (BAFTA) a Zlatý glóbus za nejlepší herečku ve filmovém dramatu. O rok později byla nominována na další cenu BAFTA za vedlejší roli ve filmu "Talentovaný pan Ripley". Již jako uznávaná herečka si získala další vlnu příznivců, když se objevila ve filmové trilogii "Pán Prstenů" režiséra Petera Jacksona jako elfská královna Galadriel.  V roce 2005 získala Oscara za nejlepší ženský vedlejší výkon za roli Katharine Hepburnové ve filmu "Letec" režiséra Martina Scorseseho. Cate tak byla první herečkou, která získala Oscara za ztvárnění jiného držitele této ceny.  V roce 2006 se objevila po boku Brada Pitta ve filmu "Babel" a ve filmu "Zápisky o skandálu" společně s Judi Denchovou. Za tento poslední film získala Cate svoji třetí nominaci na Oscara.  V roce 2007 získala "Coppa Volpi" pro nejlepší herečku na Benátském filmovém festivalu a Zlatý glóbus za nejlepší ženský vedlejší výkon za ztvárnění jednoho ze šesti portrétů Boba Dylana ve filmu "". Ve stejném roce také pokračovala ve své roli Alžběty I. V pokračování filmu "Královna Alžběta" pojmenovaném "". Na příštím předávání Cen Akademie získala dvě nominace na Oscara, včetně ocenění za nejlepší ženský výkon ve filmu "Královna Alžběta: Zlatý věk" a za nejlepší ženský vedlejší výkon ve filmu "Beze mě: Šest tváří Boba Dylana", čímž se stala jedenáctým hercem/herečkou, který získal dvě nominace v jednom roce a zároveň prvním hercem/herečkou, který získal nominaci na Oskara za pokračování role.  V roce 2007 byla uvedena na seznamu sta nejvlivnějších lidí planety časopisu "Time" a také byla časopisem "Forbes" označena za jednu z nejúspěšnějších hereček. Její další rolí byla agentka KGB Dr. Irina Spalko ve filmu "Indiana Jones a království křišťálové lebky" a na konci tohoto roku se objevila ve filmu "Podivuhodný případ Benjamina Buttona".  V lednu 2008 podepsala společně se svým manželem tříletou smlouvu se "Sydney Theatre Company" jakožto umělečtí režiséři. Kontrakty jim umožňují v každém roce tři měsíce volna, ve kterém mohou vykonávat vlastní, povětšinou herecké aktivity. Jejím režijním debutem v roce 2007 byla hra "Blackbird" ("Kos") právě pro "Sydney Theatre Company".  Dne 26. února 2008 byla jmenována členkou poroty, která nominuje účastníky Australského summitu 2020 Kevina Rudda. Byla jedinou ženskou členkou této poroty.

Soukromý život.

Jejím manželem je dramatik a scenárista Andrew Upton, kterého poznala v roce 1996, když hrála v inscenaci "The Seagull". Nebyla to však láska na první pohled; „Myslel si, že jsem nevšímavá a já si myslela, že je arogantní,“ uvedla později. „Poukazuje to na fakt, jak se člověk může mýlit, ale jak mě políbil, bylo to ono.“ Svatba se uskutečnila 23. dubna 2004. Dne 13. dubna 2008 v Sydney porodila jejich třetího syna jménem Ignatius Martin Upton.  Je patronkou Sydneyského filmového festivalu. Je také tváří luxusní kosmetiky pečující o tělo SK-II, kterou vlastní Procter & Gamble. V roce 2007 byla také zvolena velvyslancem on-line kampaně Australské nadace pro ochranu přírody, která podněcuje Australany, aby zde vyjádřili své příspěvky ohledně změn klimatu.

Catherine Élise „Cate“ Blanchettová, nepřechýleně Cate Blanchett (* 14. května 1969 Melbourne) je australská herečka a režisérka, držitelka dvou Oscarů, dvou cen Britské akademie a tří Zlatých glóbů.

Catherine „Cate“ Élise Blanchett [] AC (* 14. Mai 1969 in Melbourne) ist eine australisch-US-amerikanische Schauspielerin. Seit Beginn der 1990er Jahre war sie in mehr als 40 Film- und Fernsehproduktionen zu sehen. Nach ihrer preisgekrönten Titelrolle in dem Historienfilm "Elizabeth" (1998) stieg sie zu den führenden Charakterdarstellerinnen Hollywoods auf. Sie wurde mit über 70 internationalen Film- und Festivalpreisen geehrt. Für ihre Darstellung der Katharine Hepburn in Martin Scorseses Filmbiografie "Aviator" (2004) erhielt sie den Oscar als beste Nebendarstellerin und für ihre Rolle in dem Woody-Allen-Film "Blue Jasmine" (2013) den Oscar als beste Hauptdarstellerin.


Biografie.

