Děj.

Film převážně sleduje události na třech různých místech v USA - ve Washingtonu, D. C., Las Vegas a Kansasu.

Washington.

Marťané začnou obkličovat Zemi řadou létajících talířů. James Dale, prezident Spojených států, o tom informuje svět. Zpráva získá pozornost v redakci zpravodajství v New Yorku, v hotelu Luxor v Las Vegas, v přívěsu v Kansasu i na dalších místech. Prezidentští vědečtí poradci zorganizují setkání s mimozemšťany v poušti v Nevadě.  Pomocí překladače jazyků Marťané oznámili, že přišli v míru. Pak je ale vypuštěna holubice (jako symbol míru) a marťanský vůdce ji zabije. Marťané potom začnou vraždit i shromážděné lidi. Téměř všichni přítomní jsou zabiti. Prezident ale věří, že masakr byl pouze kulturním nedorozuměním, a tak se rozhodl pokračovat ve vyjednávání s mimozemšťany. Marťanský vyslanec se tak vydá na projev do Kongresu. Následuje ovšem další masakr a celý Kongres je vyvražděn a zničen. Profesor Kessler se snaží Marťany přesvědčit, aby přestali, ale je unesen.  Generál Decker se snaží přesvědčit prezidenta, aby dal souhlas s použitím jaderné zbraně, ale ten to odmítá. Marťanský vrah přestrojený za ženu pronikne do Bílého domu a neúspěšně se pokusí prezidenta zabít. Marťané pak zahájí plnou invazi na Zemi a sestoupí na planetu. Když útočí na Bílý dům, Dale unikne, ale jeho žena Marsha je zavražděna a dcera Taffy ztracena. Marťané ničí mnoho významných objektů po celé planetě - Big Ben, Eiffelovu věž, sochy na Velikonočním ostrově, Tádž Mahal a ve vynechaných scénách také Tokio a jednu z egyptských pyramid.  Marťané pak putují a vraždí po celém světě, doprovází je reproduktor, který říká: "Neutíkejte, jsme vaši přátelé.", zatímco střílejí do všech směrů okolo sebe. Nakonec se jim podaří zabít prezidenta Dalea v jeho bunkru, krátce poté, co mu zavolá francouzský prezident, že vyjednal dohodu, po čemž je okamžitě také zavražděn.

Las Vegas.

Známý zpěvák Tom Jones právě vystupuje v lasvegaském kasinu. Ve stejném kasinu se právě nacházejí také boxerský šampion Byron Williams, zotavující se alkoholička Barbara Landová a Cindy. Když Marťané začnou na město útočit, tito čtyři lidé vymyslí plán, jak z města uniknout - uletí letadlem z malého letiště za městem - Tom umí letadlo řídit a Barbara ho vlastní. Skupina pak přemýšlí, kam poletí a Barbara se rozhodne pro ostrov, kde je vetřelci nikdy nenajdou.  Skupině se nakonec podaří proniknout na letiště, ale tam přijdou na to, že jediná runway, kterou mohou použít, je obsazena Marťany, přítomen je i marťanský vyslanec. Byron se obětuje pro přežití ostatních a rozhodne se odlákat pozornost Marťanů, zatímco ostatní připraví letadlo a odletí, aniž by si toho vetřelci všimli.  Byron Marťany vyprovokuje k pěstnímu souboji. Jeho prvním soupeřem je samotný vyslanec, jemuž dá první ránu, která ho okamžitě zraní. Když zápas vrcholí, Barbara, Tom a Cindy nastartují a čekají až se Byronovi podaří přesunout zápas pryč z runwaye. Když Byronův boj s vyslancem pokračuje, Byron nakonec velvyslance zabije. Když si všimne, že jsou ostatní připraveni na start, přesune boj pryč z runwaye. Když letadlo přijíždí na runway, dav Marťanů se pokusí Byrona zabít a ani si nevšimne, že letadlo odletělo. Byron pokračuje v boji s Marťany a protože má proti sobě obrovskou přesilu, přemůžou ho a on upadne do bezvědomí.  Co se Byronovi stalo, není odhaleno, ale nakonec se znovu objeví ve Washingtonu - zraněný přichází k domu své bývalé ženy a dětí. Barbara, Tom a Cindy se objeví na ostrově, takže také přežili. Do kontaktu s nimi přijdou i různá zvířata, která si také prožila útrapy s Marťany.

Kansas.

Kansaský teenager Richie Norris je neustále ostrakizován svou rodinou, s výjimkou babičky. Když se rozhodne ji zachránit z domova důchodců, na který útočí Marťani, náhodou objeví marťanskou smrtelnou slabinu - nemohou poslouchat píseň Slima Whitmana "Indian Love Call". Ta způsobuje to, že se marťanské mozky "rozprsknou". Jakmile zachrání babičku, společně pouštějí píseň v radiu a Marťané tak po celém světě umírají. Taffy Daleová, dcera prezidentského páru, jim oběma na konci udělí medaili cti.

Výroba.

Vývoj.

Jonathan Gems, který již předtím pro Tima Burtona napsal několik nerealizovaných scénářů, přišel s nápadem vytvořit z karet "Mars útočí" film v roce 1993. Scenárista potom předvedl koncept "Mars útočí!" i "Dinosauři útočí!" Burtonovi a dohromady se shodli, že "Dinosauři útočí!" by byli příliš podobní "Jurskému parku", a tak začali pracovat na "Mars útočí!". Burton, který byl v té době zaneprázdněn přípravami filmu "Ed Wood", věřil, že "Mars útočí!" bude skvělá příležitost vzdát poctu filmům Edwarda D. Wooda Jr., obzvláště "Plan 9 from Outer Space" (1959), a dalším béčkovým sci-fi filmům z 50. let.  Burton nabídl film studiu Warner Bros. a to pro něj koupilo filmová práva na sérii karet. Podle původního plánu měl snímek přijít do kin v létě 1996. Gems svůj původní scénář dokončil v roce 1994 a Warner Bros. na něj připravil rozpočet na 260 milionů dolarů. Studio ale nechtělo na film vydat více než 60 milionů. Poté, co přišel Gems s mnoha návrhy na to, jak snížit rozpočet, byl nahrazen "scenáristy Eda Wooda" Scottem Alexanderem a Larrym Karaszewskim. Na změny byl najat také Martin Amis, ale později prohlásil, že ačkoli se mu film líbil, neobsahoval ani jedno slovo, které by napsal.  Gems se k projektu nakonec vrátil, napsal celkem 12 návrhů scénáře. Ačkoli je v titulcích Gems napsán u scénáře i u námětu, své knižní zpracování filmu věnoval Burtonovi, jenž "se spolupodílel na scénáři a neřekl si o místo v titulcích". Warner Bros. váhal s marťanským jazykem a chtěl po Burtonovi, aby k němu přidal titulky, ale ten to odmítl. Když pracoval s Burtonem, Gems zmenšil počet hlavních postav ze 60 na 23 a místo zobrazení destrukcí po celém světě se film zaměřil pouze na tři hlavní místa. Scény ukazující Marťany útočící na Čínu, Filipíny, Japonsko, Evropu, Afriku a Rusko byly vyřazeny. "Nesu v mysli to, že to bylo předtím, než byl napsán "Den nezávislosti"," komentuje to Gems, "Měli jsme tam věci jako Manhattan ničený budovu po budově, zmizel Bílý dům a stejně tak Empire State Building. Warner Bros. spočítal, že by to bylo příliš drahá, a tak jsme to vynechali, abychom snížili náklady."

Obsazení.

Rozhodnutí získat do filmu přední herce je podobné tomu, když Irwin Allen obsazoval své katastrofické filmy "Dobrodružství Poseidonu" a "Skleněné peklo". Pro roli prezidenta Dalea byl původně vybrán Warren Beatty, pak ho nahradil Paul Newman, ale ten se pak rozhodl pro jinou roli. Další volbou byl tedy Jack Nicholson, jenž žertem prohlásil, že by chtěl hrát všechny role. Burton souhlasil s tím, že obsadí Nicholsona do rolí prezidenta Dalea i Arta Landa. Pamatoval si jejich dobré pracovní vztahy během natáčení filmu "Batman".  Barbaru Landovou měla původně ztvárnit Susan Sarandonová, ale pak byla obsazena Anette Bening, která svou postavu zahrála podle Ann-Margret ve filmu "". Hugh Grant byl zase první volbou pro roli profesora Donalda Kesslera, ale roli nakonec získal Pierce Brosnan. Glenn Close zase získala svou roli první dámy Marshy Daleové na úkor Meryl Streep, Diane Keaton a Stockard Channing. Nicholson nebyl jediný herec, jenž se u natáčení "Mars útočí!" nesetkal s Burtonem při práci poprvé. Sylvia Sidney se s ním znala již z natáčení "Beetlejuice", Sarah Jessica Parkerová (která podepsala smlouvu ještě předtím, než si přečetla scénář) hrála již v Burtonově filmu "Ed Wood" a Danny DeVito se s režisérem znal již ze snímku "Batman se vrací". Burton tak pokračoval ve své praxi obsazování stejných herců několikrát do různých filmů.

