Účinky ayahuascy.

Ayahuascu lze klasifikovat jako psychedelikum a mezi bezprostřední psychické účinky tedy patří změny smyslového vnímání, zejména vizuálního, synestezie, změny vnímání času, změny myšlení a kognitivních funkcí obecně a zesílení emočního prožívání. Mysl může být pod vlivem ayahuascy schopna hlubší introspekce a mohou se v ní objevit různé vzpomínky. Má však též tělesné účinky. Běžný je zrychlený tep a dýchání a lehké zvýšení tělesné teploty. Lidé pod vlivem ayahuascy nebývají příliš pohybliví. Běžně se dostavuje zvracení, o něco méně často průjem, což je šamany považováno za důležitý bod v procesu očisty. Je to chápáno jako reprezentace uvolnění negativní energie a emocí nahromaděných v průběhu života. Objevuje se též zvýšené pocení, třes a pocity horka či zimy.  Lidé, kteří požili ayahuascu často líčí, že měli duchovní zjevení ohledně svého smyslu na světě, podstaty vesmíru, jakožto i vhledů jak být lepším člověkem. To je často vnímáno jako duchovní probuzení a často popisováno jako zážitek znovuzrození. Časté jsou též výpovědi jednotlivců o tom, že získali přístup do vyšších duchovních dimenzí a přišli do kontaktu s různými duchovními či extradimenzionálními bytostmi, sloužícími jako léčitelé a průvodci. Existují však též výpovědi o setkání se zlými duchy, což je jeden z důvodů, proč by měl při ceremonii být přítomný šaman, který takovým situacím dokáže předejít nebo se s nimi vypořádat.  Alkaloidy obsažené v "Banisteriopsis caapi" mají prokazatelné anthelmintické účinky. Chuť ayahuascy je velmi hořká a může být lehce sladká. Účinky se normálně dostavují během třiceti minut, vrcholí po dvou hodinách a celkově trvají okolo šesti hodin.  Obecně jsou účinky dosti variabilní, závisí na průběhu rituálu, složení a způsobu přípravy nápoje. Důležitým aspektem jsou tělesné a psychické dispozice každého jedince, dva různí účastníci téhož rituálu mohou mít zcela odlišné zážitky.

Fenomenologie vizí.

Obvyklé jsou vizuální vjemy (především za zavřenýma očima) různých geometrických obrazců, nebo složitějších struktur, které se ale rychle mění. Za skutečné vize se spíše považují takové výjevy, kterým je přisouzen nějaký podstatnější epistemologický význam.  Pozoruhodným aspektem ayahuascy je skutečnost, že některá témata se ve vizích, jež přináší, běžně opakují. Mezi zcela nejběžnější motivy patří vize hadů. Mnoho uživatelů vypovídá o setkání s duchem ayahuascy, který se zjevuje jako anakonda nebo jiný had nebo lidská žena, případně jaguár. (Byli pozorování jaguáři okusující rostliny "Banisteriopsis caapi.") Podle rostlin přidaných do ayahuascy dochází též k setkáním s duchy těchto rostlin ve vizích, ti se též opakovaně zjevují v podobných formách.

Užívání ayahuascy.

Tradiční užívání domorodci.

Ayahuasca je domorodými kmeny žijícími v amazonské džungli používána převážně jako náboženská svátost a je s ní zacházeno s velikou úctou. Odhaduje se, že byla používána již před pěti tisíci roky. Tradičně je užívána jako prostředek k léčení a to jak jako nástroj který umožní šamanovi stanovit diagnózu, tak jako lék samotný. Dále se používá pro věštění, komunikaci se světem duchů a jiné magické účely. Někdy ji můžeme nalézt úžívánu při důležitých společenských událostech a při rituálech přechodu. V některých kmenech je její užívání vyhrazeno pouze šamanovi, případně náčelníkovi, ale je běžnější, že se ceremonií můžou zúčastnit všichni členové kmene od jistého věku. Každopádně je rituál tradičně vždy veden šamanem nebo i vícero šamany s odpovídajícím výcvikem a svými případnými asistenty. Používání ayahuascy bez šamana je považováno za potenciálně nebezpečné. Rituály obvykle probíhají přes noc. Mezi běžné rituální úkony patří zpívání posvátných zpěvů icaros mající za úkol volání duchů, s nimiž je šaman ve spojení, přenášení energií kouřem tabáku "mapacho" nebo "runa", očišťování metličkou z listů rostliny "surupanga" a práce s magickou substancí yachay. Mnoho šamanů dnes nabízí své služby i nedomorodcům.  K ayahuasce se váží jistá dietní pravidla. Nejsou zcela jednotná, ale obecně šamani doporučují několik dní před a po požití ayahuascy jíst jen lehčí jídla, nesolit, vyvarovat se příliš kořeněných, tučných, sladkých a kyselých jídel. Nedoporučuje se červené maso a zejména vepřové je považováno za tabu. Též se zakazuje používání drog včetně kofeinu a alkoholu a za nebezpečné mohou být považována psychofarmaka a jiné léky, i takové, co nemají prokázanou farmakologickou souvislost s látkami obsaženými v ayahuasce. Doporučuje se též sexuální zdrženlivost. Někdy použití ayahuascy kromě diety navíc předchází očistná kúra s různými rostlinami mající za cíl především vnitřní očištění a detoxikaci fyzického těla. Tato kúra může trvat až několik týdnů.  Nejpřísnější dietu pak drží šamani ve výcviku i již iniciovaní šamani přející si zvýšit svou moc. Ta může trvat až rok i déle a někdy je provozována v odloučení od společnosti, kde šaman může nerušen komunikovat s přírodou a sám na sobě nebo s pomocí jiných šamanů studovat účinky léčebných rostlin. Šamanský učeň na dietě je prostřednictvím vizí a snů schopen identifikovat a pochopit možnosti využití jednotlivých rostlin. To obnáší časté užívání ayahuascy nebo i jiných tzv. „rostlin učitelek“, k nimž se zkoumaná rostlina přidá.  Přestože je k ayahuasce chována úcta, šamanská práce je v Amazonii často považována spíše za něco jako řemeslo a mnoho šamanů za svou práci žádá peníze nebo protislužbu. Existují i šamani, kteří svou moc zneužívají. To se může projevovat prostým odbýváním ceremonií, zejména těch pro neznalé cizince, v horším případě pak okrádání účastníků nebo pohlavní zneužívání omámených žen. "Brujos" jsou pak šamani, kteří jsou údajně za úplatu nebo ze zlé vůle schopni magicky škodit, ať už se jedná o přivolání nemoci či neštěstí na danou osobu, rušení práce jiných šamanů a okrádání lidí o osobní sílu, které, jak amazonští šamani věří, má každý jistou zásobu. Zejména zranitelné mají vůči jejich zvůli být osoby v jejich blízkosti pod vlivem ayahuascy. Fenomén šamanů zneužívajících svou moc a postavení není v Amazonii vzácný.

Užívání církvemi.

Patrně nejznámější ayahuascovou církví je původem venkovská brazilská Santo Daime založená ve třicátých letech dvacátého století. Jedná se o synkretickou církev s prvky křesťanství, animismu, spiritismu a právě amazonského šamanismu. "Daime", jak nazývají ayahuascu, používají při svých bohoslužbách. Při těch jsou ženy i muži formálně oděni a odděleně tančí a zpívají náboženské písně. Církev Santo Daime dovoluje podávání "Daime" i dětem, dokonce i novorozeňatům.  Podobnou brazilskou církví rituálně užívající ayahuascu pod jménem "hoasca" údajně pro zlepšení mentální koncentrace je União do Vegetal. Tato církev je spíše městského rázu a nemá přísná dietní pravidla pro užívání hoascy.  Obě uvedené církve používají směs rostlin "Banisteriopsis caapi" a "Psychotria viridis".

Moderní léčebné využití.

Vznikají moderní léčebná centra, snažící se využít ayahuascy pro léčebné účely v kombinaci s poznatky moderní medicíny a psychoterapie. Úspěšné je například centrum Takiwasi specializující se na léčbu drogových závislostí. V Takiwasi se kombinují prvky tradičního šamanismu s psychoterapií.

Netradiční použití.

Někteří lidé z různých částí světa si obstarávají nutné rostliny a připravují si nápoj svépomocí. V tomto případě se často můžeme setkat s použitím přísad, které se tradičně do ayahuascy nepřidávají. Například můžeme uvést použití "Mimosy hostilis", coby komponenty obsahující DMT nebo dokonce nahrazení samotné "Banisteriopsis caapi" jiným MAOI, jako je například "Peganum harmala". Pojmem "pharmahuasca" se někdy nazývá jakákoliv směs DMT s MAOI, která by z farmakologického hlediska měla mít podobné účinky. Podle šamanů však takové směsi budou mít účinky odlišné a za skutečnou ayahuascu lze považovat jen produkty obsahující "Banisteriopsis caapi".

Příprava.

Tradičně se dřevo "Banisteriopsis caapi "rozřeže na takové kusy, které se vejdou do hrnce, roztluče, nechá se máčet a následně se vaří, což může trvat i několik hodin. Liána je sbírána buď divoce rostoucí, nebo je kultivována. Domorodci věří, že kvalitu výsledného nápoje ovlivňují i myšlenky a úmysly toho, kdo ji připravuje. Někdy se vaří jen samotná liána, ale běžněji jsou přidávány rostliny obsahující DMT jako je "Psychotria viridis (chakruna)"," Psychotria carthagenensis (amyruca) "nebo" Dyplopterys cabrerana (chaliponga). "Dalšími běžnými příměsi, které DMT neobsahují, jsou "Justicia pectoralis", tabák selský, guayusa a brugmansie. Psychoaktivita ayahuascy připravené bez rostlin obsahujících DMT je nízká, pokud vůbec zaznamenatelná, a taková ayahuasca se používá hlavně pro své čisticí a tělesné účinky.  Další, už více speciální, přídatné rostliny a jejich účel jejich využití při ceremoniích:

Chemické a farmakologické aspekty.

"Banisteriopsis caapi" obsahuje harmalové alkaloidy, jmenovitě harmin, harmalin a tetrahydroharmin. Harmin a harmalin jsou selektivní reverzibilní inhibitory monoaminooxidázy A (MAO-A). (Zajímavost: Harmin izolovaný z ayahuascy byl nejprve pojmenován telepatin, ale později se ukázalo, že jde o již dříve objevenou sloučeninu.) Tetrahydroharmin je slabý inhibitor zpětného vychytávání serotoninu. Dále v "Banisteriopsis caapi" nalezneme inhibitory monoaminooxidázy B (MAO-B) epicatechin a procyanidin B2, přičemž druhý jmenovaný je zároveň silným antioxidantem. Banisteriopsis caapi též obsahuje cukry. Nejběžněji přidávané rostliny "Psychotria viridis" a "Diplopterys cabrerana" obsahují z alkaloidů převážně DMT, ale též malé množství beta-karbolinů a NMT. Druhá uvedená navíc obsahuje 5-MeO-DMT a stopy bufoteninu. Monoaminooxidáza v lidském těle rychle metabolizuje uvedené tryptaminové alkaloidy a je nutná její inhibice, aby mohly být orálně aktivní. Konkrétně to znamená, že DMT prostupuje skrz membrány v žaludku a tenkém střevě a přes krevní oběh se dostane skrze hematoencefalickou bariéru. Dimethyltryptamin je látka přirozeně se v malých množstvích vyskytující v lidském těle a je mozkem z krve aktivně přijímána. Beta-karboliny podobné harmalovým alkaloidům (např. tryptolin, pinolin) jsou v lidském těle produkovány šišinkou, kde je pravděpodobně produkováno i endogenní DMT.  V závislosti na ostatních přidaných rostlinách se pochopitelně do ayahuascy dostávají další biologicky aktivní látky v nich obsažené.

Kontraindikace.

Přestože ayahuasca sama o sobě není toxická, může být kvůli obsahu MAOI nebezpečná v kombinaci s některými léky a drogami. Nebezpečné jsou léky typu SSRI a potenciálně jakákoliv antidepresiva a anxiolytika. Z drog se jedná především o drogy na bázi amfetaminu, ale jakákoliv kombinace je potenciálně nebezpečná. Bývá doporučováno se před použitím ayahuascy vyvarovat jedení potravin bohatých na tyramin, kombinace tyraminu s některými MAOI totiž může způsobit závažnou hypertenzi, ale ayahuasca bývá užívána v komunitách jako União do Vegetal, kde se na toto nebere velký ohled, takže riziko je v případě ayahuascy patrně malé, pokud vůbec existuje.

Ayahuasca či ayawaska (výsl. „ajau-aska“; kečuánsky „liána duše“ nebo „liána mrtvých“) též známá jako yagé (výsl. „ja-he“) i pod mnohými jinými názvy je entheogen připravovaný z liány "Banisteriopsis caapi" a dalších rostlin. Jménem "ayahuasca" se označuje též samotná liána a někdy se nápoj připravuje pouze z ní. Běžně se k ní ale přidávají listy rostlin obsahující dimethyltryptamin (DMT), podle potřeby někdy i rozličné jiné rostliny. Akademicky nápoj poprvé popsal Harvardský etnobotanik Richard Evans Schultes jenž ji objevil používanou pro léčebné a magické účely domorodými obyvateli peruánské Amazonie.