Narodila se v Steubenville v Ohiu do problematické rodiny. V deseti letech byla znásilněna čtrnáctiletým chlapcem a o dva roky později utekla, spolu s matkou a třemi sestrami, od násilnického otce alkoholika. Nový přítel její matky Roger byl dealer kokainu a sexuálně jí zneužíval. V patnácti letech zanechala studia na střední školy a nastěhovala se k Rogerovi, který se mezitím s její matkou rozešel. Pomohl ji v počátcích její kariéry a zajistil falešný řidičský průkaz, podle kterého byla o pět let starší. V první polovině roku 1984 se pustila do natáčení pornografických filmů, přičemž její první byl snímek "What Gets Me Hot!", a v září téhož roku se objevila jako dívka měsíce na titulní straně časopisu "Penthouse". V osmnácti letech měla na kontě již 100 pornografických filmů (ve své autobiografii později uvedla, že šlo o 80 originálních snímků, přičemž zbývajících 21 bylo vytvořeno kompilací nepoužitých záběrů a scén). V květnu 1986, tři týdny po jejích osmnáctých narozeninách, úřady zjistily, že kromě jednoho filmu ("Traci, I Love You") natočila všechny pornografické snímky jako nezletilá. Následně byla zatčena, stejně jako majitele její filmové agentury X-Citement Video. Agentura byla na vlastní náklady donucena zajistit odstranění všech videokazet, filmových kopií a časopisů z obchodů, aby se tak vyhnula obvinění z obchodování s dětskou pornografií. Zatímco filmoví agenti, producenti a majitelé firmy byli obžalováni, ona sama nebyla z trestného činu nikdy obviněna (státními žalobci byla označena jako oběť pornoprůmyslu). Za účinkování v pornosnímcích získala za všechny filmy, dle své autobiografie, 35 tisíc dolarů a dalších 5 tisíc za pózování pro časopis Penthouse. Spolu s přítelem založila společnost Traci Lords Company, kde koprodukovala a režírovala pornosnímky.  Po odchodu z pornoprůmyslu si ponechala své umělecké jméno, které přijala i úředně. Podařilo se jí přejít ke klasickým filmům a v několika z nich se objevila. Ještě v osmnácti začala studovat metody herectví na Lee Strasberg Theatre Institute a debutovala ve snímku "Not of This Earth" (1988). Následně si zahrála mimo jiné ve filmech "Blade" (1998) a "" (2002). Objevila se i v celé řadě televizních seriálů, například "Příběhy ze záhrobí", "Melrose Place", "Herkules" nebo "Gilmorova děvčata".  V roce 2003 vydala autobiografii "Traci Lords: Underneath It All", která se stala bestsellerem.

Traci Elizabeth Lords (rodným jménem Nora Louise Kuzma; 7. května 1968) je americká filmová herečka, producentka, režisérka, spisovatelka a zpěvačka. Proslulosti se jí dostalo díky pornografickým snímkům, které natočila jako nezletilá – v prvním z nich se objevila teprve v šestnácti letech. V témže věku se stala dívkou měsíce pánského časopisu "Penthouse".

Traci Elizabeth Lords (* 7. Mai 1968 in Steubenville, Ohio, als "Nora Louise Kuzma") ist eine US-amerikanische Schauspielerin, Musikerin und ehemalige Pornodarstellerin.


Regionální rozdíly.

Indie je velká země a mezi kuchařskými zvyklostmi v jednotlivých regionech jsou značné rozdíly. Proto je těžké indickou kuchyni charakterizovat jako celek. Regionální kuchyně se od sebe odlišují používanými surovinami, přísadami i způsobem přípravy. Ve střední a západní Indii se jí placky, luštěniny, zelenina, ovoce, mléčné výrobky, případně ryby, skopové, kozí nebo drůbeží maso, které jedí hlavně muslimové. V Kašmíru a podhimálajské oblasti jsou v oblibě sýry, sušené ovoce, plněné taštičky a luštěniny, ve východní Indii se jí hodně ryb, plodů moře, drůbeže, ovoce a rýže. Pro jižní Indii jsou charakteristické sladkosti, ovoce, hojné používání kokosu, rýže a brambor či batátů. Jihoindické pokrmy jsou zpravidla silně kořeněné a pálivé. Zatímco v severní a střední Indii se jí hlavní jídlo kolem poledne nebo po poledni, v jižní Indii až večer, po setmění.

Náboženská specifika.

Hinduisté nikdy nejedí hovězí maso, příslušníci vyšších kast jsou zpravidla vegetariáni, také všichni džinisté a podstatná část indických křesťanů a buddhistů jsou vegetariáni. Sikhové a muslimové jedí více masa, především drůbežího a skopového, Sikhové však odmítají hovězí maso a na muslimy se vztahují rituální předpisy o čistotě (halál), proto nikdy nejedí vepřové maso a zpravidla nepijí alkoholické nápoje. Pouze pársové nejsou ve stravování limitováni náboženstvím.

Způsoby úpravy pokrmů.

Nejčastější úpravou pokrmů v indické kuchyni je pomalé vaření nebo dušení na mírném ohni. Oblíbené je rovněž smažení na pánvi, grilování nebo pečení, k němuž slouží hliněná pec tandoor. Maso, zelenina i ostatní přísady se většinou upravují pokrájené na kostky či plátky, méně často v celku.

Stolování.

Indové tradičně jedí pravou rukou, často za pomoci kousku placky, jímž si nabírají do úst polévku či omáčku. Nádobí se používá málo, místo talířů se často používají banánové listy, spíchnuté špejlemi, které se po jídle zahodí. Na stole nesmí chybět různé omáčky, čatní, jogurt, nakládaná zelenina a koření, jimž si stolující mohou dochutit jídlo nebo do nich namáčet jednotlivá sousta. Indové servírují na stůl více jídel zároveň a stolující si nabírají na své talíře od každého něco. Polévka a hlavní jídlo se podávají zároveň. Po hlavním jídle se podávají sladkosti, ovoce, čaj nebo káva a rovněž betelové listy.

Indická kuchyně a lékařství.

Indická kuchyně je v úzkém vztahu s tradičním indickým lékařstvím – ájurvédou, což se projevuje zejména v používání koření, ovoce a přísad. Podle ájurvédy jídlo ovlivňuje činnost tří tělesných složek ("tridóša") – větru ("váta"), žluči ("pitta") a hlenu ("kapha"). Proto se některé potraviny vzájemně nemají kombinovat a při některých chorobách se nedoporučuje požívání některých potravin.

Indická kuchyně je kuchyně různých etnik a náboženských skupin, žijících na území Indie. K jejím typickým rysům patří hojné používání koření, převaha vegetariánských pokrmů, hlavními surovinami jsou rýže, obilniny, luštěniny, mléčné výrobky (jogurty, máslo ghí), zelenina a koření.

Die Indische Küche umfasst viele unterschiedliche regionale Gerichte und Kochstile, die vom Himalaya bis zur Südspitze Indiens reichen. Charakteristisch für die Küche des gesamten Subkontinents sind Currys und die Vielfalt der Gewürze.