Natáčení.

Původně mělo natáčení filmu začít uprostřed srpna 1995, ale bylo odloženo až na únor 1996. Režisér Tim Burton najal Petera Suschitzkyho jako kameramana, líbila se mu totiž jeho práce na filmech Davida Cronenberga. Production designer Thomas Wynn měl v úmyslu vzdát designem místnosti pro vedení války hold filmu "Dr. Divnoláska". Burton naléhal na to, aby umělecká stránka, kamera i kostýmy do sebe včlenily vzhled karet ze 60. let.  Při vytváření vzhledu Marťanky (kterou hrála tehdejší Burtonova přítelkyně Lisa Marie), která svádí Jerryho Rosse, se návrhářka kostýmů inspirovala hracími kartami, Marilyn Monroe a prací Alberta Vargase a Jane Fonda ve filmu "Barbarella". Natáčení snímku skončilo 1. června 1996. Hudba k filmu byla složena a nahrána Dannym Elfmanem, se kterým se Burton rovněž setkává při práci opakovaně. Ačkoli spolu nespolupracovali na Burtonově předcházejícím filmu "Ed Wood", protože se neshodli při tvorbě "Ukradených Vánoc", u "Mars útočí!" se znovu sešli. Elfman pro natáčení hudby získal hlavního kytaristu skupiny Oingo Boingo Stevea Barteka.

Zvláštní efekty.

Tim Burton měl původně v úmyslu na Marťany použít stop motion animaci, chtěl tak vzdát hold práci Raye Harryhausena, zejména filmu "Jáson a Argonauti". Podobně jako v "Beetlejuice" Burton chtěl, aby zvláštní efekty vypadaly levně a jako úmyslná napodobenina. Nejdříve oslovil Henryho Selicka, režiséra "Ukradených Vánoc", aby řídil na práci při stop motion, ale ten byl příliš zaneprázdněn prací na snímku "Jakub a obří broskev". Burton potom tedy pro tuto práci najal Barryho Purvese. Ten vytvořil mezinárodní tým asi 70 animátorů, kteří na "Mars útočí!" pracovali osm měsíců. Při práci na marťanském pohybu se inspirovali u choreografie Glorie Swanson a pohyby Normy Desmond ve snímku "Sunset Blvd.".  Když byl rozpočet vypočítán na 100 milionů dolarů (Warner Bros. nechtěl překročit 75 milionů), producent Larry J. Franco pověřil testy Industrial Light & Magic, společnost, s níž pracoval na efektech ve filmu "Jumanji". Burton pak byl přesvědčen, aby změnil názor a rozhodl se pro počítačovou animaci, která snížila finální rozpočet na 80 milionů dolarů. Globální destrukci, létající talíře ve vzduchu, marťanské přistání v Nevadě a robota, který pronásleduje Richieho Norrise, má na svědomí Warner Digital Studios. Warner Digital rovněž vytvořilo modely Big Benu a dalších pamětihodností. Zničení hotelu Arta Landa bylo natočeno při demolici skutečné budovy The Landmark Hotel and Casino, budovy, jež se líbila Burtonovi, a proto ji chtěl zvěčnit.

Uvedení.

Warner Bros. utratilo 20 milionů dolarů za marketingovou kampaň filmu, což spolu s 80 miliony utracenými během natáčení dává finální rozpočet o 100 milionech dolarů. Scenárista Jonathan Gems převedl film do knižní podoby. Ta byla v lednu 1997 vydána nakladatelstvím Puffin Books. Ve Spojených státech byl film uveden 13. prosince 1996 a během úvodního víkendu vynesl 9,38 milionů dolarů. Celkově v USA "Mars útočí!" vynesl 37,77 milionů, v zahraničí potom 63,6, což celosvětově dělá 101,37 milionů dolarů.

Ohlas.

"Mars útočí!" byl ve Spojených státech považován za kasovní trhák, ale nakonec sklidil větší úspěch u kritiky i u diváků v Evropě. Mnoho diváků objevilo ve snímku podobnosti se "Dnem nezávislosti", jenž měl premiéru také v roce 1996. "Byla to jen náhoda. Nikdo mi o tom neřekl. Byl jsem překvapený, jak podobné si to bylo," prohlásil Tim Burton, "Ale myslím si, že jsou jiné ve stylu. "Den nezávislosti" je jiný ve všem. Skoro se zdálo, že my jsme udělali něco jako verzi "Mad magazine" "Dne nezávislosti". Ještě když film běžel v kinech, televizní vysílací práva koupila společnost USA Network.

Kritika.

U kritiky si "Mars útočí!" vysloužil smíšené reakce. Na základě 56 hodnocení "Rotten Tomatoes" uvádějí, že se film líbil 46% recenzentů a film dosáhl průměrného skóre 5,6/10. V "Top Critics" tohoto serveru získal snímek dokonce pouze 33% a skóre 5,2/10. Pro srovnání server "Metacritic" vypočítal filmu na základě 19 hodnocení skóre 52/100. U uživatelů ČSFD si "Mars útočí!" vysloužil lepší hodnocení - získal 68%. Roger Ebert komentoval pocty béčkovým filmům 50. let, o kterých tvůrci mluvili: "Samotný Ed Wood by nám mohl říct, co je na tomhle filmu špatně: tvůrci cítili nad svým materiálem nadřazenost. Být legrační chce věřit sám sobě. Podívejte se na filmy "Infra-Man" nebo "Útok včelích panenek" a uvidíte filmy, které nemají hvězdy, vysoké rozpočty a moderní zvláštní efekty, ale jsou zábavné a zábavné způsobem, jakému Burtonova megaprodukce nikdy úplně neporozumí."  Kenneth Turan z "Los Angeles Times" napsal: ""Mars útočí!" má všechen cynismus a nevíru 90. let, utahuje si z konvencí, které bere "Den nezávislosti" vážně. To vše zní chytře, ale pravda je, že "Mars útočí!" není tak vtipný, jak by mohl být. Pouze několik z mnoha herců tohoto filmu zanechalo trvalý dojem a v humoru chybí Burtonovo srdce a jeho duše." Desson Thomson z "The Washington Post" řekl: ""Mars útočí!" evokuje spoustu sci-fi klasik od "Dne, kdy se zastavila Země" po "Dr. Divnolásku", ale není nic o moc víc, než jen povrchní cvičení. S výjimkou Burtonových nárazových obrazových gagů (asi se nikdy nevzpamatuji z hlavy Sarah Jessicy Parker naroubované na tělo čivavy) se jedná o nedodělaný, suchý materiál. A závěrečná bitva mezi Pozemšťany a Marťany je nudná a přehnaná."  Richard Schickel, píšící pro časopis "Time", dal filmu pozitivní hodnocení: "Musíte obdivovat jejich chucpe: šíři Burtonových (a Gemsových) narážek na další filmy od Kurosawy po Kubricka, a především to, že se nerozhodli nám nabídnout jedinou sympatickou postavu. Možná, že nevytvořili dost legrační Pozemšťany, ale veskrze zlý vysokorozpočtový film je vždycky vítanou raritou." Jonathan Rosenbaum z "Chicago Reader" pochválil surrealistický a černý humor, který je podobný filmům "Dr. Divnoláska" a "Gremlins". Řekl, že zdaleka nebylo jasné, zda se jedná o satiru, i když tak byl film kritiky popisován.

Ocenění.