Ayahuasca, Yagé [], Yajé [], Natem, Cipó, Daime, Hoasca (und andere) sind Namen für einen psychedelisch wirkenden Pflanzensud aus der Liane "Banisteriopsis caapi" und "N","N"-Dimethyltryptamin-haltigen Blättern des Kaffeestrauchgewächses "Psychotria viridis". In manchen Fällen ist mit der Bezeichnung Ayahuasca auch nur die Liane "Banisteriopsis caapi" gemeint. Der Sud enthält Harman-Alkaloide, die als Monoaminooxidase-Hemmer wirken und so den Abbau des Halluzinogens "N","N"-Dimethyltryptamin (DMT) verlangsamen. Die Angehörigen diverser Amazonas-Ethnien gebrauchen Ayahuasca in rituellen religiösen Zeremonien, um sich in einen Trance-Zustand zu versetzen. Der Gebrauch ist im amazonischen Brasilien, Bolivien, Peru, im Orinocodelta von Venezuela bis an die Pazifikküste von Kolumbien und Ecuador verbreitet.<ref name="DOI10.1002/pauz.19850140302">Dagmar Eigner, Dieter Scholz: "Ayahuasca – Liane der Geister." In: "Pharmazie in Unserer Zeit." 14, 1985, S. 65–76,. Zudem sind im 20. Jahrhundert in Brasilien diverse Ayahuasca-Religionen entstanden, darunter União do Vegetal, Barquinha und Santo Daime, die in den Städten von der Mittelschicht frequentiert werden und inzwischen auch international präsent sind. Der religiöse Gebrauch ist in Brasilien rechtlich garantiert und in den USA durch eine Entscheidung des Supreme Court seit 2006 legalisiert.


Charakteristika.

Gekonovití jsou vývojově starou skupinou ještěrů. Většinou jsou drobní, 7 - 15 cm dlouzí (maximálně však až 37 cm), mají plochou hlavu, kratší lámavý ocas a na končetinách dobře vyvinutých pět prstů opatřených lamelami a přísavkami, které jim umožňují snadné šplhání po skalách, stromech nebo i po kolmé zdi či skle. Síla, která udrží gekona „přisátého“ k povrchu, jen Van der Waalsova interakce mezi množstvím lamel na chodidle ještěra a povrchem samotným. Kdyby se dospělý, 70 g vážící gekon dotýkal povrchu všemi lamelami na svých končetinách najednou, ideální adhezivní síla by udržela 133 kilogramů. Ve skutečnosti ale člověka neudrží, protože by byla nutná značně větší plocha. Gekon se lehce udrží na hydrofobním povrchu (např. teflon), ale nikoli na hydrofilním (např. sklo) za mokra.  Kůže gekonů bývá měkká, složená z mnoha drobných šupin. Gekonovití jsou aktivní v noci, mívají proto velké oči, oční víčka jsou u většiny druhů srostlá a tvoří průhledný kožní kryt. Obratle jsou amficélní nebo procélní, zuby pleurodontní.  Živí se členovci nebo drobnými obratlovci. Samci některých druhů gekonů vydávají velmi hlasité zvuky. Vzácností není partenogeneze, gekonovití jsou vejcorodí - zvláštností jsou vajíčka s tvrdou, vápenitou skořápkou. V jedné snůšce jsou jen 1-3 vejce, samice však kladou vejce i vícekrát za rok.

Rozšíření.

Gekonovití jsou hojní v tropech, subtropech i teplejších oblastech mírného pásma, a to na celém světě. Gekon turecký je v České republice v současnosti znám jen z Moravy a Slezska. Nejblíže ČR pak gekoni žijí ve Středomoří včetně Balkánského poloostrova. Celkem se popisuje přes 1100 recentních druhů.

Potrava.

Gekoni jsou převážně masožraví, živí se hmyzem, malými obratlovci a ještěry. Občas ale lížou i sladké ovoce.

Gekonovití (Gekkonidae) jsou čeledí malých až středně velkých ještěrů, charakteristická prsty s přísavnými ploškami a srostlými očními víčky. Žijí v teplejších oblastech na celém světě, v Česku se vyskytuje kosmopolitní Gekon turecký, jenž byl včetnně České republiky zavlečen z původních oblastí výskytu na většinu území svého současného rozšíření.

Geckos (Gekkonidae) sind eine Familie der Schuppenkriechtiere (Squamata). Sie bevölkern seit etwa 50 Millionen Jahren die Erde und haben sich im Laufe ihrer Entwicklung weltweit ausgebreitet. Dank ihrer hervorragenden Anpassungsfähigkeit haben die Geckos die verschiedensten Lebensräume erobert und sind sowohl in den gemäßigten Zonen als auch in den Wüsten der Erde, vor allem aber in den Tropen anzutreffen. Dort haben sie es zu einer großen Artenvielfalt gebracht.


Život a dílo.

Narodil se v roce 1917 a v roce 1939 se stal žákem Guru Déva, který byl v letech 1941 až 1953 Šankaračhárja (nejvyšší duchovní) klášteru Džjotir Math v indickém Himálaji a přímým pokračovatelem tradice védských zřeců z dávné minulosti.  Od Maharišiho první návštěvy západního světa v roce 1958 uplynulo již 50 let a jeho technika pro rozvoj duchovního potenciálu se mezitím rozšířila do více jak 180 zemí celého světa, mimo jiné i do České republiky. V letech 1982 až 1989 se Mahariši soustředil na výklad všech aspektů védské literatury, které jsou nyní veřejně dostupné Od roku 1990 koordinoval všechny aktivity ze svého evropského rezidenčního sídla ve Vlodropu (Nizozemsko).

Seberealizace.

Své klasické vzdělání ukončil na univerzitě v Allahábád v roce 1942, kde získal akademický titul v přírodních vědách. Od roku 1941 do roku 1953 absolvoval dvanáctileté školení u svého učitele, který ho zasvětil do vědění o seberealizaci na základě védské filosofie. Po odchodu od svého guru zůstal pár let v Himálaji o samotě v kontemplaci. Když dospěl k přesvědčení o všeobecné užitečnosti a prospěšnosti véd pro vyřešení současných problémů světa, začal cestovat. Nejprve po Indii a poté po celém světě předával vědění z védské tradice.

Veřejné působení.

Počátky Maharišiho veřejného působení jsou spjaty se založením hnutí Spiritual Regeneration Movement v roce 1957 v Indii. Prostředkem k uskutečnění duchovní regenerace je vzdělávací program - technika Transcendentální meditace, která kultivuje a rozvíjí vědomí. Již v prvních letech svého mezinárodního působení formuloval svoje poslání do 7 cílů: 1. rozvinutí plného potenciálu člověka, 2. realizace nejvyššího ideálu vzdělání, 3. odstranění problému zločinnosti, 4. ekologické využívání prostředí, 5. naplnění ekonomických cílů společnosti, 6. zlepšení dosažení vlád v souladu s potřebami lidu a přírodními zákony, 7. dosažení duchovních cílů lidstva.  Ve svém veřejném působení vstoupil i do otevřené komunikace s populárními osobnostmi, včetně členů hudební skupiny Beatles. Ti byli zpočátku nadšeni především transcendentální meditací. V roce 1968 strávila skupina Beatles u Maharišiho několik týdnů, což vedlo k určitému rozčarování. Hudebníci byli svědky nevázanosti uznávaného guru především v oblasti stravování a vztahů s mladými dívkami.

Publikace a výzkum.

Knižní publikační činnost zahájil v šedesátých letech v angličtině, kdy napsal knihu Věda o Bytí a umění žití, Transcendentální meditace a Bhagavad Gitu, nový překlad a komentář k 1.-6.kapitole. Poté následovaly desítky dalších publikací a videoprojekcí s přednáškami a kurzy. Inspiroval vědecký výzkum a ověření účinků védských technologií a védských programů na optimalizaci zdraví (stres management) a transformaci konfliktů a válek do míru. Navrhoval začlenění aspektů védské filosofie do některých vědních oborů. První vědecká práce o fyziologických účincích programu TM od R. K. Wallace byla publikována v roce 1970 Ke dnešnímu dni bylo vypracováno přes 600 vědeckých prací v 250 institutech a univerzitách ve 33 zemích. Byly publikovány ve 100 odborných časopisech a shrnuty v 7 sbornících, a dalších védských programů na zlepšování komplexního zdravotního stavu, systematické zlepšování profilu osobnosti, rozvíjení plného lidského potenciálu, posílení soudržnosti společnosti, odstranění násilí a dalších nežádoucích trendů

Védské programy.

Více než padesát let svého života přednášel, vyučoval, cestoval a průběžně usiloval o záchranu a rekonstrukci véd, védských technologií a védských tradic. Oživil védský kalendář a pro praktické dosažení dokonalosti v jednotlivých oblastech individuálního a společenského života zrekonstruoval 40 celků véd. Vyprojektoval a zpřístupnil konkrétní programy v oblasti zdraví, vzdělání, státní správy, vědy, práva, ekonomiky, managementu, obrany, zemědělství, architektury, astrologie, kultury a hudby.

Mediální konference.

Některé jeho veřejné projevy a globální mediální konference je možné sledovat v angličtině na Maharishi's Great Global Events, vysílané týdně od roku 2004 po satelitu a internetu a moderované jedním z jeho nejbližších spolupracovníků doktorem Johnem Hagelinem, fyzikem a zakladatelem spolku Global Union of Scientists for Peace a autorem knihy Manual for a Perfect Government.

Vzdělávací struktury.

V roce 1971 Mahariši založil ve Spojených státech amerických mezinárodní universitu "Maharishi International University", která se dnes jmenuje "Maharishi University of Management" a patří mezi jeho nejznámější vzdělávací instituce. Tato universita realizuje inovační systém - Vzdělání pro rozvoj vědomí. Během 50 let svého působení ustanovil globální network universit, škol a dalších vzdělávacích středisek po celém světě. V roce 1998 založil otevřenou universitu s globální sítí 8 satelitů, které vysílají v několika jazycích 24 hodin denně vzdělávací a kulturně-vzdělávací programy. V roce 2000 založil "Globální zemi světového míru" - zemi bez hranic pro všechny mírumilovné lidi jako další strukturu pro vzdělávací a mírové aktivity.

Maharišiho odkaz.

Následníkem do čela Globální země světového míru byl jmenován prof. dr. T. Nader s titulem Maharádža Nader Rám, prezident Maharišiho mezinárodních universit, spolu s kongresem "rádžů" (globálních správců) a dvanácti ministry Globální země světového míru. Ti pokračují v Maharišiho práci a realizují dále transfer a aplikaci nových všeobecně prospěšných a praktických poznatků. Na sklonku života Mahariši vyjádřil svou vizi a přesvědčení o skvělé budoucnosti lidstva, popřál světu trvalý světový mír, štěstí, blahobyt a osvícení a jako vždy projevil svou vděčnost a poděkování svému mistru Guru Dévu.

Mahariši Maheš Jógi (12. ledna 1918 Džabalpur, Britská Indie jako Maheš Prasad Varma – 5. února 2008 Vlodrop, Nizozemsko) byl filosof v oblasti humanitní a védské filosofie s hlavním důrazem na oblast vědomí. Zaměřil se na obnovu a oživení védského vědění a védských technologií. Podporoval a udržoval védské tradice a navrhoval začlenění poznatků védské filosofie do moderního západního poznání. Na základě vlastního výkladu védského myšlení navrhl způsob vzdělávání založený na plném rozvoji lidského a sociálního potenciálu a použil ho v inovačním systému "Vzdělávání pro rozvoj vědomí". Tento systém je praktikován na některých školách v Indii, Spojených státech amerických a Číně.

Maharishi Mahesh Yogi (* 12. Januar 1918 als Mahesh Verma Shrivastava oder Mahesh Prasad Varma in Pounalulla, Indien; † 5. Februar 2008 in Vlodrop, Niederlande), kurz auch "Maharishi" genannt, war ein indischer Guru, Autor von Büchern über vedische Philosophie und Begründer der Transzendentalen Meditation.


Meditační technika.

Základní princip.

Princip Transcendentální meditace spočívá ve využití schopnosti mysli zklidnit se. TM využívá k tomuto zklidňování speciálních zvuků, manter. Tento způsob zklidňování proudu myšlenek popisuje Mahariši Maheš Jógi v knize "Věda o Bytí a umění žití" analogií s oceánem a bublinou následujícím způsobem:

Způsob výuky.

Mahariši Maheš Jógi vyškolil docenty TM v tradičním způsobu výuky (ceremonie díků k poctě tradice védských mistrů), která zaručuje přesné předání této techniky bez jakéhokoliv individuálního vlivu.

Výzkum.

První výzkumnou práci vypracoval Robert Keith Wallace, autor knih "Fyziologie vědomí" a "Neurofyziologie osvícení", a publikována byla v roce 1970. Mezinárodní výzkum v průběhu dalších třiceti osmi let zahrnuje přes 600 vědeckých prací z 250 universit a nezávislých institutů ve 33 zemích, jež byly publikovány ve více než 100 vědeckých časopisech.  Vědecké práce, zabývající se účinkem programu TM na komplexní zdraví zahrnují studie o zlepšení srdeční činnosti, včetně hypertenze, funkční kapacity srdce, aterosklerózy, metabolického syndromu, prevence kardiovaskulárních nemocí a redukce stresu. Dr. Hans Selye, bývalý ředitel experimentální medicíny a chirurgie university v Montrealu, (Kanada), odborník v oblasti stresu uvedl:  Nová meta analýza výzkumu na lékařské universitě v Kentucky vedeném Dr. J. W. Andersonem a publikovaném v březnu 2008 v časopise American Journal of Hypertension uvádí, že TM je účinnou léčbou pro kontrolu vysokého tlaku, bez vedlejších škodlivých účinků.

Historie TM-hnutí.

Aplikace v praxi.