Popis.

Rybíz červený je listnatý keř, dorůstající běžně 1 až 2 m. Má pětilaločné listy spirálovitě uspořádané na stopkách, jsou střídavé, zašpičatělé, zubaté, okrouhlé a na okraji pýřité. Kůra rybízu je černošedá. Květy jsou nenápadné žluto-zelené, velké 4-9 mm, kvete v 7–8 cm dlouhých převislých hroznech. Kvete od dubna do května. Zralé bobule jsou kulovité, lysé, zpravidla 0,6–0,7 cm v průměru, červené nebo světle žluté, mírně nakyslé. Větve nemají trny.

Výskyt.

V ČR se rybíz červený vyskytuje ve dvou formách. První, planá forma se vyskytuje v lužních lesích a na vlhkých půdách, nicméně je vzácná. Druhá, kulturní forma je pěstována především v zahradách a ovocných sadech. Obě formy rostou na úrodných půdách, které jsou bohaté na živiny.

Pěstování.

Pěstování rybízu červeného je běžné pro komerční účely, často je rovněž pěstován pro osobní spotřebu plodů přímo drobnými spotřebiteli. Často bývá pěstován nevhodně pod zahuštěnými výsadbami stromů. Rybíz je množen vegetativně ale lze jej množit i generativně, často je množen hřížením, řízkováním nebo kopčením.

Ekonomické faktory.

Mezi nejdůležitější faktory, které je třeba zvážit při výsadbě plantáže rybízu je snadnost a rychlost sklizně a odbyt. Rychlý sběr ovoce a bohatá nabídka levné nevyužité sezónní pracovní síly, nádeníků, je důležitá. Ačkoli význam příznivých přírodních podmínek nelze opomenout, je zřejmé, že pokud plody nemohou být sebrány a odeslány rychle, nemůže být výrobce ziskový, bez ohledu na to, jak mohou být příznivé přírodní podmínky.  Při výběru umístění pro rybízové plantáže pro produkci ovoce na přepravu do vzdálených trzích je blízkost lodní nebo železniční přepravy důležitá. Je důležité, jak dlouho to bude trvat železnici dodat ovoce na trh, a charakter cesty mezi plantáži a přepravní stanicí, to jsou body, které je třeba pečlivě zvážit.  Hojný zdroj levné sezónní pracovní síly, jako jsou ženy a děti, musí být v bezprostřední blízkosti plantáže a musí být snadno zajištěn. Pěstitel ovoce musí mít možnost zařídit, aby nádeníci byli na místě a připraveni v termínu, když bude potřeba pro sklizeň. Dělníky bude třeba zajistit na 7-10 dnů sklizně rybízu. Obvykle je nejvýhodnější pěstovat rybíz jako jednu z řady plodin náročných takovou pracovní silu. Sběr rybízu následuje ihned po sklizni jahod. Je výhodné omezit náklady na dovoz i byť nejlevnější pracovní síly pro sklizeň, nebo navázat sklizeň jedné plodiny na druhou. Někdy se rybízové plantáže nacházejí v blízkosti konzervárny a lze dohodnout prodej sklizně za předem stanovenou cenu. Toto uspořádání je často uspokojivé. V opačném případě by pěstitel měl mít dobré přepravní zařízení na alespoň jeden dobrý trh, ale je obvykle lepší mít více odběratelů.  Rybíz se sklízí v nejteplejší části roku, v červenci a ovoce musí být použito buď rychle, jako v konzervárnách, nebo být chlazeno při přepravě, pokud má být ovoce přepraveno na vzdálené trhy. Rybíz může být pěstován v částečném stínu, z tohoto důvodu se někdy vysazuje pod mladé jabloně. Takový postup však může být přípustný v malém sadu, kde je cena půdy velmi vysoká a práce jsou prováděny z velké části ručně, ale není to dobrá praxe pro velké plantáže. Každá plodina má být v zemědělství ideálně vysazena jako monokultura.

Vliv kvality rybízu na poptávku.

Maloobchodní trh je nakloněn rybízu s velkými plody a dlouhými hrozny, ale konzervárny a výrobci želé dosud věnovali malou pozornost těmto detailům. Odborníci věří, že malé plody rybízu, jsou pro výrobu želé opravdu lepší než odrůdy jemnější chuti a větších plodů. Ovšem všude tam, kde je větší ovoce stejně produktivní jako menší, je více ziskové pěstovat velkoplodé odrůdy, protože kromě toho, že po větších plodech je vyšší poptávka, jsou velké bobule ovoce snadněji sklízeny.

Poloha.

Téměř každá poloha je vhodná pro pěstování rybízu, za předpokladu, že se plantáž nachází na místě, kde je dobrá cirkulace vzduchu. Rybíz by neměl být umístěn na pozemku, který je příliš nízko položen, protože v mrazové kotlině může být celá úroda zničena v některých letech, v důsledku mrazíků v době kvetení.

Půda.

Přednostně by půda na stanovišti měla být rovná. Rybíz se pěstuje na všech druzích půd, ale mnohé odrůdy preferují různé půdní a klimatické podmínky, za kterých se bude dařit nejlépe. Pěstitelé, kteří dosáhli úspěchů v pěstování rybízu, byli ti, kteří našli odrůdu zvlášť přizpůsobenou podmínkám.  Obecně platí, že na živiny bohatší půda je pro rybíz lepší. Měla by být drobivá a snadno na zpracovatelná, aby byly náklady na tuto operaci tak malé, jak je to možné. Půda by měla být dobře zásobena vlhkostí, ale ne vlhká. Pokud není propustná a odvodněná, rybíz nebude prospívat, protože jsou kořeny stále v nadměrném množství vlhkosti.

Agrotechnika.