"Mars útočí!" byl téměř nominován na Oscara za nejlepší zvláštní efekty, ale Akademie místo toho zvolila "Den nezávislosti", "Dračí srdce" a "Twister". Snímek byl nominován v sedmi kategoriích na Saturn Awards a Danny Elfman tuto cenu získal za nejlepší hudbu. Ostatní nominovaní byli Tim Burton za režii, Jonathan Gems za scénář, herec Lukas Haas, kostymérka Colleen Atwood a tvůrce zvláštních efektů Industrial Light & Magic. Film byl také nominován na Saturn Award za nejlepší sci-fi film, ale tu získal "Den nezávislosti". Snímek získal také nominaci na cenu Hugo.

Mars útočí! (v anglickém originále Mars Attacks!) je americký komediální sci-fi film z roku 1996 režiséra Tima Burtona založený na stejnojmenných kartách. Film užívá prvky černého humoru, romantické komedie, absurdit, politické satiry a zároveň je parodií různých vědecko-fantastických béčkových filmů. Ve filmu se objevilo mnoho známých herců jako třeba Jack Nicholson, Annette Beningová, Pierce Brosnan, Sarah Jessica Parkerová, Glenn Close, Michael J. Fox, Jack Black, Natalie Portmanová, Tom Jones a Danny DeVito.

Mars Attacks! ist eine Science-Fiction-Filmkomödie des Regisseurs Tim Burton aus dem Jahr 1996. Produziert wurde sie von Warner Bros. Der Film wurde in Deutschland erstmals auf der Berlinale am 22. Februar 1997 gezeigt.


Dětství.

Narodil se v roce 1975 v newyorské čtvrti South Jamaica, Queens. Jeho matka (Sabrina Jackson) byla drogovou dealerkou, zavraždili ji, když mu bylo osm let. Se svým otcem se nikdy nesetkal a ani neví, kdo jím je. Po smrti své matky vyrůstal ve sklepě bez oken, v domě svých prarodičů. Od jedenácti let začal boxovat a zhruba od dvanácti prodávat crack, pod přezdívkou „Boo Boo”. V boxu byl tak úspěšný, že se v druhé polovině 80. let 20. století účastnil juniorských olympijských her. Ovšem stejných úspěchů se nedočkal na střední škole. Navštěvoval „Andrew Jackson High School”, z které byl ovšem brzy vyloučen za držení cracku a zbraně, za což byl i uvězněn. V roce 1994 byl dvakrát zatčen a poslán na sedm měsíců do ústavu pro mladistvé delikventy. Po těchto zkušenostech začal používat přezdívku 50 Cent, jako symbol svého přerodu. Tuto přezdívku si zvolil podle brooklynského zloděje Kelvina „50 Cent” Martina.

Hudební kariéra.

Počátky (1998–2001).

50 Cent se poprvé hudební scéně představil v roce 1998, a to díky, tehdy již legendárnímu, Jam Master Jayovi, ze skupiny Run-D.M.C., který ho upsal na svůj label a naučil ho vše okolo psaní textů. Poprvé se objevil na písni skupiny Onyx – „React". O rok později opustil label po nabídce od profesionálního dua producentů "Trackmasters", kteří ho uvedli ke Columbia Records. Při nahrávání alba zvládl vytvořit třicet šest písní během dvou týdnů. Ty nejlepší byly sestaveny na album Power of the Dollar, které mělo vyjít během roku 2000. Ovšem po útoku z dubna 2000, při kterém byl devětkrát postřelen, Columbia Records rozvázala kontrakt a album nikdy nevyšlo. Album obsahovalo singl „How to Rob” (ft. The Madd Rapper), což byl disstrack na padesát osobností tehdejší hudební scény. Druhým singlem byla píseň „Thug Love” (ft. Destiny's Child). Údajným podnětem k útoku na 50 Centa byla kontroverzní píseň „Ghetto Qu’ran”.

Get Rich or Die Tryin‘ (2002–2004).

Po dubnovém útoku se uchýlil do exilu v Kanadě, kde do roku 2002 nahrál okolo 30 písní, které byly určeny pro různé DJ a jejich mixtapy. Jeho manažer a producent Sha Money XL se však rozhodl vydat nejlepší z nich na jednom mixtapu, a tím vznikl "50 Cent Is the Future", první hip-hopový mixtape svého druhu. Poté nahrál kompilační mixtape "Guess Who’s Back", který si v té době poslechl i rapper a producent Eminem. Ten tuto nahrávku přehrál šéfu labelu Aftermath Entertainment Dr. Dremu, který se nakonec rozhodl 50 Centa upsat.  Poté, se záštitou labelů Shady Records, Aftermath Ent. a Interscope Rec. nahrál své nové debutové album. Ještě před vydáním alba se zpropagoval na Eminemově soundtracku k filmu 8. míle a na propagačním LP „24 Shots“. Také vydal dva mixtapy se svou skupinou G-Unit, kterou tím představil svým posluchačům. Jeho studiové debutové album "Get Rich Or Die Tryin'" se stalo obrovským úspěchem. Alba se prodalo 872 000 kopií jen v prvním týdnu v USA, celosvětově se ho nakonec prodalo přes dvanáct milionů. Jen v USA bylo 8x platinové. Vedoucími singly jsou písně „In Da Club“ (1. příčka v žebříčku Billboard Hot 100), „Wanksta“ (13. příčka), „21 Questions“ (ft. Nate Dogg) (1. příčka) a „P.I.M.P.“ (3. příčka). Dalším singlem byla píseň „If I Can't“ (76. příčka).  Během roku 2003 ještě vydal společné album skupiny G-Unit, kterou upsal pod svůj label G-Unit Records, který založil pod Interscope Records. Album neslo název "Beg for Mercy" a prodalo se ho přes 3 miliony kusů.

The Massacre a soundtracky (2005–2006).

Roku 2005 vydal své druhé album "The Massacre", kterého se celosvětově prodalo přes 9 milionů kusů. Alba se v USA prodalo přes milion kusů během prvního týdne, čím se stalo jedním z nejrychleji se prodávaných alb hudební historie. Produkci zajistili Dr. Dre, Eminem, ale i další producenti. Úvodními singly jsou písně „Disco Inferno“ (3. příčka), „Candy Shop“ (ft. Olivia; 1. příčka) a „Just a Lil’ Bit“ (3. příčka). Dalším singlem poté byla bonusová píseň z deluxe verze alba „Outta Control (Remix)“ (ft. Mobb Deep), která se umístila na 6. příčce amerického žebříčku.  Ke konci roku vydal společně s G-Unit a dalšími členy "G-Unit Records" soundtrack ke svému prvnímu filmu "Get Rich or Die Tryin"'. Alba Get Rich or Die Tryin' OST se celosvětově prodalo okolo dvou milionů. Singly z alba jsou písně „Hustler’s Ambitions“ (65. příčka), „Window Shopper“ (20. příčka) a „Best Friend“ (ft. Olivia) (35. příčka). Společně s ním vydal i soundtrack ke své první konzolové hře nazvané "Bulletproof". Tento stejnojmenný soundtrack ovšem příliš komerčních úspěchů nezaznamenal.

Curtis (2007–2008).

V září 2007 vydal své třetí studiové album nazvané "Curtis". Kvůli problémům s datem vydání (album se odkládalo více jak půl roku), obvinil label Interscope ze sabotáže. Navíc rozpoutal sázku s Kanye Westem o to, kdo prodá za první týden více alb. Vyhrál Kanyeho "Graduation". Album "Curtis" představily singly „Straight to the Bank“ (32. příčka), „I Get Money“ (20. příčka), „Ayo Technology“ (ft. Justin Timberlake a Timbaland) (5. příčka) a „I’ll Still Kill“ (ft. Akon) (95. příčka). Album debutovalo na druhé příčce žebříčku prodeje alb v USA, když se ho v první týden prodalo 695 000 kusů. Celkem se ho prodalo okolo tří milionů kopií celosvětově.

Before I Self Destruct (2009–2011).