Program TM je používán i v oblasti vzdělávání. U základního a středního stupně jsou dlouhodobé výsledky zaznamenány ve škole ve Fairfieldu, USA, jejímž cílem je - jak uvádí oficiální stránky školy - rozvíjet vnitřního génia a plnou tvořivou inteligenci pro zdravý, šťastný a produktivní život u každého studenta. Úspěch Maharišiho školy dokumentuje a vysvětluje kniha "Výjimečné výsledky a pozoruhodný úspěch školy" od Dr. Ashley Deanse.  V oblasti universitního vzdělávání má nejdelší (více než 30leté) zkušenosti Maharišiho universita managementu, akreditovaná komisí pro vyšší školy, kde se podle výzkumu NSSE na účinné vzdělávání umísťují zdejší studenti na vrcholu ve srovnání s ostatními 613 institucemi nabízejícími bakalářské a magisterské studium.  Kniha o léčbě návykových drog "Uzdravit sám sebe" od D.F. O'Conella a Ch.N. Alexandera dokumentuje teorii, výzkum a aplikaci použití programu TM u juvenilních delikventů a ve věznicích.  Dr. Sarina Grosswald uvádí a komentuje výsledky výzkumu aplikace TM u dětí s poruchami učení a u hyperaktivních dětí.  Zkušenosti s použitím programu TM na zdraví žen uvádí Dr. Nancy Lonsdorf, autorka knihy" Zralá žena" a specialistka v integrační medicíně, jež komentuje významné snížení stresu u pacientek na základě snížení jejich hladiny kortizolu.  Výsledky aplikace programu TM ve věznici v rámci zlepšování profilu osobnosti dokumentuje kniha George Ellise "Folsomská věznice".

Kritika.

Hnutí Transendentální meditace má však i mnoho kritiků a odpůrců. Ti se zaměřují především na vědecké metody používané TM a finanční nákladnost TM-programů. Už členové Beatles, kteří se u Maharišiho učili a díky kterým se Mahariši proslavil, se s ním rozešli. John Lennon, který pocházel z rozvedené rodiny, byl vychován sestrou své matky, od svých 17 let neměl žádný domov, protože byl pořád na turné, v roce 1968 vstup Yoko Ono do jeho života vedle manželky Cythie a její neakceptování skupinou Beatles, si myslel, že Mahariši vyřeší všechny jeho problémy a když se tak nestalo, tak Maharišiho obvinil z podvodnictví a z toho, že si Mahariši udělal ze všech blázny. I ve své rodné domovině Mahariši čelil již od počátků své kariéry kritice. Ta směřovala především na skutečnost, že Mahariši dával přednost bohatým žákům před chudými a požadoval po nich týdenní plat, což bylo v rozporu s hinduistickou tradicí. Dnes stojí základní TM-kurz v Česku 14 400,- Kč.

Kritika sv. Katolické církve.

Neoficiální zdroje a např.: exorcisté upozorňují, že TM je příčinou některých svázaností, protože člověk praktikující TM se již od začátku otevírá působení zlých sil. Řadí ji mezi okultní praktiky.

Transcendentální meditace, krátce TM, je meditační technika, kterou z véd obrodil a v roce 1958 začal vyučovat Mahariši Maheš Jógi. Vzhledem k přirozenosti a jednoduchosti této techniky a možnosti naučit se ji ve své mateřské řeči od učitelů TM, se tato technika rozšířila během následujících 50 let do více jak 180 zemí celého světa, mimo jiné i do České republiky. Komplexní účinek programu Transcendentální meditace je dokumentován mezinárodními vědecko-výzkumnými studiemi a TM-program je součástí systému vzdělání založeného na rozvoji vědomí (CBE), který umožňuje komplexní rozvíjení osobnosti.

Transzendentale Meditation (TM) ist der Name einer 1957 von dem Inder Maharishi Mahesh Yogi gegründeten „Geistigen Erneuerungsbewegung“ ("Spiritual Regeneration Movement"), die im Westen besonders durch ihre Flugversuche, das sogenannte „Yogische Fliegen“, Aufmerksamkeit erregte. Der Name TM steht zudem für eine von Maharishi zum Leben erweckte leicht abgewandelte Form des traditionellen Yoga, der eine bestimmte Reihe meditativer Übungen umfasst. Die Meditationstechnik (TM) wird kostenpflichtig gelehrt und ist markenrechtlich geschützt. Die oft als „TM-Bewegung“ bezeichnete Organisation wurde mehrmals umbenannt. Seit 2000 tritt sie als „Globales Land des Weltfriedens“ auf. Nach Maharishi Mahesh Yogi basiert die Technik auf Ideen der Veden und mündlichen Überlieferungen seines Lehrers Brahmananda Saraswati. Umfassende wirtschaftliche Aktivitäten gibt es zudem im Bereich Ayurveda. Verbunden mit den Techniken ist ein von Maharishi und seiner Organisation verbreitetes esoterisches Lehrsystem, die so genannte „Maharishi Vedische Wissenschaft“, die unter anderem Lehren zu Architektur, Astrologie, Musik und Bildung enthält. Ziel der Bewegung ist es, die Gesellschaft nach ihren Prinzipien umzubauen, was zu einer Verringerung von Leiden und zu mehr Glück für alle Menschen führen soll. Neben wirtschaftlichen Aktivitäten ist die Organisation in verschiedenen Ländern im Bildungsbereich aktiv. Zur Verfolgung politischer Ziele wurden 1992 mehrere Naturgesetzparteien gegründet, die 2004 wieder aufgelöst wurden.


Terminologie.

Termín hybrid je odvozen z latinského "hybrida", znamenajícího "„potomek chovného prasete a divočáka“", nebo "„syn svobodného a otroka“", atd. Termín se rozšířil do angličtiny v devatenáctém století, ale existoval již v sedmnáctém.  Od dvacátých let, kdy byl studován liger, panuje mezi biology zvyklost názvy kříženců odvozovat kontaminací jmen druhů rodičů. Přesto jména nejsou udělována systematicky (například první jméno samce) a proto se pouze neformálně užívají názvy pro křížence jako "beefalo" (1960s), "humanzee" (1980s), "cama" (1998).

Hybridi v přírodě.

Hybridizace mezi dvěma podobnými druhy se sice někdy vyskytuje i samovolně, nicméně většinou je podmíněna lidským faktorem. Ukazuje se totiž, že nejenže hybridizaci často stojí v cestě mnohé fyzické překážky, ale ochrana proti ní je výsledkem dlouho působícího přírodního výběru. Je totiž z evolučního hlediska velice nevýhodné starat se o potomka, který bude neplodný (například potomek jedince s 8 a 6 chromosomy bude mít chromosomů 7 a nebude moci mít potomky s žádným z rodičovskch druhů). Selekční tlak zodpovědný za vznik reprodukčních bariér se nazývá reprodukční izolace.

Zavedení fragmentace druhů a biotopů.

Lidé jsou v posledních 400 letech odpovědni za nejrychlejší šíření nepůvodních druhů po celém světě. Nejde jen o vědomé zásahy jako vysazení králíků a jelenů v Austrálii nebo řízkování a převážení semen rostlin.  Hybridizace je často příčinou vzniku nových druhů, pokud se začnou křížit druhy, které byly před nějakou dobou odděleny například fyzickou bariérou. Příkladem může být sloučení platýzů z obou stran Panamské šíje, kteří se do Tichého oceánu a Karibského zálivu rozšířili před tím, než se Jižní a Severní Amerika spojily.

Limitující faktory.

Mezi hlavní reprodukční bariéry mezi druhy patří jiná doba odkvětu, jiná životní strategie, somatoplastická neplodnost nebo jiný počet chromosomů (ten může být ale někdy překonán).

V biologii znamená označujeme jako hybrida nebo křížence potomka zástupců dvou různých větví fylogenetického stromu (ať už se jedná o dva různé rody, druhy nebo poddruhy) pohlavních rostlin nebo zvířat. V genetické terminologii existují následující definice: Z taxonomického může hybrid znamenat:

Eine Hybride (auch "der Hybride", "der Hybrid") oder Naturhybride ist in der Biologie ein Individuum, das aus einer geschlechtlichen Fortpflanzung zwischen verschiedenen Gattungen, Arten, Unterarten, Ökotypen oder Populationen hervorgegangen ist.


Métisové v Kanadě.

Métisové jsou potomci francouzských, skotských, anglických otců a zejména kríjských, čipevských a athabaských matek. Roku 2006 se k métiské národnosti přihlásilo téměř 380 tisíc občanů, i když skutečný podíl v kanadské populaci je daleko větší. Métisové původně lovili, kladli pasti a obchodovali s kožešinami, dnes se většinou živí jako zemědělci a řemeslníci. Mluví anglicky, francouzsky, kríjsky a dalšími nářečími a většinou patří k římskokatolické církvi.  Od 17. století uzavírali zejména francouzští obchodníci a lovci přátelské vztahy s původními obyvateli prostřednictvím sňatků s domorodými dívkami a jejich dětem se začalo říkat "métis". Métisové či „"bois-brulées"“ byli vynikající lovci i obchodníci s kožešinami. Když Společnost Hudsonova zálivu získala veliké území kolem Hudsonova zálivu a začala tam provozovat lov kožešinových zvířat, pracovali mnozí Métisové pro ni jako lovci i tlumočníci, jiní odcházeli dále na západ. Počátkem 19. století se do oblasti Red River v dnešní Manitobě stěhovali hlavně skotští zemědělci, a tak zde vznikla komunita "countryborn" či „míšenců od Red River“.  Métisové měli pro Kanadu veliký význam, protože patřili mezi první kolonisty směrem na západ a protože pomáhali překlenovat propast mezi evropskou a domorodou kulturou. Patří proto ke kanadským dějinám i kanadské identitě.

Právní postavení Métisů.

Vztahy Métisů s kanadskou vládou nebyly vždy dobré a v letech 1869 a 1885 vypukla dvě neúspěšná povstání. Jejich vůdce Louis Riel byl roku 1885 odsouzen za velezradu a popraven. Od roku 1930 se různí aktivisté pokoušeli zlepšit společenské postavení Métisů, až v roce 1972 Pierre Trudeau, sám métiský vůdce a později kanadský premiér, zahájil jednání o problémech týkajících se půdy Métisů a starých smluv. V roce 1982 byli Métisové uznáni za jednu ze tří domorodých národností, což jim umožnilo legálně vymáhat tradiční práva. Ve všech kanadských provinciích mají dnes své samosprávné organizace, které sdružuje Národní rada.

Métisové (z franc. "métis", míšenec) jsou potomci evropských lovců a obchodníků a domorodých matek v Kanadě a v USA. V Kanadě je to jedna ze tří oficiálně uznaných domorodých národností. Historicky se podle jazyka dělili na francouzsky a anglicky mluvící, od poloviny 20. století vystupují jednotně.

Die Métis (sprich: [], französisch für "Mestizen") sind eine Ethnie in Kanada und Teilen der Vereinigten Staaten, wie North Dakota und Montana. Sie sind Nachfahren europäischer Pelzhändler – insbesondere aus Frankreich, England und Schottland – und Frauen indianischer Abstammung. Einst gab es große kulturelle, sprachliche sowie religiöse Unterschiede zwischen französischstämmigen Métis sowie englisch- und gälischstämmigen Métis.


Epistemologický relativismus.

Smyslové vnímání jistě závisí na osvětlení, na poloze pozorovatele nebo na měřítku. Například napjatou ocelovou strunu vidíme jako téměř ideální přímku, při náležitém zvětšení jako válcovité těleso, při ještě větším zvětšení bychom mohli vidět krystalickou strukturu, molekuly a atomy železa a uhlíku a konečně jádra a jejich elektronové obaly v pohybu. Smyslové vnímání je tedy relativní a závisí – kromě jiného – na měřítku. Písmeno A, vytištěné na papíře, je kromě toho pro negramotného jen skvrnou a jeho vnímání závisí tedy na kultuře. Naopak při pohledu na nepravidelné skvrny („mapy“) na stropě „uvidí“ různí lidé různé tvary, čehož využívá například Rorschachův test.

Filosofický relativismus.

Extrémní formy relativismu se sice vyskytují v běžné řeči, jsou však vnitřně sporné a nedají se filosoficky obhájit. Tak kategorické tvrzení, že „všechno je relativní“ nebo že „všechno jde“ ("anything goes"), by vyvracelo samo sebe, pokud by si činilo nárok na absolutní platnost. Takové postoje však nikdo vážně nezastává a jsou to obvykle jen karikatury oponentů, kteří chtějí relativitu odmítnout. Zajímavé formy relativismu jsou tedy nutně samy relativní.  Relativní znamená poměrný, to znamená vztažený k něčemu jinému. Obecnou formu relativizujícího tvrzení lze tedy zapsat jako přičemž Y má povahu nezávislé a X závislé proměnné. X může být v typickém případě pojem, hodnocení, pravdivost a podobně, kdežto Y je něco jako referenční (vztažný) systém, pozadí, v konkrétním případě třeba vzdělání, kultura, jazyk, náboženské nebo politické přesvědčení.Tvrzení, že něco je relativní, má smysl jen tehdy, pokud se uvede vůči čemu je to relativní. Pak se ale často ukáže, že i sám referenční systém Y je závislý na něčem dalším, že se může změnit a podobně.  Pokud relativismus říká, že poznání (soud, hodnocení atd.) je relativní a tedy závislé na dalších okolnostech, neříká tím, že by nebylo možné. Poznání, soudy, hodnocení – pokud berou na tyto okolnosti ohled – jsou možné a platné. Relativismus – na rozdíl od agnosticismu nebo solipsismu – tedy připouští platnost, pravdivost, morální hodnotu, i když nějak závislou. To je důležité pro kulturní relativismus, přesvědčení, že lidské kultury podstatně ovlivňují naše vnímání, hodnocení i jednání. Různé kultury mohou tedy hodnotit různě, nicméně pokud se příslušníci téže kultury ve svých soudech shodují, platí pro ně společně nějaké kritérium správnosti atd.

Historický relativismus.