Není považováno za ideální v praxi orat rybízovou plantáž a udržovat půdu čistě obdělávanou během celé sezóny.  Je-li půda nějak méně vhodná, například zapýřená, je lepší soustředit se na problém první rok, zatímco keře jsou malé a vyčistit půdu co nejvíce. K tomu bude nutné každých pár dní provádět úpravu úpravou kultivátory, a tím šetřit ruční prací. Pokud jsou tyto úpravy provedeny správně, to nebude nutné provádět ruční okopávání první rok. Druhý a následující roky, je-li v meziřadí pěstována plodina, půda mezi keři může být upravena diskovými branami již na jaře, jak je to možné. Zpracování půdy v plantáži nemusí být hluboké, asi 2 cm je dostatečně hluboko zpracovaná půda. Pěstování v intenzivních výsadbách by mělo být doprovázeno intenzivní údržbou od časného jara až do července, kdy je sklizeň ovoce. Těsně před nebo po době sběru je vhodné zasít v meziřadí vhodné plodiny pro zelené hnojení. Jeteloviny jsou zvláště žádoucí plodiny do meziřadí pro rybíz všude tam, kde jsou vhodné půdy a klimatické podmínky.  V malém měřítku, mulčování slámou, hrubým senem, atd. je úspěšně prováděna v plantážích a není žádný důvod, proč nepoužívat mulčování v rozsáhlých plantážích kde je k dispozici vhodný mulčovací materiál. Tam, kde je používáno mulčování je vhodné zahustit počet rostlin v řadách. V případě, že jetel nachový se nedaří dobře pěstovat, je možné pěstovat například laskavec, který je vynikající krycí plodinou a jsou také sníženy náklady na osivo na minimum.

Výsadba.

Prostokořenné keře červeného rybízu zakoupené na jaře nebo na podzim je nezbytné vysadit co nejdříve. Sazenice s podezřele povadlými kořeny lze zcela namočit na půlden do vody a až potom vysadit. Sazenice je vhodné vysadit o 5 cm hlouběji, než rostly ve školce. Hlouběji vysazené výhony tak samy zakoření a umožní snáze zmlazení. Výhony nad zemí je při výsadbě vhodné silně zkrátit (na 3-4 očka), sazenice se lépe ujme.

Řez.

Rybíz se prořezává, aby byl stimulován růst nových výhonů, aby byly odstraněny staré málo plodící a suché výhony, a keř zůstal prosvětlený pro vybarvení plodů. Prakticky žádné prořezávání není prováděno u rybízu do věku 4 nebo 5 let.  Nové výhony vznikají z kořenů, a pokud je umožněno rozvíjet každoročně další nové výhonky, mohou být odstraněny staré. Keře rybízu tak budou po celou dobu životnosti silné a produktivní, to je až po dobu 30 let po výsadbě. Odhadovaná životnost udržované plantáže rybízu nemusí být tedy krátká. Mnohé plantáže však nebývají starší 8-12 let, což je průměrná životnost plantáže rybízu, když je zanedbávaná.  V Anglii je v určité množství prováděn letní řez na rybízových keřích s velmi dobrými výsledky. Nové letorosty jsou zkráceny zpět na dva nebo tři pupeny v červenci nebo v srpnu, což podporuje tvorbu květních pupenů níže na letorostech.

Hnojení.

Vzhledem k tomu, že rybíz přirozeně roste v půdě bohaté na organické látky, je tedy obvykle vhodné použít statková hnojiva pro rybíz na jakémkoli typu půdy. Pokud je hnůj málo rozložený, je pravděpodobně nejlepší jej aplikovat na podzim. Tam, kde se pěstují plodiny, jako například zelené hnojení, v meziřadí, je možné se obejít bez použití hnoje a použít správné množství koncentrovaných průmyslových hnojiv.  Nutnost půdních rozborů je prokázána skutečností, že je často důvodem poškození nevyrovnaná výživa rostlin, kdy jedna nebo dvě ze tří hlavních složek hnojiv je v půdě v dostatečné míře a pokud jsou aplikovány je jejich použití ztrátou. Například v pokusné stanici v Massachusetts, bylo zjištěno, že výrazný přínos byl zajištěn u rybízu při hnojení draselnými hnojivy.

Množení.

Rybíz se obvykle množí pomocí řízků a kopčení nebo hřížení. Pro zahrádkáře se někdy používá také roubování odrůdy rybízu na podnož z meruzalky jako tzv. „stromkový rybíz“. Takový rybíz pochopitelně nemá nikdy vitalitu a výhody růstu keřových forem, o velikosti sklizně nemluvě. Jindy je „školkařem“ prostě vyholen prut rybízu a vytvořena „korunka“. Stárnutí takového ovocného tvaru je pochopitelně ještě rapidnější.  Řízky jsou výhony odříznuté pro zakořenění a samostatný vývoj do formy kompletní rostliny. Hřížení je způsob ukotvení výhonu částečně v zemi pro zakořenění, aniž by část byla oddělena od rostliny. Kopčení je způsob, kdy je na výhony matečné rostliny naorána půda a ty zakoření.

Řízkování.

Řízek je výhon zcela oddělený od mateřské rostliny. Při množení řízkováním by řízky rybízu by měly být odděleny z dobrých, bujně narostlých letošních výhonů. Ideální jsou řízky z mladých keřů, které nejsou silně plodící. Dává lepší výsledky než ty ze starých a plodících rostlin.  Řízky je obvykle vhodné odebírat na podzim před nástupem mrazivého počasí. Je důležité, aby byla věnována pozornost tomu, aby byly byly zpracovávány horním koncem vzhůru, tak, jak výhon rostl na keři. Po odebrání řízků je vhodné je držet ve vegetačním klidu, dokud jejich konce nevytvoří kalusy. To může být provedeno tak, že jsou svázány ve svazcích, obvykle dvacet pět až sto řízků ve svazku, a jsou uloženy v písku nebo pilinách které jsou neustále udržovány vlhké. Pokud je čerstvě řezaný řízek umístěn přímo v zemi, začne růst kořenů mnohem obtížněji, než když se kalus vytvoří dříve než jsou vysázeny.  Řízky jsou obvykle pěstovány dva roky ve školce před výsadbou nebo prodejem. Tyto rostliny s několika silnými výhony a bohatým kořenovým systémem jsou pak prodávány jako dvouleté rostliny.