Album s názvem "Before I Self Destruct" mělo být vydáno ještě před "Curtisem", ale 50 Cent dal přednost konceptu alba, který splňoval spíše "Curtis". A tak album, kvůli dalším odkladům vyšlo až v listopadu 2009, i když mělo původně vyjít v prosinci 2008. "Before I Self Destruct" je atmosférou prequelem alba "Get Rich Or Die Tryin'". Ta se liší od minulých alb svou temnou podobou. Alba se prodalo okolo půl milionu. Ústředními singly jsou písně „Ok, You’re Right“, „Baby By Me“ (ft. Ne-Yo) (28. příčka) a „Do You Think About Me“ (ft. Governor). Celosvětově se ho prodalo okolo milionu kusů.  Na začátku roku 2010 získal prestižní cenu Grammy za spolupráci na Eminemově písni „Crack a Bottle“. V roce 2010 oznámil, že začíná pracovat na novém albu nazvaném "Black Magic", album mělo být v klubovém hudebním stylu Eurodance. Dříve ovšem oznámil, že vydání tohoto alba odkládá a začíná pracovat na hip-hopovém albu s pracovním názvem "The Return of the Heartless Monster".  Také chtěl, po splnění smlouvy u Interscope Records, vydat album "Before I Self Destruct II". Jako promo píseň byla vydána skladba „Outlaw“, která se umístila na 87. příčce žebříčku Billboard Hot 100, ačkoliv nejde o singl.

Street King Immortal a Animal Ambition (2012-dodnes).

Street King Immortal (I. část).

Pro nové album přislíbil beaty od Dr. Dreho. Původně mělo být album vydáno v listopadu 2011, poté v prosinci, poté byl termín vydání stanoven na 2. července 2012. V červnu 2012 bylo oznámeno, že album ponese název "5 (Murder by Numbers)" a bude vydáno 3. července 2012, a to údajně i bez reklamní podpory labelu Interscope Records. Nakonec však album "5 (Murder by Numbers)" dal zdarma ke stažení, a tím nešlo o běžné album. Ve stejný den oznámil, že oficiální páté studiové album ponese název "Street King Immortal". původní datum vydání bylo 13. listopadu 2012.  První promo singl z alba nesl název „New Day“ (ft. Dr. Dre a Alicia Keys), produkci původně zajistil Swizz Beatz pro Aliciu Keys, ale konečný beat dotvořili Dr. Dre a Eminem, a byl zveřejněn 28. července 2012. Singl debutoval na 79. příčce US žebříčku Billboard Hot 100. Druhý singl byl píseň „My Life“ (ft. Eminem a Adam Levine), který debutoval na 27. příčce. Album poté mělo být vydáno 26. února 2013, ale nakonec bylo odloženo na neurčitý termín na jaře roku 2013. Ale ani ten nebyl dodržen. Z alba dále byly zveřejněny písně „Major Distribution“ (ft. Snoop Dogg a Young Jeezy) a „We Up“ (ft. Kendrick Lamar). V současnosti je vydání alba plánováno na konec roku 2014.

Animal Ambition.

V prosinci 2013 oznámil, že pracuje na novém hudebním projektu s názvem "Animal Ambition", v té době se mluvilo pouze o mixtape či o street albu. Avšak nakonci února 2014 oznámil, že se vykoupil ze smlouvy se společnostmi Shady / Aftermath / Interscope, se kterými měl kontrakt ještě na jedno album. Současně podepsal novou spolupráci s vydavateli Caroline Records, Capitol Records a Universal Music Group. Téhož dne oznámil, že jeho novým albem bude právě "Animal Ambition", s plánovaným datem vydání 3. června 2014. Jedná se o konceptuální album s tématem prosperity. Od 18. 3. 2014 byla každý týden z alba zveřejněna nová píseň. Prvním singlem byla zvolena píseň „Don't Worry Bout It“ (ft. Yo Gotti). Žádný z celkově deseti singlů se nedostal do hitparády Billboard Hot 100. Album bylo skutečně vydáno 3. června 2014 pod vydavatelstvími G-Unit Records, Caroline Records a Capitol Records. V USA se umístilo na 4. příčce v žebříčku Billboard 200 s 46 728 prodanými kusy v první týden prodeje.

Street King Immortal (II. část).

Po vydání alba "Animal Ambition" v červnu 2014 se chystal vydat na turné, a poté chtěl ke konci roku 2014 vydat i dlouho připravované album "Street King Immortal", o kterém prohlásil, že půjde o více osobní album. V červnu 2014 však dal zpět dohromady svou skupinu G-Unit a začal nahrávat písně s ní. Také původně plánoval společné album, které mělo být vydáno na podzim 2014.  V červnu také ohlásil, že jeho další sólové album "Street King Immortal", které mělo být původně vydáno již v roce 2012, bude vydáno 16. září 2014. Plánované společné album G-Unit nakonec bylo rozděleno do dvou EP. V srpnu 2014 se skupinou G-Unit vydali nezávislé EP s názvem "The Beauty of Independence". EP obsahovalo šest nových písní. Druhá část, EP s názvem "The Beast is G-Unit", měla být původně vydána v říjnu 2014, poté v listopadu a v prosinci, ale nakonec bylo zvoleno až datum 3. března 2015.  Na začátku září oznámil, že odkládá vydání alba "Street King Immortal", důvodem mělo být soustředění se na tvorbu s G-Unit. Nový termín vydání tak je až pro rok 2015. V květnu vydal singl „Get Low“ (ft. 2 Chainz a Jeremih), píseň se v hitparádách neumístila. V červnu 2015 oznámil, že album "Street King Immortal" vydá v září 2015. Avšak ani toto datum nedodržel a místo toho v listopadu vydal mixtape "The Kanan Tape".

Filmová kariéra.

Herectví.

I když se poprvé začal objevovat na televizních obrazovkách v různých dokumentech, svou skutečnou hereckou kariéru započal roku 2005. Pro začátek namluvil sám sebe v populárním seriálu Simpsonovi. Poté debutoval v celovečerním snímku Johna Sheridana nazvaném "Get Rich or Die Tryin’" ("Zbohatni nebo chcípni"), který vypráví o jeho vlastním životě. O rok později přijal roli v poválečném dramatu Home of the Brave ("Země zatracených"), ve kterém hraje vojáka, který se vrátil z války v Iráku a nedokáže se vyrovnat s tím, co zažil. Roku 2008 přijal vedlejší roli v thrilleru "Righteous Kill" ("Oprávněná vražda"), kde si zahrál majitele hudebního klubu s kriminální minulostí.  Roku 2009 spoluzaložil filmovou produkční společnost Cheetah Vision Films, pod kterou od roku 2010 natáčel okolo pěti filmů ročně. Hrál v jednom díle seriálu "Entourage" ("Vincentův svět"), ve filmu "Streets of Blood" ("Krvavé ulice"), který byl o policejní práci v New Orleans po hurikánu Katrina, a také ve filmu britské produkce "Dead Man Running". Jeho největší filmovou zkušeností roku 2009 ovšem byl jeho režisérský a scenáristický debut ve filmu "Before I Self Destruct", ve kterém i hrál. Film vyšel jako bonus ke stejnojmennému CD.  V roce 2010 přišly do kin nebo rovnou vyšly na DVD filmy "Morning Glory", "Twelve" a "Caught in the Crossfire". S vlastní produkční společností natočil snímek "The Gun". Roku 2012 hrál ve filmech "All Things Fall Apart", "Freelancers" a "Fire with Fire". Jeho častým hereckým kolegou je Val Kilmer. V roce 2013 hrál ve snímcích "Plán útěku", "Zmrzlá zem" a "Frajeři ve Vegas". V roce 2015 ve filmech "Špión" a "Bojovník". V roce 2018 hrál ve filmech "Dokonalá loupež" a "Plán útěku 2". V roce 2019 si zopakoval roli hackera Hushe ve snímku "Plán útěku 3".  Mezi lety 2014 a 2018 hrál v úspěšném seriálu stanice Starz s názvem "Power". Seriál, který na obrazovkách vydržel šest sérií, také produkoval skrze svou společnost G-Unit Films and Television Inc. V roce 2017 mu stanice BET odvysílala vlastní talk show "50 Central". Měla jen jednu řadu. V roce 2018 produkoval nový seriál "The Oath". Ten byl obnoven i pro druhou sérii. V roce 2020 měla premiéru první řada seriálu "For Life", u kterého 50 Cent figuroval jako výkonný producent.  V lednu 2020 obdržel svou vlastní hvězdu na hollywoodském chodníku slávy.

Režie.

Po svém debutu s filmem "Before I Self Destruct" se začal věnovat i režii videoklipů. Nejdříve představil dva „minifilmy“ k písním z alba "Before I Self Destruct". V roce 2010 režíroval hudební klipy k mixtapovým písním členů G-Unit – Tony Yaya a Lloyda Bankse. Další videoklip natočil v roce 2014.