S prohlubováním historických znalostí a historického povědomí od 19. století se jasně ukázalo, že nejen jazyk a kultura, ale i velmi zásadní lidské názory, postoje a hodnocení se v průběhu dějin měnily a mění – v moderní době ještě rychleji. Z nepochopení této jednoduché skutečnosti vznikají směšné anachronismy, jak jich u nás literárně využíval třeba Svatopluk Čech („Výlety pana Broučka“). Průkopnické dílo amerického vědce a historika T. S. Kuhna „Struktura vědeckých revolucí“ ukazuje, jak takové zásadní proměny paradigmat probíhaly ve vědě, například během tak zvaného „koperníkovského obratu“ v 16. a 17. století. Francouzský filosof Michel Foucault mluví o různých "epistémé", referenčních rámcích chápání, myšlení i hodnocení, jež charakterizují různá dějinná období.

Jazykový relativismus.

Výsledky poznání i hodnocení vyjadřujeme v jazyce, jehož slova a kategorie nás nutí vyjadřovat zkušenost určitým způsobem. Tak jeden jediný vjem, třeba letící vránu, musíme vyjádřit jako „letí černý pták“, tedy třemi slovy: sloveso, adjektivum a podstatné jméno. Toto rozdělení na jazykové kategorie a zejména významy jednotlivých slov jsou v každém jazyce trochu jiné, protože skutečnost není tak čistě roztříděna, jak to jazyk vyžaduje: mezi bílým a černým jsou různé stupně šedi, podobně mezi bylinou a stromem, mezi sladkým a kyselým a tak dále. Tuto nesnáz přirovnává Platón k porcování pečeného zvířete.  Jazykový relativismus je teorie amerických antropologů 20. století o tom, že zkušenosti různých kultur nejsou navzájem vůbec souměřitelné ani převoditelné (viz Sapir-Whorfova hypotéza). Její původci byli pod dojmem překvapivé různosti indiánských jazyků v Kalifornii, proti nim však mluví obecná zkušenost překladů a tlumočení. Zatímco se jejich generace zajímala hlavně o rozdíly, následující generace se začaly více zajímat to, co je různým kulturám společné. Není toho málo.

Kulturní relativismus.

Kulturní relativismus je teoreticko-metodologický přístup v rámci výzkumu kulturních jevů, při kterém se vychází z předpokladu, že jednotlivé kultury jsou jedinečnými a neopakovatelnými sociokulturními systémy, které lze popsat a pochopit pouze v kontextu jejich vlastních hodnot, norem a idejí.

Morální relativismus.

Také morální relativismus je spíše nálepka než soudržná pozice, již by někdo zastával. Může znamenat názor, že mravní hodnocení stejného jednání v různých dobách nebo společnostech se mezi sebou liší, což lze asi prokázat. Je ovšem otázka, jak můžeme v mravních otázkách zjistit, co je „stejné jednání“. V morálce a v etice se totiž „jednání“ nedá charakterizovat jen vnějším popisem. Mnohem víc záleží na tom, co tím jednající osoba zamýšlí, proč tak jedná. Například sebevražda se v evropských společnostech většinou chápala jako špatná, ale obětovat život za někoho jiného jako vrchol hrdinství. Pro vnějšího pozorovatele není snadné obojí od sebe odlišit. Lhát je špatné, ale říkat pravdu špiclovi totalitního režimu také. Jenže při hlubším pohledu se může ukázat, že obojí se řídí stejným pravidlem: neublížit, případně chránit druhého člověka.  Také morální relativismus musí připustit, že je relativní. Pak může být užitečným varováním před přílišnou jistotou, že vždy a všude víme, jak máme jednat a jak ne.

Relativismus (z lat. "relativus", poměrný, vztažný) může označovat velmi široké spektrum postojů a názorů, které obvykle netvoří žádný soudržný systém. Všem je patrně společný názor, že něco, co jiní pokládají za absolutní a na ničem nezávislé, ve skutečnosti závisí na něčem jiném a může se tedy i měnit. Moderní označení relativismus je problematické tím, že naznačuje, jako by se jednalo o ucelený myšlenkový systém, ačkoli ve skutečnosti jde spíš o rozmanité a často polemické nebo jen provokující tendence.

Der Relativismus, gelegentlich auch Relationismus (entsprechend von, „Verhältnis“, „Beziehung“), ist eine philosophische Denkrichtung, welche die Wahrheit von Aussagen, Forderungen und Prinzipien als stets von etwas anderem bedingt ansieht und absolute Wahrheiten verneint – dass also jede Aussage auf Bedingungen aufbaut, deren Wahrheit jedoch wiederum auf Bedingungen fußt und so fort. Diese Rahmenbedingungen ermöglichen es, die Aussage auch zu verändern und zu verhandeln. Relativisten begründen dies oft mit dem epistemologischen Argument, dass eine sichere Erkenntnis der Welt unmöglich ist. Andere verweisen auf den zusammengesetzten Charakter von Wahrheiten, die stets auf andere Wahrheiten Bezug nehmen.


Výsledek zkřížení dvou čistých linií (heteróza).

1) Záporná heteróza: První filiální generace (potomek F1) má horší sledované ukazatele než kterákoli mateřská linie (kterýkoli z rodičů). Jinými slovy dochází ke zhoršení schopnosti přežití (fitness depression) z hlediska evoluční biologie.  U příbuzenské plemenitby mluvíme o inbreedeng efektu.  2) Křížení bez heterózy: První filiální generace (potomek) má stejné sledované ukazatele jako jedna z mateřských linií (některý z rodičů) nebo horší.  Žádoucí je, aby měl potomek vlastnosti po „lepším“ z rodičů, ale často tomu bývá naopak.  3) Kladná heteróza neboli hybridní (heterózní) efekt: F1 má lepší sledované ukazatele než kterýkoli z rodičů. Tomu se říká pravý hybridní (heterózní) efekt a je v šlechtitelství vysoce žádaný. Existuje pojem falešná heteróza, kdy dojde ke zlepšení jednoho ukazatele a současně ke zhoršení dalších ukazatelů, celkový šlechtitelský (ekonomický) efekt je nulový či záporný.

Kladná heteróza (kladný hybridní efekt).

Heterózní efekt lze vyjádřit trojím způsobem:  - Průměrnou heterózu (average heterosis), kde se hodnotí efekt pro jednotlivé chovatelské (šlechtitelské) parametry. Například heterózní efekt u přírůstků prasat nebo heterózní efekt ve snášce vajec. Vyjadřuje se jako procento: (F1-P)/P, kde F1 je průměrný výsledek potomků, P je průměrný výsledek obou rodičů. Heterózní efekt 10% znamená zlepšení parametrů F1 o 10% proti průměru rodičů.  - Ekonomickou heterózu (useful heterosis, economic heterosis), kde se celkový hybridní efekt hodnotí v penězích (celkový výnos F1 se musí být větší než u rodičovských linií). Vzorec je stejný, jen do F1 se dosadí tržní hodnota užitkovosti potomka a P průměrná tržní hodnota užitkovosti rodičů.  - Chovatelskou heterózu (heterobeltiosis), která se počítá dle vzorce (F1*BP)/BP, kde F1 je chovatelský výsledek potomka a BP (better parent) je chovatelský výsledek lepšího z rodičů.

Heteróza dvou a více sledovaných ukazatelů.

Každá čistá linie vyniká v některém ukazateli užitkovosti. Jeden rodič (P1) vyniká v jednom ukazateli, druhý rodič (P2) vyniká v jiném ukazateli.  Potomek (F1) může mít po prvním rodiči kladnou heterózu (kladný hybridní efekt).  U kladné heterózy platí vzorec: F1-P1 = [F1 * 1⁄2(P1+P2) ] - [ 1⁄2(P1-P2) ]  Po druhém rodiči může mít na jiný znak zápornou heterózu (negativní hybridní efekt):  U záporné heterózy platí vzorec: F1-P2 = [F1 - 1⁄2(P1+P2) ] + [ 1⁄2(P1-P2) ]  Celkový hybridní efekt je: [F1 – 1⁄2(P1+P2) ] / 1⁄2 (P1+P2)  "Příklad: U králíků vyniká plemeno P1 ve velikosti potomků a rychlosti přírůstků. Plemeno P2 má početné vrhy. To může znamenat, že potomek bude plodit větší potomky s vyššími přírůstky než lepší z rodičů (P1), ale bude mít méně četné vrhy než má druhý z rodičů (P2). Celkový hybridní efekt bude pozitivní, pokud bude celková váha králíků při prodeji od jedné samice F1 větší než od samice P1 i P2."  Pro kladnou heterózu (kladný hybridní efekt) musí platit: n*F1 > P1+P2+...+ Pn

Čisté linie kontra kříženci u hospodářských zvířat.

Čistokrevná plemenitba je základ. Každou generaci se upevňují sledované ukazatele, zvyšují, zlepšují. Zlepšení se děje řádově v několika málo jednotkách procent, respektive jakékoli zlepšení je úspěch.  U hospodářských zvířat jsou plemeníci, kteří zlepšují chov, žádaní, mají maximální počet potomků. Dosáhne se toho pomocí inseminace u samců a transferů embryí u samic. Například býk zlepšovatel umí dát miliony inseminačních dávek za svůj život. Plemenná kráva s vysokou užitkovostí dá za pomoci transferů embryí o několik desítek potomků víc.  Kříženci mají ekonomický smysl jen tehdy, když vytváří hybridní efekt (pozitivní heterózu).  U koní, skotu, ovcí a koz se provozuje čistokrevná plemenitba, protože hybridizační efekt je vzácný, náhodný a zanedbatelný. Pokusy ho využít končily u těchto druhů degenerací celých populací zvířat. Klasickým příkladem hrubé chyby byla plemenitba skotu v ČSSR za socialismu, kdy se vzájemným křížením několika plemen došlo k užitkovosti, která byla poloviční ve srovnání se západem, odkud většina čistokrevného materiálu pocházela. V devadesátých letech minulého století byl experiment s hybridním efektem u skotu ukončen, zhruba 4 miliony kusů skotu bylo prodáno a poraženo. V následujících letech byl nakoupen nový čistokrevný materiál. Hybridní dojnice v ČR už neexistují.  Hybridní (heterózní) efekt se úspěšně využívá u drůbeže, prasat a králíků.

Šlechtitelská pyramida u prasat.

Trojplemenné křížení je základem moderního velkochovu. Díky němu se dokázalo zvýšit přírůstky prasat, konverzi živit, zvýšit porodnost prasnic i četnost vrhů, dosáhnout takové parametry masné užitkovosti, kterou si momentálně žádá zákazník na trhu. Momentálně je žádáno málo bůčku, víc kotlet, hodně velká kýta. To znamená víc podílu plemena landrase, případně i duroc.  Existují dvě čisté linie, které dají v první filiální generaci (F1) křížence s vyššími parametry užitkovosti, než mají rodiče. Na F1 lze připustit třetí čistou linii, vznikne trojplemenný hybrid s ještě vyšším hybridním efektem.  Schéma moderního velkochovu prasat.  A:Existují šlechtitelské chovy (Nukleus Herds), kde se v rámci čistokrevné plemenitby chovají různá čistá plemena prasat. Nejčastěji se v ČR chová české bílé ušlechtilé (ČBU) a český landrase (ČL), následují plemena jako je Duroc (D), Hampshire (H), Pietrain (PN), Mangalika (M), Cornwall (CW), Přeštické (PŘ).  B: Na jiných místech existují rozmnožovací chovy (multiplier herds), kde se prasnice jednoho plemene inseminuje dávkou jiného plemene. Vznikne dvojplemenný hybrid. Kanci jsou vykrmeni a posláni na jatky, prasnice se prodávají do užitkových chovů jako plemenný materiál.  C:Odděleně jsou postaveny užitkové chovy (commercial herds), kde se na prasnice F1 připouští čistá linie třetího plemene kance nejčastěji pomocí inseminace. Vznikne výkrmové prase, trojplemenný hybrid s maximální užitkovostí.  Šlechtitelské chovy tvoří zhruba 5% z celkových stavů prasat. Rozmnožovací chovy tvoří 10% z celkových stavů prasat. Užitkové chovy tvoří 85% stavů prasat.  Šlechtitelská pyramida se provozuje na národní úrovni. Jeden stát má zpravidla veškerý genetický materiál, dokáže produkovat výkrmová prasata.

Zpětné štěpení (degenerace).

Pokud není šlechtitelská pyramida dodržena a chovatelé se snaží využít prasnice z užitkových chovů k dalšímu rozmnožování, dochází ke zpětnému štěpení. Takoví potomci jsou na tom hůř než jakýkoli jejich předek.  U drobnochovatelů je možno najít tzv. přeměnné prasničky, což jsou prasnice z výkrmu. Mohou být připuštěny jakýmkoli kancem, přesto budou jejich potomci zakrslí a málo životní. Prasnice mají málo početné vrhy, špatné zabřezávání, vysokou nemocnost i úmrtnost, přenáší dědičné vady jako kýly či kryptorchismus. Degenerace potomků je vidět na první pohled.

Hybridní efekt u brojlerů.