Kopčení.

Mnohem jistějším způsobem, jak zabezpečit vypěstování dobré rostliny rybízu než z řízků, je kopčení výhonů z mateřských rostlin. Tento způsob je méně vydatný. Pro tento způsob mohou být mateřské rostliny vysazovány 5-6 ft od sebe v každém směru.Jsou ošetřovány do plodnosti, aby se výrobce ujistil o pravosti odrůdy. Poté, co byla daná odrůda uspokojivě stanovena, lze keře seřezat brzy na jaře, pokud je to nutné, a stimulovat tak nový růst. Naorání nebo nakupení půdy kolem (výhonů) matečné rostliny brzy na podzim vede k zakořeňování z nového dřeva a je tak později umožněno oddělení několika nezávislých mladých rostlin.  Zakořeněné výhony jsou odřezány z matečných rostlin brzy na začátku následujícího jara. Tato operace je samozřejmě silným řezem pro matečné rostliny, takže rostliny jsou stimulovány k rašení dalších mladých výhonů v létě, a může tak na výhony být zase naorána na podzim půda. Takové zacházení s rostlinami je možné opakovat asi 5 nebo 6 let od zahájení prvního množení.

Generativní množení.

Nové odrůdy rybízu jsou pěstovány ze semen, která mohou být použita, jakmile je ovoce zralé. Tato semena jsou odstraněny z dužniny, smíchány s pískem, a uchovávány v chladném a stinném místě až do jara, kdy mohou být zasety půl palce hluboko v do země, nebo do mělké nádoby, naplněné živnou zeminou, která bude udržována stále vlhká. Semena klíčí brzy a rostliny v nádobách, jakmile jsou 2 nebo 3 cm vysoké, mohou být vysázeny. Žádná souvislost nemůže však být samozřejmě očekávána mezi semenáčem a kvalitní mateřskou rostlinou, a z tohoto důvodu rostliny žádnou komerční hodnotu nemají. Ve skutečnosti, pěstitel může pracovat po mnoho let, aby vypěstoval odrůdu, kterou lze považovat za žádoucí a může být uznána, certifikována a dále šířena.

Vzhled sazenice při prodeji.

Rybízy jsou prodávány jako dvouleté a jednoleté. Velikost keře bude záviset spíše na odrůdě, ačkoliv dvouletá rostlina bude podsaditá, s bujně rostoucími letorosty, 15 nebo více centimetrů dlouhými od kořene, a bude mít především silný, bohatý a bujně rostoucí kořenový systém. Dobrá školka by měla dodávat rostliny bez chorob a škůdců. Bezinfekčnost materiálu v množitelských závodech v ČR by měl kontrolovat ÚKZÚS (dříve SRS). V prodejnách se kontrolu rostlinných materiálů provádí prodejce.

Choroby a škůdci.

Poškození chladem.

Dosud nebyly vyzkoušeny žádné prostředky na ochranu rybízových plantáží před mrazem, a ani to nebylo považováno za nezbytné, aby tak bylo učiněno, protože je levnější a uspokojivější najít vhodné místo pro plantáž, a vyhnout se tak takovým problémům. Je třeba být opatrný před mrazovými kotlinami. Keře by měly být vždy umístěny na svahu nebo na vyvýšené části země, kde bude dobrá cirkulace vzduchu. Rybízové keře jsou velmi náchylné k poškození mrazem, a pokud se nachází v mrazové kotlině nebo jsou v místě vystaveném mrazu. Pupeny začínají rašit brzy na jaře a mohou být poškozeny.  V některých případech mohou být v důsledku nepříznivých povětrnostních podmínek hrozny špatně opyleny a část bobulí opadne. To může být způsobeno poškozením chladem, ale je také možné, že to možné že to může být způsobeno nedostatkem opylení (například pro nízké teploty).

Sklizeň, skladování a prodej.

Rybíz je sklízen v druhé části června do druhé poloviny července. Sklizeň začíná jakmile svazky začínají vykazovat jednotnou barvu (bělavě žlutou). Provádí se pouze jeden sběr, keře jsou zcela sklizeny. Na sklizeň od dozrání je obvykle od 7 do 10 dnů, protože plodenství rybízu visí na keři poměrně pevně několik dní poté, co jsou bobule dobře vybarvené.  Sběrači jsou většinou placeni podle množství keřů a v roce 1912 někteří sběrači vydělávali až 2,5 dolaru za den. Pro práci jsou obvykle používány ženy a děti, a často je potřeba jeden dozorce na každých deset nebo dvacet sběračů. Pro zajištění co nejlepších výsledků by plody neměly být sbírány za mokra, jinak vlhkost v bednách urychlí hnití. Má-li být ovoce atraktivní, když se dostane na trh, musí být udržováno v čistotě. aby se zabránilo rozdrcení a otlakům na plodech, je třeba opatrnosti při sběru. Poškozené ovoce není přijímáno ani v konzervárnách.  Je-li rybíz prodán do konzervárny, není třídění nezbytné, a není nutné prakticky třeba žádné balení. V konzervárenském závodu je malý nebo žádný rozdíl v ceně podle velikosti plodů. Při prodeji na trh je ovoce baleno do košíků a nejlépe jsou hodnoceny plody s velkými bobulemi.  Pro přepravu na vzdálené trhy, by rybíz měl být sklizen když jsou bobule tvrdé a pevné. Pro domácí trh mohou být plody ponechány, dokud nejsou dokonale zralé a měkké. Nejpohodlnější způsob, je prodej sklizně do blízké konzervárny. Pokud není prováděna sklizeň pro konzervárnu, je moudré mít smlouvu s nějakou firmou na nějakém konkrétním místě, aby se dal zvládnout odbyt pro alespoň určitou část úrody.