Scenárista.

Scenáristický debut si odbyl v roce 2009 scénářem k filmu "Before I Self Destruct". Roku 2010 napsal příběh k filmu "The Gun" a scénář k filmu "Things Fall Apart".

Spory (Beef).

Počátky („How to Rob“, Ja Rule a Murder Inc.).

V roce 1999, vydal píseň „How to Rob“, ve které dissoval na padesát osobností, např.: rappery, zpěváky a umělce jako jsou: Jay-Z, Busta Rhymes, Timbaland, Will Smith, Bobby Brown, Whitney Houston, Mariah Carey, Puff Daddy, Missy Elliott, DMX, R. Kelly, Mike Tyson nebo Wu-tang Clan.  Nejstarším sporem je rozepře s rapperem, který si říká Ja Rule. Spor se táhne již z dob, kdy 50 Cent nebyl příliš známý. Ja Rule obvinil 50 Centa z krádeže šperků, to vyústilo v pobodání 50 Centa. Již na albu Power of the Dollar je disstrack „Life’s on the Line“. Na soundtracku „8. Mile“ i albu Get Rich Or Die Tryin' jsou poté disstracky „Wanksta“ a „Back Down“. Album The Massacre obsahuje diss „Piggy Bank“ a album Get Rich or Die Tryin' OST zase diss „Window Shopper“.  O trochu kratším je spor s hudební společností Murder Inc.. Společnost vede Irv Gotti, u kterého se prokázaly spojitosti s podsvětím. Na labelu byl upsán i Ja Rule. 50 Cent měl ovšem problém s přítelem Irva Gottiho – Kennethem „Supreme“ McGriffem, drogovým bossem. Toho si podal v písni „Ghetto Qu’ran“ a podle mnohých právě tato píseň vedla k postřelení 50 Centa v roce 2000. V roce 2011 Ja Rule potvrdil, že byl beef urovnán a tím ukončen.

Newyorský beef (Fat Joe, Nas, Diddy, D-Block a Dipset).

Fat Joe si vysloužil nenávist 50 Centa účastí na písni Ja Rula „New York“. Proto ho zahrnul do svého dissu „Piggy Bank“. V roce 2008 50 Cent spolu s G-Unit vydal mixtape plný disstracků nazvaný „Elephant In the Sand“. Spor byl urovnán v říjnu 2012, kdy společně vystoupili pro uctění vzpomínky, jejich předčasně zemřelého společného promotéra Chrise Lightyho.  V roce 2005 vedl spor i s rappery Nasem a Diddym. Ovšem tyto spory brzy vyprchaly. Nas se 50 Centovi znelíbil kvůli jeho sympatiím k vyhozenému Gameovi a Diddy kvůli nejasnostem v kontraktu rappera Mase, který se začal spojovat s G-Unit Records. Na každého 50 vydal jen jeden diss. Nase zahrnul do dissu „Piggy Bank“ a Diddyho pomluvil v dissu „Hip Hop“.  Jadakisse a jeho skupinu D-Block 50 Cent zavrhl ve svém newyorském dissu „Piggy Bank“. Jadakiss pobouřil 50 Centa, když přijal, stejně jako Fat Joe, spolupráci na tracku Ja Rula „New York“. Jadakiss a D-Block prakticky fungovali jako protiváha k 50 Centovi a G-Unit. Nesmyslný spor byl v roce 2009 ukončen, kdy se stali 50 Cent s Jadakissem přáteli a společně vystupovali na prvním ročníku festivalu ThisIs50.  V roce 2007 vypukl spor se zakladatelem skupiny The Diplomats – Cam'ronem. 50 Cent vydal disstrack „Funeral Music“ a dále ho dissoval na písni rappera Young Bucka „Hold On“. Ještě během roku 2007 ukončil beef se zbývajícími členy The Diplomats. V roce 2009 ukončil spor i s Cam'ronem. Členové skupiny The Diplomats Jim Jones a Juelz Santana také vystoupili na festivalu ThisIs50.

Jižanský beef (Lil Wayne, DJ Khaled, Rick Ross a Triple C's).

Rok 2007 přinesl také spor s rapperem Lil Waynem, kterému 50 věnoval píseň „Part Time Lover”. O rok později Wayne odpověděl v písni „Louisianimal“. Po dalším roce 50 vydal disstrack „Play This on the Radio“. Také Wayne zmínil v písni „Officer Ricky Go Ahead (Try Me)“. Tento diss obsahoval řádky i na DJ Khaleda. Na Khaleda natočil i kontroverzní video „A Psychic Told Me“, které ovšem brzy vymazal z internetu. Nepřímo v něm vyhrožoval zabitím Khaledovy matky.  Rapper Rick Ross nahrál na 50 Centa diss „Mafia Music“ za to, že se na něj křivě podíval. 50 odpověděl dissem „Officer Ricky Go Ahead (Try Me)“, v kterém odhalil Rossovu minulost u policie. Následoval diss „Tia Told Me“, v kterém se svěřuje, co mu prozradila jedna z matek Rossových dětí Tia Kemp. Na ThisIs50.com zveřejňuje posměšnou sérii videí „Saturday Cartoon“, v které si dělá legraci z Ricky Rosse, dále sérii „Pimpin' Curly“, která zesměšňuje dvojici Pimpin Ken a Foxy Brown, která kritizovala 50 Centa kvůli písni „Officer Ricky“. S G-Unit nahrává diss „I’ll be the Shooter“, na který natočí i klip. Ross odpoví dissy „Valley of the Death“, „In Cold Blood“, „Push 'Em Over The Edge“, „Don't Count The Boss Out“ a „Mafia Music“ (remix) (ft. Game, Ja Rule a Fat Joe). Poté, co 50 Cent zesměšní prodeje Rossovi skupiny Triple C’s (12 000 kusů v prvním týdnu), ho začínají dissovat i nepříliš známí členové této skupina, na ně 50 Cent doposud nezareagoval.  K beefu s Rossem se vyjádřil i 50ho bratranec Two Five, který na Rosse nahrál disstrack „The Hustle“, dále Lloyd Banks s dissem „Officer Down“, Tony Yayo s písní „Somebody Snitch“, Mazzaradi Fox s písní „Deep Cover“, Game, který Rossovi jasně vzkázal, že pokud se neobrátí s žádostí o pomoc na něj tak ho 50 Cent bezmilosti zničí a rapper Maino, který prohlásil, že se mu na Rossovi nelíbí že všem lhal. Nejnověji se do beefu přimotal i pornoherec Brian Pumper, který narapoval diss právě na Rick Rosse.

Beef s bývalými členy G-Unit (Game a Young Buck).

Roku 2005 byl Game vyhozen z Unit. 50 Cent ho ještě téhož roku stihl zesměšnit na konci klipu k dissu „Piggy Bank”. Také v Deluxe vydání alba "The Massacre" nahradil remix Gameovi písně „Hate it or Love it“ remixem k písni „Outta Control“ (ft. Mobb Deep). Game sice započal s kampaní nazvanou G-Unot, ale 50 Cent brzy odkoupil práva na tuto „značku“ a tak ji dále Game nemohl používat. Naopak G-Unit začala používat slogan „Game Over“. Spor s Gamem je nejplodnější na disstracky. Nejnovějším je „So Disrespectful“ na albu Before I Self Destruct. V roce 2009 Game oficiálně ukončil beef s 50 Centem, doposud se však 50 Cent k tomuto vývoji nevyjádřil.  Ve smutnou situaci vyústil spor s dlouholetým členem G-Unit, Young Buckem, 50 Cent zveřejnil roku 2008 záznam hovoru, ve kterém se Buck omlouvá 50 Centovi a prosí ho, aby ho vzal zpět do Unit. Young Buck okamžitě reaguje zraňujícím disstrackem „Taped Conversation“ a později „Terminate on Sight“, „Laugh Now Cry Later“ „My Whole Life“ a „I'm Out Here“, 50 Cent prohlásil, že Buck může zůstat u G-Unit Rec., ale to Buck rezolutně odmítl a začal se spojovat s Gamem. Jenže 50 Cent tvrdí, že Buck je stále oficiálně upsán. I jemu patřil diss na albu "Before I Self Destruct" „So Disrespectful“.  Roku 2014 Young Buck spolu s ostatními členy vydali nové nahrávky jako celek G-Unit, tím je beef uzavřen.