Největší využití hybridního (heterózního) efektu zaznamenal chov drůbeže.  Odlišné linie slepic se chovají pro produkci brojlerů. Odlišné linie se chovají pro produkci vajec. Princip je podobný jako u prasat, jen výška šlechtitelské pyramidy je několikanásobně vyšší. Každá generace má pozitivní hybridní efekt. Například u nosnic se produkce původních linií (zhruba 100 vajec za rok) zvýšila na jedno vejce denně v užitkovém chovu. Obdobný výsledek zaznamenal hybridní efekt u kvality skořápky, velikosti vajec, u konverze živin nosnice atd.  Šlechtitelské chovy jsou globální. Existuje jich jen několik na světě a to v USA a EU. Chov čistých linií je drahý, metodika křížení je firemní know how. Jednotlivé státy kupují od firem až druhou či třetí filiální generaci a to ve čtyřech odlišných genotypech (čtyři geneticky odlišná vejce).  Rozmnožovací chovy provozují státy samostatně, zpravidla ve třech generacích. Nákup vajec od šlechtitelských chovů podléhá karanténě. Provoz má obdobné hygienické předpisy jako při výrobě léků (sterilní prostředí, přetlakové kabiny, inženýři a lékaři jako pracovní síla). Druhá generace je zpravidla rozmístěna do více stájí po celém státu, aby se riziko nákazy či přírodní katastrofy omezilo jen na jeden provoz.  Jednodušší je výkrm brojlerů. Užitkové chovy jsou běžné stáje či rekonstrukce, které provozuje jakýkoli zemědělec. Nakupují vejce od rozmnožovacích chovů. Musí dodržovat přísná pravidla, které se týkají kvality krmných směsí, řízeného režimu osvětlení, větrání, podávání antibiotik, turnusového provozu. Ve smlouvě je jim garantován přírůstek i minimální zisk, pokud všechna pravidla dodrží bez výjimek.  Produkce vajec od hybridů tvoří 99% všech tržních vajec v ČR. Vyžaduje specializované stáje a přísné dodržování přesně takových podmínek, na jaké je konkrétní hybrid vyšlechtěn. Jiné slepice jsou určeny pro klecový odchov, jiné pro volné ustájení s podestýlkou.  Pokud se hybrid vypustí ze stáje na dvorek, strádá, chřadne, produkuje zdravotně závadná vejce (infikovaná salmonelou, tuberkulózou aviárního typu přenosnou na lidi).

Tři teorie heterózního efektu.

Teorie dominance  Heterózní efekt je způsoben nahromaděním dominantních heterozygotních genů od obou rodičů u potomka (F1). Například jeden rodič má AABBccdd, druhý rodič má aabbCCDD, potomek s heterózním efektem má AaBbCcDd. Teorie dominance předpokládá, že dominantní alely jsou lepší než recesivní.  Kdo má víc genů s dominantními alelami, má lepší výsledky.  Davenport (1910), Bruce (1910) and Keeble and Pellow (1910). Tato teorie je považována za nejvíce přijatelnou.  Teorie epistáze  Epistáze je situace, kdy je aktivita jednoho genu (hypostatický gen) překryta aktivitou druhého genu (epistatický gen). Fenotypicky se projeví epidstatické geny.  U hybridního efektu se skryté geny rodičů projeví u potomka jako zlepšení. U polymorfismu lze tuto teorii považovat za přijatelnou.  Teorie over dominance  Teorie tvrdí, že fenotipický projev heterozygota je větší než u obou homozygotů. Jinými slovy potomek (Xx) dvou odlišných homozygotů (XX; xx), je lepší než kterýkoli z rodičů. Teorie overdominance předpokládá, že kombinace dominantní a recesivní alely je nejlepší.  Kdo má víc genů s jednou dominantní a jednou recesivní alelou, má lepší výsledky. Tato teorie nemá mnoho příznivců.  Poprvé ho představil v roce 1936 E.M.East, následně v roce 1948 G.H. Shull.

Heterózní neboli hybridní (hybridizační) efekt (hybrid vigor) je pozitivní heteróza. Existuje pouze u kříženců, nikoli u čistých plemen. Je natolik výnosný, že změnil mnoho odvětví zemědělství. Uplatňuje se u kříženců rostlin i zvířat. Díky heteróznímu efektu se zemědělství globalizuje. Čisté odrůdy či plemena mají jen ty nejbohatší firmy, často pouze jedna na světě. Dodávají hybridní programy do jednotlivých států, kde se kříženci dále množí, samotný chovatel dostane až výsledný produkt - mnohočetného hybrida. Pokud chce produkovat dál, musí každoročně nakoupit nové hybridy od státu, stát nakupuje od globální firmy.

Der Heterosis-Effekt bezeichnet in der Genetik, der Pflanzenzucht und der Tierzucht die besonders ausgeprägte Leistungsfähigkeit von Hybriden (Mischlingen), beispielsweise von Nachkommen zweier verschiedener Pflanzensorten oder Tierrassen. Von einem Heterosis-Effekt wird gesprochen, wenn die beobachtete Leistung der ersten Filialgeneration (F) höher ist als die durchschnittliche Leistung bei den Ausgangssorten oder -rassen (Parentalgeneration, Elterngeneration).


Život.

Narodil se roku 1926 ve městě Poitiers jako Paul-Michel Foucault v rodině chirurga. Po maturitě si jeho otec přál, aby se stal lékařem, ale Paula-Michela zajímal spíše dějepis a literatura. Již v době studia na jezuitské Collège Saint-Stanislas byl zvláštním žákem, ale jeho odlišnost se plně projevila až na pařížské École normale supérieure, kam byl přijat roku 1946 a kde navštěvoval školního psychologa. Několikrát se pokusil spáchat sebevraždu (byl homosexuál a se svou orientací nebyl zcela vyrovnaný). Během studií byl politicky neorganizovaný, ale v letech 1950 až 1953 byl členem komunistické strany Francie, ke které ho přivedl jeho přítel Louis Althusser. Později se z něj však stal vášnivý antistalinista. Po dokončení studií (filozofii skončil v r. 1948, psychologii v r. 1949) vyučoval na univerzitě v Lille jako asistent psychologie. V r. 1955 opustil Francii a strávil část svého života v Uppsale, Varšavě a Hamburku. Do Francie se vrátil až v roce 1960 a dokončil doktorát. Vyučoval na univerzitě v Clermont-Ferrand a po celou dobu jeho působení na zdejší půdě byla jeho oficiálním oborem psychologie. Od poloviny 60. let se Foucault angažoval i politicky (opozice v Brazílii, sovětští disidenti, Solidarita v Polsku). Mezi místa jeho dalšího působení patří také Tunisko a později Centre universitaire expériemental ve Vincennes, kde se Foucault stal ředitelem. Jeho kariéra zde byla přerušena, když byl zvolen do Collège de France, kde v r. 1970 přednesl svou inaugurační přednášku "L'ordre du discours" (česky: "Řád diskursu"). Později přednášel také v USA, Japonsku, Brazílii a Kanadě. Byl také dopisovatelem italského listu "Corriere della Sera" (zprávy o šáhově režimu v Íránu v roce 1978). Zemřel roku 1984 během příprav na cestu do Polska a Vietnamu na nemoc spojenou s tehdy ještě prakticky neznámým virem HIV.

Foucaultova filozofie.

I když samotný Foucault odmítal být označován za filozofa, jeho vliv na filozofii druhé poloviny 20. století je neodmyslitelný. Důležitý vliv na filozofické smýšlení mladého Foucaulta, stejně jako většiny mladých lidí v poválečné Francii, měl marxismus. Na krátkou dobu se dokonce stal členem francouzské komunistické strany, ale po několika měsících vystoupil, protože, jak později podotkl, ztratil iluze o komunistické ideologii. Velký vliv na Foucaulta měl rovněž existencialismus a fenomenologie, nejvíce pak dílo Jean-Paula Sartra a Martina Heideggera. Foucaultova vlastní teorie se však v základech liší od těchto prvotních vlivů. Později se dokonce nechal slyšet, že: „Patřím do té studentské generace, která měla před očima horizont a limit marxismu, fenomenologie a existencialismu.“ Pro jeho intelektuální přesvědčení bylo do určité míry stimulující také prostředí francouzského strukturalismu (Jacques Lacan, Louis Althusser, Claude Lévi-Strauss, Roland Barthes, Georges Dumézil aj.). Foucault však bývá mnohými považován za představitele filosofie tzv. poststrukturalismu, čemuž odpovídá pozice radikálně vnějšího filosofujícího pozorovatele. Foucault sám však ke konci života se svým označením jako poststruktualisty nesouhlasil a za svůj největší životní vliv označil Friedricha Nietzscheho. Za mnohé dle svých slov vděčil také svému učiteli Jeanu Hyppolitovi, který svým překladem Hegelovy "Fenomenologie ducha" umožnil současné filosofii zhodnotit, co od Hegela přebírá, aby tomu mohla konečně uniknout.  Foucaultovo starší dílo je produktem jeho snahy o porozumění společnosti skrze archeologii vědění. Jeho archeologická snaha se výrazně liší od klasického dějepisectví, protože se zabývá studii „diskurzů“ a „epistémé“ různých historických období, tj. jejich myšlenkových struktur, spíše než historickými daty a chronologickými spojitostmi. Kupříkladu, namísto faktického historického popisu vězeňských systémů se Foucaultova historická studie "Dohlížet a trestat: Kniha o zrodu vězení" snaží vysvětlit, jaké všeobecné myšlenkové pochody umožnily a zapříčinily způsob, jakým společnost trestá překročení zákona. Cílem tohoto Foucaultova dekonstruktivismu je uvědomění, že dogmatické uspořádání forem vědění a chápaní, stejně jako i univerzální systémy morálek, jsou produktem spontánních myšlenkových pochodů, které tvoří jednotlivé epistémé, a nesmějí být chápány jako absolutní.  Jeho práce se věnují kritice racionalismu a strukturalismu. Na strukturalismu kritizuje především jeho hypotézu univerzality a nadčasovosti dějin a zdůrazňuje naopak jejich diskontinuitu. Jeho dílo nese stopy vlivu S. Toulmina a P. Feyerabenda. Foucault je jedním z hybatelů postmoderního obratu ve filozofii. Jeho historicky orientované práce jsou zaměřeny na rekonstrukci uspořádávacích forem vědění. Otázka vědy je podle něj rovna otázce vědění. Ve svých prvních textech Foucault zkoumá řád „epistémé“, která je vymezena jako souhrn diskurzivní praxe určité doby. Diskurz se podle něj ukazuje jako prostředek k prosazení moci (pojem "bio-moc"), která utváří vědění, společenský řád i individuální pochopení. Moc je podle něj nadlidským faktorem. Rozum je v jeho podání subjekt, který se transformuje sám od sebe na základě náhodných mutací.  V knize rozhovorů Foucault říká: „Selekce, které bychom mohli provést, jsou nepřípustné a neměly by existovat. Měli bychom číst a studovat vše. Jinými slovy: musíme mít v daný moment k dispozici celkový archiv jistého období. A archeologie je, v striktním významu, vědou o tomto archivu."

Foucault a jeho chápání moci.

Moc v pojetí Foucaulta je vždy vztahový fenomén. Je všudypřítomná, není pouze represivní, ale je produktivní. Nelze ji rozumět pouze jako atributu státu a vládnoucích struktur. Je uplatňována v rámci celé společnosti.  Moc je dle Foucaulta „způsob jednání, jímž jedni působí na druhé“. Odlišuje vztahy násilí od mocenských vztahů, které nejsou v jeho pojetí totožné. Žádný výkon moci se bez jednoho či druhého nemůže obejít, přičemž toto jednání podněcuje, ovlivňuje, odvádí, usnadňuje či ztěžuje, rozšiřuje či omezuje, činí více či méně pravděpodobným; v extrémním případě zabraňuje či zakazuje chování subjektu.  Moc souvisí s "vládnutím. "Tento pojem Foucault nechápe v souvislosti s politickými strukturami, ale používá ho jako způsob, jak řídit chování jednotlivců či skupin. Jedná se o dohled nad společnostmi, který není vykonáván centrálně, ale rozptýleně prostřednictvím medicíny, vzdělávání, sociální politiky apod.  Dalším typem mocenských vztahů dle Foucaulta je "dominance". Dominance je v jeho pojetí „takový asymetrický vztah moci, ve kterém mají podřízené osoby malý prostor k manévrování, protože jejich rozpětí svobody je extrémně limitováno v důsledku moci“ Dominantní osoby se naopak snaží ovlivňovat rozhodování podřízených osob a udávat pravidla jednání. Dominance je neměnná v průběhu dějin, je ustálená v rituálech a jiných procesech, které vnucují práva a povinnosti.

Formy moci.

Pastýřská moc.

Foucault ji pojmenovává na základě biblické metafory „pastýřskou mocí“ Tento mocenský vztah přirovnává ke vztahu pastýře a jeho stáda. Jedná se o jednu z mocenských technik pocházející z křesťanství a kterou moderní stát integroval do svého politického aparátu.  Pastýřská moc je činnost, při které určitá autorita („pastýř“) provází jedince („ovce“) jejich životy. Jedná se o formu moci, která nepečuje pouze o celou komunitu, ale i zvlášť o každého jednotlivce po celý jeho život.  Cílem pastýřské moci je zabezpečit jedincům životní úroveň, zdraví, bezpečnost a ochranu. Cokoliv pastýř dělá, tak to vykonává pro dobro svého stáda. Pastýř zodpovídá za každého jedince i za stádo jako celek. Zároveň je od něho vyžadována permanentní poslušnost - ovce se musí neustále podřizovat pastýři, který svolává stádo dohromady, nasměrovává je a vede. Jeho samotná existence a jednání zapříčiňují existenci stáda, bez obojího by nemohla existovat ani pastýřská moc. Jejich vzájemný vztah vyvolává určitý typ vědění, kdy pastýř má přehled o stádu jako celku a zároveň o každém jednotlivci.  V souvislosti s moderním státem Foucault používá pojem „nová forma pastýřské moci“, jenž se rozvinula z pastýřské moci prosazované středověkou církví.  Cílem této moci se stává blahobyt, posiluje se administrativa a je vykonávána veřejnými institucemi.  Vznik a fungování sociálního státu je možné chápat v souvislosti s technikami pastýřské moci, protože různé modely vládnutí jsou založeny na principu pastýřské moci. Model sociálního státu zahrnuje jednak politickou moc uplatňovanou nad zákonnými subjekty a jednak pastýřskou moc uplatňovanou nad životy individuí.  Záměrem pastýřské moci je zajistit „blaho“ jednotlivců i celku. Pastýř kontroluje a zároveň pečuje o své stádo, avšak zároveň jsou jedincům vnucovány představy o světě a pravidla chování. Člověk je přijímá a stává se tak subjektem moci.

Bio-moc.