Využití.

Od poloviny června až do srpna sbíráme plody a můžeme si z nich vyrobit kompot, marmeládu, džem, sirup a víno. Z naší široké škály ovoce obsahují rybízové bobule nejvíce kyselin a kromě toho jsou zdrojem důležité vlákniny a vitaminu C. Za syrova mají osvěžující nakyslou chuť. V lidovém léčitelství se využívají listy červeného rybízu na léčení střevních chorob, látky obsažené v čaji působí močopudně a podporují správné trávení.

Odrůdy.

Odrůdy červeného rybízu povolené v České republice k výsadbě v roce 2012:

Zajímavosti.

Planá forma tvoří plazivé výhonky a listy má lesklé, trochu síťovité a svrasklé. Naproti tomu kulturní formy plazivé výhonky nemají a jejich listy jsou matné a hladké. Rybíz se pěstuje od 15. století, zejména ve Francii a Anglii, odkud pronikl i do střední Evropy. Ribes bylo původně perské a arabské jméno pro druh reveně, z níž Arabové vyráběli sirup.

Rybíz červený ("Ribes rubrum") je ovocný keř, jehož plody jsou malé jedlé bobule červené barvy s nakyslou chutí. Patři do čeledi meruzalkovité. Bobule vyrůstají na větvičkách v plodenstvích, malých hroznech.

Die Rote Johannisbeere ("Ribes rubrum") oder Garten-Johannisbeere, in Österreich und Südtirol auch Rote Ribisel genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Johannisbeeren ("Ribes") in der Familie der Stachelbeergewächse (Grossulariaceae).


Popis.

Kakaovník pravý je stálezelený strom, který měří 5–8 m, má tlustý kmen s plstnatými větvemi. Listy jsou tmavě zelené, až 30 cm dlouhé, celokrajné a lesklé. Při rašení listů je jejich barva červená. Oboupohlavné květy, kde kalich je růžový a koruna bělavá, vyrůstají přímo na kmeni nebo na silných větvích, tato vlastnost se odborně nazývá kauliflorie neboli kmenokvětost. Květy mají deset tyčinek ve dvou kruzích. Kakaovník kvete ve dvou hlavních vlnách, ale květy se tvoří v menším množství po celý rok. Plod je až 30 cm dlouhá protáhlá bobule žluté, hnědavé až červené barvy. Povrch je jemně hrbolatý, rozdělený deseti podélnými brázdami. V různě tlustém perikarpu je obvykle pět komor a v každé z nich je 4-14 kulovitých až zploštělých semen, která jsou většinou obklopena bělavým míškem nakyslé chuti. Semena, tzv. kakaové boby, jsou asi 2 cm dlouhá. Kmen má průměr až 30 cm. Staré stromy mají kmen bílo-šedý a mladé stromy mají hnědavý kmen. Dřevo kakaovníku je žluté až červené. Strom se rozmnožuje převážně semeny.

Rozdělení druhu.

Tento druh se z pěstitelského a komerčního hlediska rozděluje do tří skupin.

Forastero.

Skupina, která je nejrozšířenější, představuje přes 90% světové produkce. Plody jsou elipsoidní, žluté; perikarp tlustý, tvrdý; semena zploštělá, trpké chuti. Roste planě v celém povodí Amazonky.

Criollo.

Tato skupina má plody pouze na kmenu, žluté nebo červené, povrch s výraznými brázdami a špičkou; perikarp tenký a měkký; semena kulovitá, výborné kvality, na trh se dostávají zřídka. Pěstuje se ve Střední Americe, na pobřeží Venezuely, na Madagaskaru a v Indonésii.

Trinitario.

Skupina, která vznikla v oblasti dolního Orinoka, pravděpodobně křížením dvou předchozích skupin, odtud se rozšířila na další ostrovy Karibské oblasti. Plody mají velkou variabilitu tvarů a zbarvení i kvality semen.  V hlavních pěstitelských oblastech kakaovníku pravého se pěstují různí kříženci výše uvedených skupin.

Využití.

Gastronomie.

Semena se po uvolnění z bobulí fermentují, což trvá podle skupiny a podmínek 1-6 dní. Fermentace probíhá působením vysoké teploty a kyseliny octové. Dále se za trvalého promíchávání suší při teplotách 80-130 °C. Následně se melou na kakaovou hmotu, z níž se lisováním oddělí tuk (kakaové máslo). Zbylá hmota poskytuje kakaový prášek, který je výchozí surovinou pro výrobu čokolády. Kakao obsahuje alkaloid theobromin, je příbuzný s kofeinem, má podobně povzbuzující účinky. Vylisovaný tuk (kakaové máslo) je za běžné teploty tuhý, nažloutlý, se specifickou chutí a vůní. Používá se při výrobě čokoládových cukrovinek. Semena jsou ceněna i jako koření, jimiž se ochucují některé masité a rybí pokrmy.

Jiné využití.

Plody kakaovníku se využívají ve farmacii při výrobě čípků a v kosmetice.

Zajímavosti.

V Mexiku sloužily kakaové boby dříve jako platidlo a staly se základem mincovního systému. Začátkem 17. století se kakao a čokoláda objevily v Evropě. Ludvík XIV. zavedl tyto pochutiny i do střední Evropy a v 18. století vznikly v Evropě první továrny na výrobu čokolády. Stromy kvetou bohatě, ale na jedné rostlině dozraje přibližně jen 5 % všech plodů. Čerstvě sklizené plody obsahují průměrně 8,5 % bílkovin, 53% tuku, 10 % sacharidů, 1–2 % theobrominu a 0,8 % kofeinu.

Odkazy.

Externí odkazy.