Diskografie.

"Vlastní článek:" Diskografie 50 Centa

Hudební videa.

"Vlastní článek:" Seznam hudebních klipů 50 Centa

Filmografie.

"Vlastní článek:" Filmografie 50 Centa

Ocenění.

50 Cent vyhrál již 60 cen a byl 83x nominován.  Vlastní článek: Seznam 50 Centových ocenění

Curtis James Jackson (* 6. července 1975, Queens, New York), známý spíše pod pseudonymem 50 Cent, je americký gangsta rapper, který se proslavil alby "Get Rich Or Die Tryin'" a "The Massacre". Celosvětově prodal dohromady 21 milionů nosičů jen těchto multiplatinových alb a celkem přes 30 milionů svých nahrávek, čím se řadí mezi nejúspěšnější rappery všech dob. Roku 2010 získal svou první cenu Grammy. Jako první umělec vydal samostatný mixtape, a to "50 Cent Is the Future" (2002). Také jako první vydal bonusové DVD s hudebními videoklipy ke všem písním z alba ("The Massacre", 2005).

50 Cent, bürgerlich Curtis James Jackson III (* 6. Juli 1975 in Queens, New York), ist ein US-amerikanischer Gangsta-Rapper und Schauspieler. Nach der Entdeckung durch Jam Master Jay wurde er mehrfach angeschossen und von seinem Plattenlabel entlassen. 2003 entdeckten Eminem und Dr. Dre ihn erneut. Er hat mehrere Millionen Platten verkauft. Sein Leben wurde in "Get Rich or Die Tryin’" verfilmt.


Místo bitvy a velikost armád.

Makedonci a jejich řečtí spojenci, vedení Alexandrem, postavili do pole přibližně 30 000 pěšáků a 5 000 jezdců. Perští satrapové shromáždili celkem 10 000 perských pěšáků, 8 000 řeckých žoldnéřů a 15 000 perských jezdců. Různé prameny však leckdy uvádějí značně odlišné počty vojáků obou armád. Většinou se však shodují v počtu zhruba 30 - 35 000 mužů na makedonské a 25 - 33 000 na perské straně.  Řeka Gráníkos (dnes "Biga"), tekoucí do Marmarského moře, byla v místě bitevního pole široká pouze 20 metrů. Satrapové rozmístili své vojsko na kopci na západním břehu řeky, neboť zde byla velice bahnitá půda a navíc břeh stoupal strmě vzhůru, což mělo otupit předpokládaný makedonský útok. Blízkost moře měla Makedoncům znemožnit obejití tohoto perského postavení.

Bitva.

Alexandr prý na Peršany narazil třetího květnového dne při svém postupu z Abydu. Přesný průběh bitvy je z důvodu odporujících si údajů antických pramenů nejasný. Perská jízda byla prý rozestavena na nevhodném terénu na břehu řeky, zatímco pěchota společně s řeckými hoplíty byla umístěna v záloze. Alexandr si zřejmě okamžitě povšiml nerozumného bitevního uspořádání nepřítele. O dalším průběhu střetu existují různé zprávy, podle nichž Alexandr buď okamžitě zaútočil na nepřítele, anebo nejprve v noci překročil řeku proti proudu a napadl Peršany až za úsvitu následujícího dne (jak navrhoval Alexandrův generál Parmenion).  Každopádně část perské jízdy byla v kontaktu s prvními příchozími Makedonci. Alexandr se svými druhy ("hetairoi") podnikl krycí útok, zatímco zbytek jeho jízdy zajišťoval formující se makedonskou pěchotu. Ve středu makedonské linie byla rozmístěna těžká pěchota s jízdou po obou křídlech.  Bitva začala klamným útokem makedonské jízdy a lehké pěchoty na levém křídle, jemuž velel Parmenion. Peršané svými zálohami ihned posílili tuto stranu své linie a Makedonci byli zatlačeni zpět. V tomto okamžiku ale Alexandr v čele svých hetairoi útočících v jejich klasické klínové formaci vnikl do středu perské sestavy. Peršané podnikli protiútok oddílem jízdy tvořené šlechtici. V následném zuřivém boji Alexandr a jeho spolubojovníci zabili mnoho vysoce postavených perských velmožů, třebaže sám Alexandr byl přitom omráčen sekerou vrženou jedním z nich. Předtím než mohl Peršan dokončit svůj smrtící úder, byl ale zabit Kleitem, který tak Alexandrovi zachránil život.  Makedonská jízda se pak stočila doleva a začala pomalu zatlačovat Peršany, kteří byli stále zaneprázdněni levou stranou makedonské linie. Vzniklou výduť využila makedonská pěchota k útoku proti méně kvalitním perským pěšákům stojícím v týlu perské linie. Zhroucení střední části fronty vyvolalo paniku v řadách perské jízdy na křídlech, která se následně vzdálila z bojiště. Svou jízdou opuštěná perská pěchota se poté obrátila na útěk, při němž byli ale mnozí perští vojáci pobiti.

Následky bitvy.

Celkové ztráty Makedonců činily jen asi 100–200 mužů (což je ale současnými historiky silně zpochybňováno). 2 000 Peršanů upadlo do zajetí a kolem 1 000 jezdců a 3 000 pěšáků v boji padlo, většina z nich na útěku.  Na perské straně bojující řečtí žoldnéři, kteří do samotné bitvy téměř vůbec nezasáhli, dopadli ještě hůře. Navzdory jejich původu je Alexandr nechal zmasakrovat a ti, které ušetřil, byli odvedeni jako otroci do dolů v Pangaionu, aby napříště už žádný Řek nepozvedl zbraň proti jinému Řekovi. Tento Alexandrův brutální čin však přispěl k tomu, že řečtí žoldnéři v perských službách bojovali v dalších bitvách proti Makedoncům obzvlášť zarputile.  V bitvě u Gráníku byl Alexandr nejblíže smrti za celou dobu tažení proti Persii. Perský král Dareios III. po této bitvě pochopil, že makedonské vojsko je silou, kterou bude třeba brát vážně. Okamžitým důsledkem makedonského vítězství bylo osvobození řeckých obcí v Malé Asii, čímž si Alexandr zabezpečil předmostí pro svá další tažení na východ.

Bitva u řeky Gráníkos v květnu roku 334 př. n. l. byla prvním velkým vítězstvím Alexandra Makedonského během jeho tažení proti Perské říši. Na tomto místě, ležícím nedaleko mytické Tróje, porazil Alexandr vojsko perských satrapů Malé Asie doplněných velkým oddílem řeckých žoldnéřů.

Die Schlacht am Granikos im Mai 334 v. Chr. war der erste Erfolg beim Feldzug der Griechen unter Alexander dem Großen gegen das persische Weltreich. Der junge makedonische König konnte das unter ständigen Bürgerkriegen leidende Griechenland auf ein gemeinsames Ziel einschwören: Die Griechen sollten den Persern deren Angriffe und die Zerstörung der Athener Akropolis im Jahr 480 v. Chr. „heimzahlen“. Die Hauptlast der Kämpfe trugen allerdings die makedonischen Verbände, nur die thessalische Reiterei spielte daneben eine erwähnenswerte Rolle.


Život.

Narodil se v Německém Brodu jako syn houslisty a skladatele Jana Václava Stamice. Jan Antonín Stamic přijel s manželkou, synem Karlem a dcerou Marií ze svého bydliště v Mannheimu do Německého Brodu v koncem roku 1749 na obřad uvedení svého bratra Antonína Tadeáše do úřadu děkana. Během návštěvy se zde narodil 27. listopadu 1750 syn Antonín Tadeáš Jan Nepomuk.  Hudbě jej učil zprvu otec spolu s jeho bratrem Karlem. Po smrti otce v roce 1757 jejich výuku převzal Christian Cannabich, skladatel a kapelník mannheimského orchestru. V roce 1764 se stal Antonín Stamic druhým houslistou Mannheimského orchestru. Po roce 1770 koncertoval s bratrem v Paříži a postupně se prezentoval také jako skladatel. V květnu 1777 byla v Concert Spirituel uvedena jeho "Symfonie pro hoboj a fagot" a v následujícím roce jeho violové koncerty. V letech 1782 - 1789 působil jako houslista v královské kapli zámku ve Versailles. Byl výborným pedagogem a k jeho žákům patřili mj. Rodolphe Kreutzer či Bedřich Vilém Pixis.  Od roku 1789 údajně trpěl psychickou nemocí. O jeho dalším životě není nic známo. Poslední zmínka je z roku 1796, kdy uspořádal benefiční koncert pro své přátele. Zemřel mezi lety 1796-1809. Datum jeho úmrtí se odvozuje z dochovaných dopisů, které v r. 1809 psala vdova po Antonínu Stamicovi a v nichž se zmiňuje o penzi, která jí byla po smrti manžela přidělena.