"("bio-pouvoir", "bio-power"")  Předmětem zájmu státu je nejenom tělo, ale i obecná biologická kategorie života. Jedná se o moc nad životem.  Bio-moc nabyla dvě základní podoby. První forma bio-moci se soustředí na" "tělo jako stroj". "Tělo je dle Foucaulta nutné co nejlépe vycvičit, aby podávalo ty nejlepší výkony. Výcvik vychovává tělo poslušné, ovladatelné a snadno začlenitelné do účinných a ekonomických systémů produkce, ovládání a kontroly, přičemž jsou uplatňovány mechanismy "dohlížet a trestat".  Druhá forma se soustředí na ""tělo-druh"", tedy na tělo jakožto bázi biologických procesů: rozmnožování, narození a úmrtí, zdravotní úrovně, pravděpodobné délky života a dlouhověkosti, a to se všemi podmínkami, které je mohou změnit.  Tělo je zapotřebí co nejúčinnějším způsobem porodit, zároveň je také třeba provádět jeho pravidelnou "údržbu" a racionálním způsobem se těla po jeho opotřebování zbavit.  Nejvýhodnější pro pokrok státu je, aby se rodila těla s dobrými parametry výkonnosti a dlouhověkosti, protože vyžadují nejmenší nároky na "údržbu" a podávají co nejvyšší výkony.  Dochází tak k sérii intervencí a regulačních kontrol: "bio-politice populace". Kontrola těl a populace otevírá éru bio-moci.

Michel Foucault (IPA /miʃɛl fukoː/, česky /mišel fukó/) (15. října 1926 Poitiers – 25. června 1984 Paříž) byl reprezentant francouzské intelektuální avantgardy sedmdesátých let, profesor Collège de France, filozof, sociolog a psycholog. Byl také historik filozofie, představitel filozofického strukturalismu a postmoderní filozofie, historik a teoretik kultury. Jeho dílo lze rozčlenit do několika období, tradičně je přijímáno dělení na období „fenomenologické“, „archeologické“, „genealogické“ a „etické“.

Paul-Michel Foucault [] (* 15. Oktober 1926 in Poitiers; † 25. Juni 1984 in Paris) war ein französischer Philosoph des Poststrukturalismus, Historiker, Soziologe und Psychologe. Er gilt als einer der bedeutendsten Denker des 20. Jahrhunderts und ist u. a. Begründer der macht- und wissenstheoretischen Diskursanalyse. Sein Werk hat einen großen Einfluss auf zahlreiche geistes-, kultur- und sozialwissenschaftlichen Disziplinen weltweit.


Život.

Původ a mládí.

Marcus Aurelius se narodil 26. dubna 121 v Římě jako syn praetora Annia Vera a Domitie Lucilly, pocházející z bohatého a vznešeného italského rodu. Markovo jméno původně znělo Marcus Annius Verus, případně Marcus Annius Catilius Severus. Jeho praděd z otcovy strany přesídlil za Neronovy vlády z Hispánie do Říma, kde se domohl úřadu praetora a posléze se stal členem senátu. Jeho syn Marcus Annius Verus, Markův děd, zastával celkem třikrát konsulát, což byla výjimečná pocta, jíž za principátu dosáhlo jen několik málo jedinců, a působil i jako městský prefekt. Po předčasné smrti otce vyrůstal Marcus v domě svého děda, jenž ho adoptoval. V raném věku se začal zabývat studiem filosofie a řecké a latinské rétoriky, čemuž se věnoval s nevšedním nadšením. Na jeho vzdělávání dohlížela řada vynikajících soudobých učenců a myslitelů, včetně Heroda Attika, Alexandra z Kotiaeia, Aelia Aristeida a Marka Cornelia Frontona. S posledně zmiňovaným udržoval Marcus čilou korespondenci, jejíž část se dochovala až do dnešních dnů. V těchto dopisech se budoucí císař projevuje jako inteligentní, vážně založený a pilný člověk.  Důstojnost jeho rodiny a výtečné povahové rysy mladého Marka záhy upoutaly pozornost císaře Hadriana, který ho pro jeho pravdymilovnost nazýval "Verissimus" („nejpravdivější“) a již jako osmiletého ho nechal přijmout do kněžského sboru Saliů. V roce 136 si Hadrianus zvolil Lucia Aelia Caesara za svého nástupce a ve stejném roce byl Marcus zasnouben s Ceionií Fabií, dcerou Aelia Caesara. Zasnoubení bylo však anulováno poté, co na počátku roku 138 Aelius Caesar zemřel. V únoru téhož roku ustavil Hadrianus svým adoptivním synem a následníkem předního senátora Tita Aurelia Antonina, později známého pod jménem Antoninus Pius, jehož manželka Faustina starší byla Markovou tetou. Podle podmínek ujednání s Hadrianem musel Antoninus na oplátku adoptovat Lucia Vera, syna zesnulého Lucia Aelia Caesara, a svého tehdy sedmnáctiletého synovce Marka. Když Hadrianus v červenci 138 skonal, odebral se Marcus do císařského paláce za svým adoptivním otcem.

Zapojení do vládnutí a převzetí moci.

Před tím, než se Marcus chopil vlády, uplynulo téměř dvacet tři let Antoninova panování, během nichž prošel patřičnou průpravou umožňující mu náležité obeznámení s nároky, jež na něho měla klást císařská hodnost. Marcus získal bezvadné znalosti o fungování správních struktur římské říše v rámci působení v různých veřejných úřadech. V souvislosti s tím vzrůstal jeho vliv na chod státu a v letech 140, 145 a 161 se opakovaně účastnil rozhodování ve funkci konzula. V roce 147 obdržel prokonsulské imperium spolu s tribunskou mocí ("tribunitia potestas"), které představovaly formální základ principových pravomocí. Jelikož Marcus měl výborný cit pro výběr vhodných uchazečů a kandidátů na různé úřední posty, spoléhal se Antoninus ve všech otázkách obsazení administrativy na jeho mínění. V první knize Hovorů k sobě líčí Marcus svého adoptivního otce Antonina jako příklad vzorného vládce a zároveň vyjadřuje míru respektu, jíž vůči němu pociťoval:  Vzájemné úzké pouto mezi Markem a Antoninem bylo ještě prohloubeno upevněním příbuzenského svazku, k čemuž v roce 145 posloužila svatba Marka s Antoninovou dcerou Faustinou mladší. Ta porodila Markovi celkem třináct dětí, z nichž většina zemřela v mladém věku.  7. března 161 Antoninus Pius zemřel, načež se Marcus pod nově přijatým jménem Marcus Aurelius Antoninus ujal vlády nad říší. Proti jeho nástupu se nezvedla žádná opozice, nevyskytly se ani žádné projevy nesouhlasu, protože všeobecně požíval úctu a vážnost svých spoluobčanů pro výjimečně ctnostný způsob života. Bezprostředně po svém povýšení prokázal oddanost Hadrianovým záměrům, když ustanovil Lucia Vera svým spoluvládcem. Poprvé v dějinách měla tudíž římská říše ve svém čele dva jedince. Tento systém sdílené vlády byl jakousi reminiscencí republikánského principu kolegiality. Nicméně, i přes formálně rovnocenné postavení i pravomoc obou císařů, mladší a pravděpodobně méně oblíbený Verus byl svému bratrovi v jistém smyslu podřízen. Marcus předčil Vera svou autoritou ("auctoritas") a kromě toho si pro sebe vyhradil úřad nejvyššího velekněze ("pontifex maximus"). K utvrzení tohoto uspořádání oženil Marcus v roce 164 Vera se svojí dcerou Lucillou. Císařové byli záhy nuceni vypořádávat se s nepříznivou zahraničněpolitickou situací, jelikož dosud převážně mírové poměry na hranicích impéria byly ohroženy útoky Parthů a následnými vpády barbarů. Marcus vyslal proto Vera na Východ, aby tam velel vojenským operacím, zatímco sám se chopil faktického řízení státu.

Válka s Parthy.

V roce 161 odrazili místní legáti nájezdy barbarů do severní Británie a Raetie, avšak mnohem závažnější nebezpečí pro římskou říši vzniklo v Orientu. V posledních letech Antoninovy vlády výrazně vzrostlo napětí mezi Římany a Parthy. Předmětem sporu byla kontrola nad Arménií, královstvím fungujícím jako nárazníkový stát mezi oběma mocnostmi, jež usilovaly dosadit na zdejší trůn monarchu poslušného jejich zájmům. Parthský král Vologaisés IV., konající už za Antoninova života rozsáhlé válečné přípravy, hodlal využít mocenských změn v Římě a s tím spojené nejistoty ve svůj prospěch a neprodleně udeřil. Nedlouho po Antoninově skonu přepadl Arménii a pronikl do Sýrie, přičemž se mu podařilo přemoci dvě římská vojska. Poté, co byl poražen římský místodržitel v Kappadokii, odebral se Verus v čele legií na Východ.  Ještě před vlastním vyplutím se Verus zdržel z důvodu nemoci ve městě Canusium a teprve na přelomu let 162 a 163 dorazil do Antiochie, odkud řídil reorganizaci demoralizovaného vojska a koordinoval zásobování. Ve skutečnosti postrádal zkušenosti s velením a lehkomyslně projevoval zájem spíše o rozmařilý a nevázaný život než o vážné věci. Marcus ho prozíravě obklopil nejzdatnějšími římskými generály, pod jejichž vedením přešli Římané v roce 163 do protiútoku. Nejprve vypudili Parthy z Arménie a ustavili zdejším vládcem prořímského prince Sohaema. Nato zahájili ofenzívu v Mezopotámii, obsadili Osroénu a v roce 165 dobyli a zpustošili parthská hlavní města Seleukii a Ktésifón. V dalším roce Římané postoupili až do Médie. Vzhledem k přesvědčivým římským úspěchům se parthský král rozhodl ukončit konflikt a přenechat Arménii Římanům. Po návratu z výpravy oslavil Verus spolu s Markem a ostatními členy rodiny výjimečný triumf, třebaže největší podíl na vítězství příslušel vojevůdci Avidiu Cassiovi.  Vracející se římští vojáci se v Mezopotámii nakazili nemocí, jež se rozšířila do celé římské říše a zhruba v letech 165 až 180 měla velmi devastující účinek na stav populace všech provincií. Tato epidemie byla později označena jako antoninovský mor. Podobně jako u většiny ostatních starověkých epidemií, ani v tomto případě nelze s jistotou určit, o jakou chorobu se doopravdy jednalo. Podle převládajícího mínění mělo jít buď o neštovice, anebo o spalničky. Podle historika Cassia Diona propukla tato nemoc s novou intenzitou zhruba kolem roku 177. Jenom v samotném Římě jí tehdy denně padlo za oběť 2000 lidí, když čtvrtina všech nakažených této chorobě podlehla. Celkový počet mrtvých byl odhadován na pět milionů. Vysoká úmrtnost mezi vojáky podlamovala sílu legií, současně se snížilo množství vybraných daní, což mělo negativní dopad na státní hospodaření.  V čínských pramenech se objevuje zpráva o římských vyslancích, kteří měli v roce 166 dorazit do Číny. Tito muži s sebou přinesli dary a prohlašovali se za vyslance jistého Andogni (Antoninus), jehož lze ztotožnit s Markem Aureliem, případně s Antoninem Piem. Nelze ovšem vyloučit, že nešlo o skutečné vyslance, nýbrž o obyčejné římské obchodníky.

Germánie a Dunaj.