Kakaovník pravý ("Theobroma cacao") je stálezelený strom z čeledi slézovitých ("Malvaceae"), kde je zařazen v podčeledi "Byttnerioideae". Původem pochází z tropické oblasti Jižní Ameriky, kde byl pěstován pravděpodobně již v 5. století. V dnešní době se pěstuje v tropech celého světa, ovšem největšími producenty kakaa jsou Pobřeží slonoviny, Ghana, Indonésie, Ekvádor, Kamerun a Nigérie.

Der Kakaobaum ("Theobroma cacao") gehört zur Gattung "Theobroma" (Kakaobäume) in der Familie der Malvengewächse (früher Sterkuliengewächse). Diese Gattung umfasst rund 20 Arten: immergrüne Büsche und kleine Bäume, die im Unterholz der tropischen Regenwälder Lateinamerikas wachsen. Der Kakaobaum verdankt seinen botanischen Namen dem schwedischen Naturwissenschaftler Carl von Linné, der ihm den Namen "Theobroma cacao" gab (aus "theos" ‚Gott‘ und "broma" ‚Speise‘).


Rizikové faktory.

Následující rizikové faktory jsou spojeny s větší pravděpodobností karcinomu ledvin:

Růst renálních nádorů.

Nádory ledvin zřejmě začínají vyrůstat z jedné zvrhlé buňky v ledvinných kanálcích. Buňky se nejprve dělí pomalu, ale čím jsou pokročilejší, tím rychleji se dělí. Po 20 buněčných děleních obsahuje nádor přibližně milion buněk, což odpovídá uzlíku o velikosti jednoho milimetru. Po dalších přibližně deseti dělicích cyklech se hmota zvětší na uzlík o průměru přibližně jeden centimetr. Pokud by nádor prošel ještě dalšími deseti cykly dělení, vážil by přibližně jeden kilogram. S nádorem takové velikosti se však již nedá žít.  Nejmenší nádory odhalitelné zobrazovacími a jinými diagnostickými metodami obsahují nejméně jeden gram buněk. I nejčasněji diagnostikované nádory jsou tedy již velmi pokročilé a veškerá onkologická léčba se odehrává teprve v poslední čtvrtině či pětině života nádoru.  Nádory mohou prorůstat do okolí ledviny – nejčastěji pak do nadledviny, ledvinného pouzdra a do cév, které ledvinu zásobují krví. Nepříjemnou komplikací je růst nádoru uvnitř žilního systému, který pokračuje přes ledvinnou žílu do dolní duté žíly a přes ni až do srdce.

Příznaky.

Nádory ledvin se většinou projevují nespecifickými příznaky. To jsou obecné obtíže, které se mohou vyskytnout i u jiných chorob. Je proto těžké usuzovat z nich na přítomnost nádoru. Navíc jen málokdo z těch, jež některý z těchto příznaků trápí, opravdu má nádor ledvin. Důležitá je spíše jejich kombinace.  Nejčastější příznaky u nádoru ledvin:

Léčba.

Odstranění ledviny.

Léčba nádorů ledvin spočívá zejména v nefrektomii – chirurgickém odstranění postižené ledviny. Prakticky vždy se odstraňuje ledvina celá, často ještě s určitým lemem okolní tkáně. Kolem nádoru by mělo být odstraněno ještě nejméně půl centimetru zdravé tkáně, protože prostým okem není poznat, kam až přesně zasahují nádorové buňky.  Součástí operace je i odstranění uzlin v blízkosti ledviny, protože mohou obsahovat nádorové buňky a později posloužit jako zdroj nového bujení.

Arteriální embolizace.

Lékař zavede katétr (úzkou hadičku) přes vpich na noze až do ledvinné cévy. Tato céva se pak ucpe pomocí látky, kterou lékař do cévy vstříkne. To vede ke zmenšení hmoty nádoru. Tato metoda se používá buď před operací, aby se menší nádor snadněji odstraňoval, nebo také u pokročilých nádorů, které odoperovat nejdou. Pak je cílem nádor zmenšit a ulevit pacientovi od nepříjemných příznaků.

Radioterapie.

Ozařování působí na nádor ledviny jen málo, a proto se používá jen v ojedinělých případech.

Chemoterapie.

Chemoterapie na nádor ledviny příliš neúčinkuje – nádor ledviny je vůči chemoterapii ze všech nádorů nejvíce odolný. V současnosti probíhá intenzivní výzkum, který zkouší nové látky či nové kombinace již dříve známých cytostatik.

Biologická léčba.

Biologická terapie se u nádorů ledvin používá zejména při pokročilých onemocněních a po chirurgické léčbě. V současnosti se používají hlavně dvě látky:  Výhodou této terapie je schopnost cíleně útočit na nádorové buňky kdekoliv v organismu. Biologická léčba tedy ničí metastázy, což je pro pacienty s pokročilými stadii choroby velice důležité.

Rakovina ledvin je zhoubné nádorové onemocnění, které je z velké většiny cca 75 % představováno nejrozšířenějším ledvinovým tumorem – běžným (konvenčním) renálním karcinomem, který vyrůstá z buněk výstelky ledvinných kanálků. Objevuje se nejčastěji u lidí ve věku po čtyřicítce a muže postihuje dvakrát častěji než ženy.

Nierenkrebs (bösartiger Nierentumor) ist relativ selten (1 bis 2 % aller bösartigen Tumoren). Bei Erwachsenen ist mit 90 % das "Nierenzellkarzinom" (Synonyme: (veraltet:) Hypernephrom, (besser:) hypernephroides Karzinom, Grawitz-Tumor) am häufigsten, welches von den proximalen Tubuluszellen (Epithelzellen) ausgeht. Im Kindesalter treten Nephroblastome, Lymphome und Sarkome der Niere häufiger auf.


Životopis.