Dílo.

Jeho dílo zahrnuje na 12 symfonií, 50 smyčcových kvartet, 20 houslových koncertů, 4 koncerty pro klavír, flétnu aj.  V literatuře jsou značné rozpory v životopisech a vzájemných vztazích jednotlivých členů rozvětvené rodiny Stamiců. Z toho vyplývají i nepřesnosti při identifikaci skladeb.

Antonín Stamic, celým jménem Antonín Tadeáš Jan Nepomuk Stamic (narozen v Německém Brodu, zde pokřtěn 27. listopadu 1750 – zemřel pravděpodobně v Paříži či Versailles před rokem 1809) byl český houslista, violista a hudební skladatel.

Anton Thadäus Johann Nepomuk Stamitz (getauft am 27. November 1750 in Deutschbrod (Německý Brod); † 1798 oder 1809 vermutlich in Paris oder Versailles) war ein deutscher Violinist und Komponist der Klassik.


Historie.

Niš patří mezi nejstarší města Balkánu. Ve 3. století př. n. l. zahnali Keltové Illyry z oblasti Niše a založili město "Navissos". Římané město dobyli roku 75 př. n. l. a přejmenovali Navissos na Naissus, které se vyvinulo na jeden z nejdůležitějších vojenských táborů na Balkáně. Městem vedla strategická silnice Via Militaris, která spojovala Konstantinopol přes linii Adrianopolis (dnešní Edirne)-Philippopolis (dnešní Plovdiv)-Serdica (dnešní Sofie)-Naissus se Singidunem (dnešní Bělehrad). Roku 274 se zde narodil Konstantin I. Veliký, který jako římský císař legalizoval křesťanství. Také západořímský císař Constantius III. pochází z Niše.  Po roce 395 patřilo město Naissus Východořímské (Byzantské) říši. Kolem roku 580 se v okolí města Naissus začali usazovat první Slované a v jejich jazyce se jméno města změnilo na Niš.  Městem, které bylo situováno na trase mezi západním světem a Cařihradem procházely často křížové výpravy. Turci poprvé obléhali Niš v roce 1386, tři roky před Bitvou na Kosově poli. V roce 1454 padla Niš do rukou Turků definitivně.  Po Berlínském kongresu připadla Niš zpět Srbsku. To se zavázalo nicméně přes město vybudovat železniční spojení a nedlouho poté proto byla Niš napojena železničně jak na Bělehrad, tak i na Istanbul. Město se díky tomu začalo rozvíjet také jako železniční uzel a průmyslové centrum.  V roce 1914 přesunuli Srbové po vypuknutí první světové války své úřady právě do Niše, neboť byli srbští političtí představitelé toho názoru, že tam bude velení i vláda v bezpečí. Nicméně, jakmile se roku 1915 do války zapojilo také Bulharsko, Niš byla obsazena. I během druhé světové války byla Niš těžce poškozena. Ve městě byl zřízen koncentrační tábor.

Ekonomika.

Niš má zastoupenu celou řadu průmyslových odvětví, které se rozvíjely především za časů existence socialistické Jugoslávie. Mezi ně patří např. strojírenství, zpracování tabáku, nebo výroba elektroniky. V roce 1981 mělo město ve srovnání s celojugoslávským průměrem 110 % životní úrovně země.  Továrna na výrobu cigaret ("Duvanska industrija Niš") zde byla otevřena v roce 1911. Roku 1999 byla továrna v rámci Operace Spojenecká síla bombardována vojsky NATO.

Doprava.

Městskou dopravu v Niši zajišťují autobusy (v letech 1930–1958 mělo město funkční tramvajovou síť).  Niš má dálniční spojení na sever s Bělehradem, na jih se Skopje a na východ se Sofií (dálnice však stále není dokončena). Železniční směry víceméně kopírují ty silniční; hlavní železniční trať Bělehrad-Niš, dále trať Niš-Dimitrovgrad, nebo např. Niš-Skopje.  Město Niš má i vlastní letiště, které nese jméno podle císaře Konstantina Velikého.

Niš (v srbské cyrilici Ниш, ve starověku latinsky Naissus) je město na jihovýchodě Srbska. Se svými 260 237 obyvateli (2011) je třetím největším městem země. Město se nachází v Nišské kotlině na soutoku řek Nišavy a Jižní Moravy v nadmořské výšce 194 m n. m.

Niš (, ) ist die drittgrößte Stadt in Serbien und gleichzeitig der Hauptverwaltungssitz des Okrug Nišava. 2011 zählte die Stadt 260.237 Einwohner. Niš ist Industrie- und Handelsstadt und Sitz eines orthodoxen Bischofs. In Niš befinden sich eine Universität, ein Symphonie-Orchester, Museen, Theater und verschiedene Kultureinrichtungen.


Historie burz.

Původ slova „burza“ pochází z latinského „bursa“, což znamená kožený měšec. Tři měšce byly také součástí erbu rodiny obchodníků „Van der Buerse“, do jejichž hostinců v belgických Bruggách se koncem 14. století sjížděli obchodníci zejména z Itálie nejen aby zde přespali, ale také uzavírali své obchody. Místu kolem hostince, kde obchody rovněž probíhaly, se začalo říkat „burzy“ a později se tento název přenesl i na instituci, která byla po úpadku Brugg zřízena v roce 1531 v Antverpách. Nesla název „Beurs“ a šlo o první burzu cenných papírů určenou pro obchod se směnkami a zlatými a stříbrnými mincemi. Konala se zde také první emise obligací vydaná městem Antverpy.  V roce 1602 nastala další významná událost v historii cenných papírů. Byla založena Nizozemská východoindická společnost (Verenigde Oostindische Compagnie), a to formou první veřejné emise akcií na Amsterodamské zbožové burze. V roce 1631 pak v Amsterdamu, tehdejším finančním centru Evropy, vznikla i burza cenných papírů, která již měla svá pevně daná pravidla obchodování i otevírací hodiny. S rozvojem obchodu s cennými papíry se vyvinula i nová burzovní technika, spekulace. Postupně vznikaly další burzy v "západním světě" jako v Berlíně (1739), Londýně (1745) či New Yorku (1792).  V ostatních světadílech byly zakládány burzy teprve ve druhé polovině 19. století. V roce 1860 vznikla burza v Bombaii a roku 1878 burza v Tokiu. V Sydney zahájila burza své obchodování v roce 1871, v Johannesburgu roku 1887. Burzovní obchodování v té době oživilo zavedení telegrafu, telefonu a potrubní pošty.  Ve 20. století vzrostl význam světových finančních center jako New York či Londýn a zdejší burzy začaly plnit funkci burz mezinárodních. Zejména do Spojených států zamířily pro kapitál stovky zahraničních společností. Díky tomu burzovní obchodování vzkvétalo a ceny akcií rostly. Zlom nastal až v říjnu 1929, kdy burzovním světem otřásl krach newyorské burzy. Následovala světová hospodářská krize, která si vyžádala množství bankrotů i zástupy nezaměstnaných.  Zásadní změna v burzovním obchodování v poválečném období nastala až s rozvojem výpočetní techniky v 70. a 80. letech, kdy se začaly používat počítačové sítě a elektronické systémy pro zadávání příkazů. Objevil se také nový druh trhu, organizovaný mimoburzovní trh, který fungoval do té doby neformálně a byl značně roztříštěn. Nestabilita na finančních trzích dala také vzniku novým finančním instrumentům, finančním derivátům, které umožnily zajištění proti riziku.  Devadesátá léta charakterizovala pokračující globalizace světové ekonomiky a rostoucí význam odvětví informačních technologií. Řada nadnárodních firem fúzovala a objevily se stovky nových emisí akcií, zejména technologicky orientovaných firem. Rozvoj Internetu dal také vzniku novému fenomenu - obchodování s akciemi on-line. To vše zvýšilo atraktivitu akciového trhu a odrazilo se v rapidním růstu cen akcií na všech světových burzách. Investiční euforie později dosáhla úrovně spekulativní bubliny, k jejímuž protržení došlo v roce 2000. Do 21. století tak akciový trh vstoupil poklesem.  Historie českého burzovnictví sahá do roku 1871. Významní představitelé hospodářské sféry tehdy v čele s velkoobchodníkem Aloisem Olivou shromáždili finanční prostředky - 29 780 zlatých - na založení a provoz první pražské burzy. Na ní se zpočátku obchodovalo jak s cennými papíry, tak se zemědělskými plodinami. Zejména obchod s cukrem byl natolik významný, že se burza stala střediskem obchodu této komodity pro celé Rakousko-Uhersko. Po první světové válce obchod se zbožím ustoupil do pozadí a na pražské burze probíhaly obchody pouze s cennými papíry. Příchod druhé světové války přerušil období meziválečného rozmachu pražské burzy a brány této instituce se na několik příštích desetiletí uzavřely. Česká burzovní tradice nalezla své pokračování až v letech devadesátých. Osm bankovních domů v roce 1992 vytvořilo společnost, jež se později na základě přijetí burzovního zákona přeměnila na Burzu cenných papírů Praha, a.s. První obchodní transakci zde uskutečnili 6. dubna 1993.