Od počátku šedesátých let 2. století se zvyšovala intensita nájezdů Germánů a jiných barbarů směřujících do Galie a za Dunaj. Tento pohyb barbarů na jih a západ byl zřejmě vyvolán tlakem kmenů sídlících dále na východě. První nepřátelská invase, vpád Chattů do Horní Germánie, byla odražena již v roce 162. Nejspíše koncem roku 166, nebo na počátku roku 167 překročilo 6000 Langobardů a Obiů Dunaj a vstoupilo do Panonie. Barbaři byli brzy poraženi, načež zdejší římský místodržitel zahájil vyjednávání se zástupci několika okolních kmenů. S pomocí markomanského krále Ballomara se sice podařilo dohodnout mír mezi Římany a jejich barbarskými sousedy, nicméně situace na hranicích zůstávala nadále neklidná. Někdy v téže době byla Dácie přepadena Vandaly a sarmatskými Jazygy.  Neblahý vývoj na severních hranicích zhoršovaný šířícím se morem přiměl Marka k horlivému konání obětí, jimiž chtěl usmířit rozhněvané bohy. Na jaře 168 vyrazili oba císařové z Říma na dunajskou frontu. Svůj hlavní stan umístili do severoitalského města Aquileia, z něhož organizovali obranu římského teritoria. Zároveň prováděli inspekci vojsk a dali odvést dvě nové legie, "legio II Italica" a "legio III Italica". Přítomnost Marka a Vera v Panonii a Noriku pomohla stabilisovat tamní poměry, avšak kvůli řádění moru mezi legionáři se na radu dvorního lékaře Galéna rozhodli k návratu do Říma. Při zpáteční cestě Verus patrně v důsledku mrtvice v lednu nebo únoru 169 zemřel, takže od tohoto okamžiku musel Marcus trávit většinu času na taženích proti nepřátelům. Svoji ovdovělou dceru Lucillu provdal i přes její odpor za Tiberia Claudia Pompeiana, mimořádně schopného důstojníka syrského původu. V roce 170 ztroskotal první vážnější římský pokus o protiofensivu, když bylo 20 000 Římanů poraženo poblíž města Carnuntum germánskou koalicí v čele s Ballomarem. Markomani a Kvádové pak vyrazili na jih, zatímco ostatní barbaři vyplenili Noricum. Ballomarem vedení Germáni zdolali Alpy, vydrancovali město Opitergium (dnešní Oderzo) a jejich nápor vyvrcholil obležením Aquileie. Poprvé od porážky Kimbrů a Teutonů na konci 2. století př. n. l. se tak nepřátelským silám podařilo stanout na italské půdě, což vážně otřáslo sebedůvěrou obyvatelstva poloostrova. Mezitím Kostobokové, příchozí z oblasti Karpat, využili slabosti Římanů, zpustošili Moesii, Thrákii a Makedonii a dorazili až do Eleusíny, nedaleko Athén. Také jiné části říše byly svírány loupeživými nájezdy a povstáními. Na jihozápadě přemohli Maurové posádky pohraničních kastelů v Mauretánii a po dvě léta sužovali svými útoky Hispánie. Dokonce ještě Ammianus Marcellinus, přední dějepisec pozdní antiky, připomínal ve svém díle události markomanských válek, jevící se s odstupem času jako předzvěst mnohem hrozivějších barbarských útoků v následujících staletích.  Nedostatek lidských sil, zapříčiněný morem, a finanční těžkosti přiměly Římany k přijetí mimořádných opatření. Do legií byli rekrutováni otroci, stejně jako gladiátoři, díky čemuž mohli být útočníci pozvolna zatlačeni zpět za Dunaj. S některými kmeny byly navázány diplomatické kontakty, v rámci nichž bylo dojednáno spojenectví. Různé germánské pomocné oddíly se tudíž zapojily do konfliktu na straně Římanů. Marcus se snažil izolovat nejvzpurnější kmeny a vést s nimi boj odděleně, čímž mohli Římané snáze využít svoji drtivou početní a logistickou převahu. Tato strategie se ale ukázala být velice nákladná a zdlouhavá, neboť si vyžádala enormní množství zdrojů. K jejímu uskutečnění bylo navíc zapotřebí značných vojenských sborů, pro něž musely být vystavěny nové pevnosti, jako byla třeba Castra Regina (Regensburg). Taktéž byly učiněny nepříliš úspěšné kroky k usazení určitých skupin barbarů na římském území.  Poté, co Římané obnovili kontrolu nad Norikem, přemístil Marcus své hlavní sídlo do Carnunta. Příležitostně řídil vojenské operace také z táborů v Sirmiu (Sremska Mitrovica) a ve Vindoboně (Vídeň). V roce 172 podnikli Římané výpravu proti Markomanům a v dalších dvou letech si podrobili Kvády. Obdobně Marcus naložil s Jazygy, jež přinutil vydat tisíce římských zajatců. Poznámky v Historii Augustě o Markově úmyslu zřídit na levém břehu Dunaje dvě nové provincie, pojmenované "Marcomannia" a "Sarmatia" (zahrnující přibližně nynější Moravu, Slovensko a východní Maďarsko), dnešní historikové, vzhledem k absenci shodných tvrzení v jiných pramenech, zpochybňují a považují za kontroversní. Třebaže pohoří na severním okraji těchto teritorií mohla tvořit lépe hájitelnou hranici, než jakou představoval Dunaj, říše, vyčerpaná dlouhotrvajícími válečnými střety, nedisponovala prostředky nezbytnými k výstavbě těchto provincií. Ať už byly Markovy záměry jakékoli, usurpace Avidia Cassia mu zabránila v jejich uskutečnění. Od roku 177 pokračovali Římané ve válečných operacích proti Markomanům a Kvádům na středním Dunaji, v nichž vytrvali do samotného závěru Markova života.

Vnitřní politika.

Marcus se vyznačoval velkou svědomitostí při plnění svých administrativních povinností. Obtížné úkoly neváhal svěřovat nejkompetentnějším mužům, aniž by se obával, že ho svými schopnostmi zastíní. Mimořádnou pozorností zahrnul sociálně nejslabší příslušníky římské společnosti: otroky, ženy a děti, jimž se snažil ulehčit jejich tíživou situaci. Více než polovina dochovaných zákonodárných a jiných aktů, vydaných za Marka, se zaměřovala na zlepšení právního postavení těchto skupin obyvatelstva. Tyto akty často sloužily k odstranění nadměrné tvrdosti a nepřesností v občanském právu. Stejnou tendenci projevoval i při uplatňování soudní pravomoci, jíž vykonával se vzornou pečlivostí a bezpříkladnou obětavostí. Podle Historie Augusty nechal zvýšit počet dnů vyhrazených k projednávání soudních sporů. Ve své soudní činnosti nepolevoval ani poté, co vytáhl do boje s Germány, o čemž se zmiňuje Cassius Dio. Účastníci řízení museli dokonce kvůli projednání přicestovat za císařem do jeho vojenského tábora. Určitý úpadek signalizoval počátek aplikace kategorií "honestiores" („vážení“) a "humiliores" („nižší“), jejichž prostřednictvím bylo v odvětví trestního práva zohledňován společenský stav při rozhodování o míře potrestání. Soudní správa Itálie byla přenechána úředníkům, nazývaným "iuridici", kteří vystupovali jménem císaře. Touto praxí, napomáhající centralisaci vlády, navazoval Marcus na někdejší Hadrianovo soudní členění Itálie, od něhož bylo upuštěno za Antonina. V úvodní fázi Markova panování byla římská říše zasažena řadou katastrof, mezi nimiž patřily k nejzávažnějším ničivé rozvodnění Tiberu a především antoninovský mor, zanesený do římské říše vojáky vracejícími se z Východu. Epidemie pozvolna postihla takřka celé území impéria, včetně hustě obydleného hlavního města. V době vypuknutí války s Germány byla Itálie zle sužována hladem. Následky těchto neštěstí Marcus usiloval zmírnit rozdílením obilí všem italským městům a zaváděním různých sanitačních opatření bránících šíření nemoci. Přírodní pohromy, epidemie a vysoké válečné náklady neúměrně zatěžovaly císařskou pokladnu. Ačkoli Marcus ulevoval státním výdajům svojí příkladnou osobní zdrženlivostí a střídmostí, musel se uchýlit k mírnému snížení obsahu drahých kovů v mincích, čímž nevyhnutelně přiživil inflaci. Aby získal dodatečné peněžní prostředky, omezil závody a gladiátorské zápasy v Cirku. Osobně přispěl k uhrazení financování vojenských operací, když nechal na Foru vydražit četné cenné předměty, uložené v císařském paláci. Vítězným legionářům odmítl udělit zvláštní odměnu, jíž se dožadovali, a upozorňoval je, že každá taková platba by musela být zajištěna na úkor jejich rodičů a příbuzných.  Za Markova vládnutí bylo vybudováno jen nevelké množství význačných monumentů, v čemž se zřetelně odlišil od mnoha svých předchůdců. Na počest Antonina byl vybudován sloup na Martově poli, jehož ústředním motivem byla apoteosa zemřelého císaře a jeho manželky Faustiny starší. Podstavec tohoto sloupu je nyní vystaven ve Vatikánských museích. Markovy a Verovy válečné úspěchy byly v Římě oslaveny celkem třemi vítěznými oblouky. Samotnému Markovi byly určeny dva z nich, žádný se ovšem nedochoval do dnešních dnů. Pouze některé pravoúhlé reliéfy byly využity při tvorbě Konstantinova oblouku. Zřejmě nejvěhlasnější stavbou připomínající Markův principát se stal sloup, jenž se tyčí na náměstí Piazza Colonna. Na tomto díle jsou vyobrazena Markova tažení proti Markomanům a Sarmatům v letech 172 až 175. Na jednom z vlysů je zachycena událost, známá jako „zázračný déšť v zemi Kvádů“, při níž podle římského líčení vyslyšel bůh císařovy modlitby a sesláním bouře odvrátil nebezpečí, hrozící obklíčeným římským vojákům. Nejslavnější zpodobnění Marka Aurelia představuje jeho bronzová jezdecká socha, v období renesance vystavená Michelangelem na náměstí Piazza del Campidoglio na římském Kapitolu. V současnosti se zde nachází replika, zatímco originál je umístěn v Kapitolských museích. Tato socha je znázorněna i na italské versi padesáticentové euromince.

Pronásledování křesťanů.

Přestože byl Marcus významný myslitel a filosof, byl rovněž, alespoň navenek, hluboce nábožensky založený člověk. Státní kult byl za jeho panování náležitě uctíván, zároveň však byla tolerována i odlišná božstva, takže různorodost náboženství nepůsobila žádné rozpory mezi vládou a obyvatelstvem. Z tohoto pravidla existovala pouze jediná výjimka reprezentovaná křesťanstvím. Marcus zaujímal vůči křesťanům stejné stanovisko, jaké prosazoval už Traianus: pokud upustili od veřejného vyznávání své víry, neměla jim být státní mocí činěna žádná újma. Naproti tomu v soukromém životě mohlo být křesťanství nerušeně praktikováno. Církev nebyla tudíž nijak výrazně omezována, díky čemuž došlo v průběhu 2. století k enormnímu rozmachu jejího vlivu. Kritické vnější i vnitřní okolnosti, v nichž se říše ocitla v šedesátých letech, způsobily, že dosavadní praxe nebyla respektována, čímž byla narušena osobní bezpečnost křesťanů. V této neradostné době byla vydávána nařízení vybízející Římany, aby přispěli k usmíření bohů pravidelným prováděním žertev. Taktéž vzrůstaly represe proti těm, kteří se zdráhali obětovat, což postihovalo obzvláště křesťany.  V letech 166 až 168 byli křesťané, především ve východní části impéria, vystaveni hněvu ostatního obyvatelstva, vyvolaného pravděpodobně šířením epidemie. Nepřátelství vzniklo zcela živelně bez jakékoli iniciativy ze strany státu. Další pronásledování křesťanů se konalo v Galii v roce 177. Za jeho prapříčinu lze považovat tehdejší rozkolísanost veřejných financí. K doplnění stavu legií byly hojně užívány odvody gladiátorů a jejich najímání za účelem pořádání her se tedy stávalo stále nákladnějším a problematičtějším. Nárůst výdajů spojených s konáním gladiátorských soubojů, jejichž uhrazením byli pověřeni vykonavatelé městské správy v provinciích, záhy překročil únosnou mez. Vzniklé obtíže přiměly císaře k vydání usnesení, podle něhož směli být odsouzení zločinci prodáváni do arén jako gladiátoři. Část městské populace v Lugdunu (Lyon) hodlala tohoto nařízení využít k zásahu proti tamním křesťanům, jimž v případě, že by se nezřekli své víry, hrozilo odsouzení místními úřady. Svoji roli při volbě křesťanů zřejmě sehrálo i nepřátelství vůči cizincům, protože mezi pozdějšími mučedníky bylo zastoupeno mnoho osob s řecky znějícími jmény.  Příslušný prokurátor vznesl do Říma dotaz ohledně postupu v záležitosti souzení křesťanů. Na základě císařova reskriptu, odkazujícího na Traianem vydané ustanovení, měl být popraven každý, kdo se veřejně přiznal k víře v Krista odmítáním konání obětí. Křesťané byli poté v lugdunské aréně nelítostně zabíjeni pro pobavení obecenstva. Třebaže Marcus se osobně nezapojil do těchto protikřesťanských aktivit, nijak jim ani nebránil. Po lugdunském masakru nejsou již z období Markova panování zaznamenány žádné jiné zprávy týkající se stíhání křesťanů. Po bližším obeznámení se s touto událostí císař patrně rozhodl o adekvátních opatřeních, jimiž zamezil obdobným ukrutnostem. Zhruba do poloviny 3. století znamenaly podstatnější hrozbu pro trvalejší existenci církve spíše vnitřní rozpory mezi jednotlivými křesťanskými směry.

Usurpace Avidia Cassia.

V roce 175 se vzbouřil syrský místodržitel Avidius Cassius. Příčiny této usurpace nejsou zcela objasněny, avšak Cassius Dio a stejně tak Historia Augusta uvádějí, že císařovna Faustina znepokojená nedobrým zdravotním stavem svého manžela navázala s Cassiem kontakt. Faustina se nejspíše strachovala o další trvání dynastie, poněvadž její jediný žijící syn Commodus byl dosud příliš mladý. Možná se ale obávala ztráty své posice v případě, že by se po Markově smrti stal císařem někdo jiný než Commodus. Vzpoura mohla být též vyprovokována zvěstmi o Markově úmrtí. Avidius Cassius, jenž se výborně osvědčil jako velitel v parthské válce, se na Východě těšil značné popularitě. Ačkoli později seznal, že císař je naživu, místo aby se Markovi podrobil, přikročil ke konfrontaci. Vzhledem k početní přesile dunajských legií nebyly ale Cassiovy vyhlídky příliš nadějné. Cassius byl proto vlastními lidmi zavražděn dříve, než se občanská válka mohla naplno rozhořet.  Ještě na Dunaji dostihl Marka Commodus přivolaný z Říma. Císař vzápětí uzavřel mír se Jazygy a neprodleně se vypravil na východ, aby se vypořádal s tamější neklidnou situací a obnovil pořádek v provinciích. Přitom si počínal velice ohleduplně, neboť promíjel městům i jednotlivcům účast na Cassiově vzpouře. Kromě toho prokázal svoji moudrost a shovívavost, když velkoryse přesvědčil senát, aby omilostnil všechny členy usurpátorovy rodiny. Aniž by ji četl, nechal spálit Cassiovu korespondenci, která mohla kompromitovat leckteré senátory. Během cesty zemřela v zimě 175 v jižní Kappadokii Markova choť Faustina, jejíž pověst utrpěla znatelné šrámy. V antických pramenech je obviňována z užívání jedů a vraždění lidí, stejně jako z provozování neřestného života udržováním styků s gladiátory, námořníky i muži vyššího postavení. Marcus jí ovšem bezvýhradně důvěřoval a vytrvale ji hájil. Faustina ho doprovázela na četných taženích, čímž si od něho vysloužila titul Matka táborů ("Mater castrorum"). Po její smrti jí zasvětil chrám a místo, kde zemřela, nechal přejmenovat na Faustinopolis. Jakmile dokončil konsolidaci východních provincií, vyrazil Marcus zpět do Říma, přičemž učinil krátkou zastávku v Athénách a podpořil místní filosofické školy.