Narodil se v Liberchies, Pont-à-Celles v Belgii. Jeho cikánská přezdívka "Django" znamená "bdím". Strávil většinu svého mládí v cikánských táborech poblíž Paříže. Hrál tehdy na banjo, kytaru a housle už od útlého věku. Začal s houslemi a postupem času přešel na kytarové banjo, které mu bylo věnováno a na které hraje na své první nahrávce z roku 1928.  Když mu bylo 18, byl zraněn při požáru, který zachvátil jeho karavan, ve kterém žil se svou tehdejší ženou. Byli velice chudí a jako podporu jejich příjmu Bella (Djangova manželka) vyráběla imitace květin z papíru a celuloidu. Díky tomu byl jejich příbytek plný silně hořlavého materiálu. Když se jednou pozdě večer vracel z představení, omylem převrhl svíčku na postel, která se vzňala. Jeho rodina a sousedé ho sice rychle vytáhli do bezpečí, nicméně i přesto utrpěl popáleniny prvního a druhého stupně přes polovinu těla. Jeho pravá noha i prsteník a malík levé ruky byly paralyzovány. Lékaři se domnívali, že již nikdy nebude schopen znovu hrát na kytaru a chystali se mu amputovat nohu. Reinhardt operaci odmítl a po krátkém čase opustil nemocnici. Po roce byl schopen chůze o holi.  Jeho bratr Joseph Reinhardt mu koupil novou kytaru. Bolestivou rehabilitací a tvrdým cvičením si znovu osvojil své dovednosti v docela novém směru, i přesto, že jeho prsteníček a malíček byly částečně ochrnuté. Od té doby hrál všechna svá sóla pouze s dvěma prsty, ostatní používal pouze při tvorbě akordů.

Zajímavosti.

Jeho hudba se stala nedílnou součástí české počítačové hry "Mafia".  V době, kdy vydával své písně na gramofonových deskách, jej ostatní umělci, vzhledem k jeho ochrnutí, podezřívali z toho, že si písně zrychluje.  Tony Iommi v 17 letech při práci v továrně přišel o konečky prostředníku a prsteníku pravé ruky. Domníval se, že již nikdy nebude moci hrát na kytaru. Iommiho avšak povzbudilo, aby i nadále zůstal hudebníkem, když se dozvěděl o Djangu Reinhardtovi.

Jean "Django" Reinhardt (23. ledna 1910, Liberchies, Belgie – 16. května 1953, Samois-sur-Seine, Francie) byl belgický gypsy-jazzový kytarista. Byl romského původu a stal se jedním z prvních evropských jazzových kytaristů, kteří prorazili ve světě. S houslistou Stéphane Grappellim založil Quintette du Hot Club de France, který popsal kritik Thom Jurek jako "jedna z nejoriginálnějších skupin v historii jazzu". Jeho nejznámější skladby se staly jazzovými standardy. Patří mezi ně například "My Sweet", "Minor Swing", "Tears", "Belleville", "Djangology" a "Nuages" (což francouzsky znamená "mraky").

Jean „Django“ Reinhardt, getauft auf den Namen "Jean Reinhar(d)t" (* 23. Januar 1910 in Liberchies, Belgien; † 16. Mai 1953 in Samois-sur-Seine), war ein französischer Gitarrist, Komponist und Bandleader. Er gilt als ein Begründer bzw. Vorreiter des europäischen Jazz.


Historie.

Archeologické nálezy svědčí o počátečním osídlení území již v "době bronzové". Našly se tu systémy štol pro těžbu mědi "Arthurstollen" a dřevěné vybavení jeskyní z doby před 3000 až 3700 lety. Stáří bylo určeno radiokarbonovou metodou. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1074, ovšem byla v tehdejších časech nazývána jako "ad sanctum Johannem in villa".  Během selských válek došlo k naprosté devastaci obce a v důsledku vyhnání protestantů, o což se zasloužila arcidiecéze v Salzburgu, opustilo zdejší kraj asi 70 % obyvatelstva. Právo užívat vlastní obecní znak obdržela obec v roce 1929. V období druhé světové války se obec nazývala "Markt Pongau" a příslušela do říšské župy "Štýrsko".  Během druhé světové války byl také v St. Johannu zřízen velký "zajatecký tábor", kde bylo vězněno až na 30 tisíc vězňů, a kde působilo zhruba 1000 dozorců. Tábor byl rozdělen na různé části. S Francouzi bylo zacházeno v souladu s válečnými konvencemi. Severní část tábora byla určena zajatcům z Ruska, kteří tam neobyčejně strádali za přímo nepředstavitelných podmínek. 3709 ruských vězňů v tomto táboře zemřelo.

Turismus.

St. Johann im Pongau těží z alpské polohy především v oblasti cestovního ruchu. Nejen v zimě je významným turistickým centrem s celou řadou hotelů, ale i v létě je velmi navštěvovaným a oblíbeným místem zejména pro pěší turistiku s nabídkou jezer v okolí.  Oblíbenou destinací je též pár kilometrů od St. Johann soutěska Liechtensteinklamm, která je dlouhá asi 4000 metrů, z nichž asi 1000 metrů je volně přístupných pro veřejnost. Soutěska je místy jen několik metrů široká a útesy sahají místy až do hloubky 300 metrů. Soutěskou protéká Grossarler Arche.

Instituce.

Jako centrum Pongau je St Johann sídlo mnoha institucí a úřadů.Najdete zde Finanční úřad,Okresní soud a Okresní policejní velitelství. St. John také provozuje pečovatelskou službu, dvě školky, dvě základní školy, Speciální pedagogické centrum nebo polytechnickou školu.

Sankt Johann im Pongau je hlavní a současně i nejlidnatější obcí ve stejnojmenném okrese ve spolkové zemi Salcbursko. Žije zde obyvatel.

St. Johann im Pongau (Pongauer Dialekt: "Seiger Håns", "Sénnig Håns" oder "Seini(g) Håns", Kurzform: "St. Johann/Pg.") ist die Hauptstadt und mit Einwohnern (Stand ) zugleich einwohnerstärkste Gemeinde des Bezirkes St. Johann im Pongau im Bundesland Salzburg.