Následnictví a smrt.

Koncem prosince 176 oslavil Marcus společně se svým synem Commodem v Římě triumf nad Germány a Sarmaty. 1. ledna následujícího roku obdařil Commoda titulem augustus a ustavil ho svým spoluvládcem. Marcus tak dal zřetelně najevo, že jeho syn po něm nastoupí na trůn, avšak toto jeho rozhodnutí bylo mnohými historiky hodnoceno jako závažné pochybení. Úmyslně totiž odmítl pokračovat v tradici předávání vlády nad říší adopcí nejzdatnějšího jedince, přestože mu muselo být známo Commodovo neuspokojivé chování, diskvalifikující ho z výkonu císařské moci. Marcus se nepochybně zaobíral oběma těmito hledisky a nakonec je zohlednil ve svém výsledném rozhodnutí. Ostatní adoptivní císaři nezanechali žádné vlastní mužské dědice, které by mohli učinit svými nástupci. Nárok Commoda, jemuž byl již v pěti letech jako předpokládanému pretendentu trůnu udělen titul caesara, nebyl proto dosavadní praxí adopcí nijak zpochybněn, ačkoli po formální stránce nebyla císařská hodnost dědičná. S přihlédnutím k vývoji událostí lze soudit, že konečným impulsem ke Commodově povýšení se stala usurpace Avidia Cassia, naznačující, že císařovo nevalné zdraví, případně jeho úmrtí by mohly vyvolat občanskou válku, pokud by otázka následnictví nebyla včas upravena. V dané situaci se tedy nejjistějším a nejméně zpochybnitelným řešením jevila být volba Commoda.  Marcus si sice všiml problematických povahových rysů svého syna, zřejmě ale setrval v naději, že v průběhu dospívání doroste Commodus do své budoucí role. Pokud by dal přednost některým svým vzdálenějším příbuzným nebo jiným osobám, nový panovník by patrně v zájmu zajištění své moci usiloval o Commodův život. Od poloviny roku 175 až do března 180 doprovázel Commodus, potvrzený už jako nástupce, svého otce na jeho cestách a válečných taženích. Přesto způsob a délka Commodovy přípravy na císařskou funkci zůstaly nesrovnatelné s možnostmi, jakými disponoval jeho otec. Commodus začal brzy po své intronisaci vystupovat jako gladiátor, přičemž se vydával za Herkula. Určití historikové tuto stylisaci nepovažují za natolik scestnou, jak se na první pohled může jevit, jelikož Herkules byl považován za symbol neúnavného jedince, jenž ve shodě se stoickými zásadami očisťuje svět od útrap.  V srpnu 178 zamířili Marcus a Commodus zpět k Dunaji. Během této výpravy podlehl císař 17. března 180 blíže neznámé chorobě. Někteří badatelé považují za příčinu smrti antoninovský mor, jiní se domnívají, že trpěl nádorovým onemocněním. Obvykle se jako místo Markova úmrtí udává Vindobona, ovšem Tertullianus podotýká, že zemřel v Sirmiu. Po vypuknutí nemoci a v předtuše blížící se smrti si Marcus nechal předvolat Commoda, jehož upomínal, aby vytrval v tažení proti barbarům až do završení vítězství. Nicméně Commodus se zřejmě ze strachu z nákazy spěchal rychle vzdálit z otcovy blízkosti. Protože si Marcus přál urychlit svůj konec, odmítal přijímat potravu a pití. Podle dochovaného podání se krátce před svým skonem obrátil k truchlícím přátelům se slovy: "„Proč pláčete nade mnou a nesnažíte se raději zabránit moru, který kosí lidi hromadně?“" Jeho ostatky byly pochovány v Římě v Hadriánově mausoleu, známém dnes jako Andělský hrad.

Markova filosofie.

Hovory k sobě.

Filosofické postoje Markových učitelů výrazně ovlivnily jeho příklon ke stoicismu, avšak nejdůležitější role v procesu utváření Markovy filosofické orientace příslušela Epiktétovi, jehož dílo Rozpravy ("Diatribai") si velice oblíbil. Hlubšího poznání Markových filosofických myšlenek, přesvědčení a zásad, jimiž se řídil, lze dosáhnout studiem toho nejcennějšího, co po sobě zanechal, jeho díla "Hovory k sobě" ("Ta eis heauton"). Není jasné, zda zamýšlel obeznámit lidstvo s tímto spisem, neboť se jedná o kusé a místy rozvláčné osobní poznámky a úvahy, jimiž se zabýval při vedení vojenských výprav a řízení administrativních záležitostí. Zdá se spíše, že je napsal proto, aby si jejich čtením dodal odvahy ke snášení tíživé odpovědnosti, jež pro něho představovalo břímě vládnutí. Marcus si v něm neustále vytyčoval obtížně dosažitelné principy chování, rozvažoval nad všedností, nekultivovaností a pomíjivostí hmotného světa. Zabýval se také úlohou člověka ve světě a zvláště sebe samého. Nevěřil v žádný jiný svět a cítil se beznadějně připoután ke svým povinnostem a službě. Vytrvale se proměňující vesmír, jehož součástí měla být lidská duše, ztělesňoval podle Marka celek řízený rozumem. Díky tomu mohl člověk i ve stavu bezbrannosti a osamocenosti obstát tváří v tvář chaosu a marnosti za předpokladu, že byl nezkažený a ctnostný. Pro Markovo chápání bytí byl prvořadý soulad myšlení a konání resp. jednota slov a činů, což se odráželo i v jeho vnímání posuzování a realizování vládnutí, které spolu měly být úzce sdruženy:  Velký důraz kladl na smysl pro pravdu a pro realitu, čehož si na něm cenil Hadrianus:  Hovory k sobě byly jakousi formou duševního cvičení, zaměřeného na zachování a rozvíjení způsobu života a vědomí odpovídajícímu zásadám stoicismu, stejně jako na kontrolu emocí. To se projevuje i v Markově postoji k lidem:  Úvahy v duchu stoy mu měly napomoci rovněž k tomu, aby přestál rozmanitá protivenství, odolal ranám osudu a vypořádal se s vlastní nedokonalostí:  Marcus nepociťoval pražádný strach ze smrti, jíž chápal jako vysvobození:  Hovory k sobě byly po mnoho generací pokládány za jednu z největších knih všech dob. Markovu dílu byla přesto občas vytýkána nedostatečná originalita filosofického přínosu, jelikož ideje uvedené v této knize byly v podstatě odvozeny z mravních východisek stoicismu, převzatých od Epiktéta. Při tom byla obvykle opomíjena skutečnost, že Marcus neusiloval o původnost svých zápisků, protože je sepisoval sám pro sebe. V některých drobných aspektech se Marcus odchýlil od stoické filosofie a v určitých směrech se přiblížil platónismu, jenž se pozvolna vyvíjel v novoplatónismus. Nicméně neodklonil se natolik, aby připustil jakoukoli formu posmrtné existence.

Politické principy.

K Markově věhlasu, přetrvávajícímu po všechny historické epochy, nepochybně silně přispěla jeho proslulost filosofa na trůně, aplikujícího filosofické zásady při procesu realisování vlády. Různé doklady Markových politických úvah lze seznat v Hovorech k sobě. Mnohé z nich se jeví nadčasové a dosud nepřekonané.  Svoboda a spravedlnost, především ve smyslu stejných práv pro všechny, náležely k Markovým časně osvojeným a ustavičně prosazovaným, stěžejním politickým principům. Před pokušením zneužívat absolutní moc, jemuž byl ve svém postavení nevyhnutelně vystaven, ho ochraňovalo jeho filosofické založení a výstrahy, jimiž sám sebe zahrnoval.  Marcus si byl příliš vědom omezených možností svého konání a chatrnosti utopických modelů společnosti:  Bylo mu jasné, že politické jednání musí zohledňovat smýšlení lidí a proto upřednostňoval občanskou svobodu také ve vyjadřování názoru. Záleželo mu na rozumně uplatňovaném a veřejnému prospěchu zasvěceném užívání moci, s níž nakládal přiměřeně, přičemž zohledňoval dobré porozumění věci a nalezení řešení problému:  Na dobrém výkonu soudnictví, jež pro něho bylo činností, při níž pociťoval nejvyšší míru zodpovědnosti, spočíval podle Marka základ veškerého společenského pořádku:  Svému bytí přiřazoval Marcus i určitý kosmopolitní rozměr.

Prameny.

Markovým životem a vládnutím se zaobírá celá řada pramenů, avšak většina z nich přináší spíše neuspokojivá a neúplná fakta, neboť v Markově období nepůsobil žádný významný historik. Hlavní literární pramen představuje jeho biografie v díle "Historia Augusta," doplněná o sdělení týkající se Marka v životopisech Hadriana, Antonina, Vera a Avidia Cassia. Diskuse o kvalitě a spolehlivosti tohoto souboru biografií římských císařů se vedly více než sto let. S velkou pravděpodobností byl vytvořen jediným autorem píšícím koncem 4. století. Vzhledem k časovému odstupu vzniku díla od popisovaných jevů a k značně rozličné hodnověrnosti prací, z nichž autor vycházel, se důvěryhodnost uváděných informací velice různí. Třebaže Historie Augusta mnohdy přináší velmi přesné údaje, obsahuje také množství smyšlenek a výmyslů.  Cassius Dio, píšící zřejmě ve třicátých letech 3. století, zhotovil rozsáhlé dějiny Říma, jež se ale dochovaly jen v notně zestručněné podobě. Aurelius Victor a Eutropius, dějepisci žijící ve 4. století, ve svých dílech příležitostně přinášejí určité informace osvětlující momenty Markova panování. Užitečné jsou i spisy Markova učitele a řečníka Frontona. Velká důležitost přísluší i literatuře církevních autorů, jako byl Tertullianus, Eusebios nebo Orosius. Poznatky z papyrů, nápisů, mincí, právních aktů společně s výsledky archeologického bádání a výklady architektonických monumentů dále poskytují vodítka pro bližší pochopení událostí doby Markova vládnutí.

Hodnocení.

Markovo počínání jako panovníka, stejně jako jeho dochované filosofické úvahy mu vynesly respekt a obdiv v očích současníků i později narozených. Taktéž křesťané, přestože byli za jeho vlády vystaveni pronásledování, považovali Marka za dobrého císaře. Tertullianus ho dokonce označil za přítele křesťanství. Všeobecná úcta prokazovaná Markovi širokými vrstvami římského obyvatelstva ještě zesílila vlivem vzrůstajících zmatků po skončení jeho panování. Okamžik jeho smrti se zdál být určitým zlomem a počátkem úpadku, jak to ostatně vyjádřil soudobý historik Cassius Dio. Rokem 180 je proto leckdy vymezován závěr epochy Pax Romana. Markova reputace zůstala i v dalších staletích zcela bez úhony, ačkoli ho ani zdaleka nelze označit za „dokonalého“ člověka, jelikož projevoval příliš velkou toleranci k chybám druhých. Jako Markovo největší selhání bude patrně vždy vnímán výběr Commoda, jeho jediného přeživšího syna, nástupcem. Kvůli tomu je často podrobován kritice, podle níž odklonem od adoptivního principu odevzdávání moci přerušil dlouhou a přínosnou éru římských dějin. Není ovšem možné přehlížet skutečnost, že kdyby neučinil Commoda augustem, pravděpodobně by tím svému synovi přivodil záhubu. Navzdory tomu lze jen stěží z Marka sejmout odpovědnost za to, že v důsledku jeho rozhodnutí se Římu dostalo jednoho z nejzhýralejších a nejukrutnějších císařů.  V novověku byl Marcus vystaven nové pozornosti a zájmu filosofů, myslitelů a literátů, kteří znovu pozvedli jeho proslulost. Za osvícenství se "Hovory k sobě" staly módní četbou řady vzdělanců, zvláště Voltaire jimi byl uchvácen. Markova moudrost, lidskost a smysl pro povinnost z něho činily vzor spravedlivého krále. Historik Edward Gibbon se ve svém stěžejním díle "History of the Decline and Fall of the Roman Empire" přiklonil k postoji Cassia Diona, když formuloval názor, že Markovou smrtí skončil zlatý věk Říma. Od novověku až do současnosti se četné význačné osobnosti, mezi něž náleželi monarchové, politici i spisovatelé, prohlašovaly za příznivce tohoto římského císaře. Paradoxně sám Marcus pociťoval vůči posmrtné slávě naprostou lhostejnost:

Marcus Aurelius Antoninus Augustus (26. dubna 121 – 17. března 180), byl římským císařem v letech 161 až 180, přičemž náležel k tzv. adoptivním císařům. Patřil rovněž mezi význačné představitele pozdní fáze vývoje filozofie stoicismu, kvůli čemuž bývá nazýván „filosof na trůně“. Navzdory jeho vysoké mravní integritě a výjimečným osobním schopnostem skončilo za jeho vlády dlouhotrvající období míru a prosperity římské říše, jejíž stabilita byla stále více nahlodávána jak zahraničními hrozbami, tak vnitřními problémy.

Mark Aurel (* 26. April 121 in Rom; † 17. März 180 in Vindobona oder Sirmium), auch Marc Aurel oder Marcus Aurelius, war von 161 bis 180 römischer Kaiser und als Philosoph der letzte bedeutende Vertreter der jüngeren Stoa. Als Princeps und Nachfolger seines Adoptivvaters Antoninus Pius nannte er sich selbst "Marcus Aurelius Antoninus Augustus". Mit seiner Regierungszeit endete in mancherlei Hinsicht eine Phase innerer und äußerer Stabilität und Prosperität für das Römische Reich, die Ära der sogenannten Adoptivkaiser. Mark Aurel war der letzte von ihnen, denn in seinem Sohn Commodus stand ein leiblicher Erbe der Herrscherfunktion bereit.