Burza cenných papírů je místo obchodování cenných papírů. Burza je právnickou osobou oprávněnou organizovat na určeném místě a ve stanovenou dobu poptávku a nabídku cenných papírů. Na burze se obchoduje s akciemi, cennými papíry a s dividendovými a úrokovými kupóny. Burza je akciovou společností, pro kterou platí ustanovení obchodního zákoníku.

Die Wertpapierbörse (auch "Effektenbörse"; ) ist eine Börse, an der als Handelsobjekte Effekten und sich hierauf beziehende Derivate gehandelt werden.


Historie.

Unilever vznikl v roce 1929 fúzí dvou podniků - Margarine Unie z Nizozemska a Lever Brothers z Velké Británie. Syn Johanna Schichta, Georg E. A. Schicht, se stal prvním celosvětovým prezidentem Unileveru. V roce 1848 založil jeho děd Georg Schicht v Rynolticích provoz na výrobu mýdel a svíček. Tento podnik, později přesunutý do Ústí nad Labem, následně ovládl potravinářsko-drogistický trh ve střední Evropě. William Hesket Lever, později Lord Leverhulme, založil společnost Lever Brothers v roce 1885 a brzy vybudoval továrny na výrobu mýdla v Evropě, Severní Americe, Austrálii a na Dálném Východě a podniky na zpracování olejů v Port Sunlightu a v australském Sydney. V roce 1872 začaly konkurující si firmy Jurgens a Van den Bergh výrobu margarínů. Ekonomická nutnost je ale dovedla k fúzi a s dalšími dvěma společnostmi Centra a Schicht a.s. ke zformování Margarine Unie. Následovalo připojení dalších společností. V roce 1928 získává Margarine Unie společnost Calvé-Delft a rok 1929 Hartog. Smlouva o založení společnosti Unilever byla podepsána Margarine Unie a Lever Brothers 2. září 1929, 1. ledna 1930 pak tato společnost oficiálně vznikla.

Unilever v České republice.

Unilever působí od roku 1991 i v České republice a to ve třech hlavních kategoriích - potraviny (značky Knorr, Flora, Hera, Rama, Perla, Lipton, Hellmann's, Saga), hygienické a kosmetické přípravky a prostředky pro domácnost (značky Cif, Domestos, Dove, Signal, Axe, Rexona, Timotei, Radox) a zmrzlina (značky Algida, Míša, Magnum, Carte D'Or, Ben&Jerry's, Breyers). V roce 2004 společnost prodala svůj výrobní závod v Zábřehu na Moravě a v roce 2006 zakoupila značku nanuků Míša od společnosti Alima.  V roce 2010 v rámci evropské optimalizace výrobních kapacit společnost prodala svůj závod v Nelahozevsi.. Výroba rostlinných tuků Rama, Flora, Rama Crème Bonjour, Hera a Perla a téměř celé portfolio značky Hellmann's bylo přesunuto do jiných evropských závodů. Společnost Unilever v červnu 2013 získala od firmy Bochemie značky Savo, Biolit a Diffusil. Unilever získal od Bochemie stoprocentní podíl v její dceřiné společnosti HomeBrands a kromě uvedených značek převzal i další duševní vlastnictví a vybrané zaměstnance. Výroba získaných značek bude v souladu se smlouvou i nadále zajišťována v závodě Bochemie v Bohumíně. Centrála české pobočky je v Praze.

Unilever a udržitelný rozvoj.

Společnost Unilever je zavázána k zodpovědnému chování. Věří, že s pomocí 2 miliard svých zákazníků dokáže změnit svět k lepšímu. Společnost Unilever založila v roce 2012 nadaci The Unilever Foundation, která se zaměřuje na kvalitu života hned v několika oblastech: hygienické podmínky, přístup k čisté a pitné vodě, výživa a lepší životní styl. V této souvislosti uzavřel Unilever partnerství s pěti globálními neziskovými organizacemi: UNICEF, Oxfam, World Food Programme, PSI a Save the children a v roce 2014 s Mezinárodním fondem pro zemědělský rozvoj (IFAD).  V listopadu 2010 byl představen Unilever Sustainable Living Plan (Unilever Plán Udržitelného Rozvoje), který si klade za cíl pomoci více jak jedné miliardě lidí zlepšit jejich zdraví, hygienické podmínky a životní úroveň, využívat 100 % zemědělských surovin z udržitelných zdrojů a zmírnit dopad na životní prostředí do roku 2020 o celou polovinu. Společnost Unilever se již 13. rok v řadě drží v čele žebříčku Dow Jones Sustainability Index v kategorii potravin. Tento index částečně vychází z hospodaření, sociálních závazků, vlivu na životní prostředí a výsledků společnosti.  V rámci plnění cílů, které si společnost stanovila, podniká Unilever v České republice konkrétní kroky a realizuje zajímavé projekty, které pomáhají životnímu prostředí i lidem.

Životní prostředí.

Unilever Česká republika obsadil v roce 2010 2. místo v soutěži Podnik podporující zdraví a rovněž získal ocenění v soutěži Top odpovědná firma 2011 v kategorii Inovátor v životním prostředí za projekt Green Office.  Společnost je také, v rámci ochrany životního prostředí, již několik let partnerem občanského sdružení Tereza. Pomáhá prostřednictvím svých výrobků desítkám charitativních organizací.

Oblast výživy.

Společnost Unilever se v roce 2010 stala hlavním partnerem vzdělávacího projektu SAPERE, který si klade za cíl vést děti a mladistvé ke zdravému životnímu stylu a zdravé výživě. Součástí projektu je každoroční soutěž „SAPERE – vědět, jak žít“ pro žáky základních škol a studenty středních škol po celé České republice.  Divize společnosti UNILEVER Food Solutions dlouhodobě dbá na kvalitu, nutriční hodnoty a vyváženost pokrmů, která jsou připravována z našich značek. Tým zkušených šéfkuchařů a výživových poradců pomáhá zákazníkům vytvořit plnohodnotná jídla.

CSR a dobrovolnictví.

Důležitou součástí Unilever Plánu Udržitelného rozvoje jsou aktivity v rámci Společenské odpovědnosti firem (CSR) aktivity, které pomáhají životnímu prostředí a těm, kteří to potřebují.

Unilever a lidé.

Společnost Unilever se zaměřuje také na studenty a absolventy vysokých škol, pro které každoročně pořádá Den otevřených dveří. Návštěvníci mají možnost poznat chod firmy zevnitř, setkat se se zajímavými lidmi a zjistit, jakým směrem by se v budoucnu chtěli ubírat.  V roce 2014 Unilever vyhlásil studentskou soutěž pro vysokoškoláky České republiky a Slovenska v oblasti udržitelného rozvoje. Studenti se do soutěže Unilever výzva zapojují registrací svých projektů v několika oblastech. Autoři nejlepších projektů získají finanční obnos na realizaci svých nápadů.

Unilever a zaměstnanci.

Jednou z priorit společnosti je bezpečnost a zdraví svých zaměstnanců. K tomu Unilever přispívá dlouhodobým projektem Lamplighter, který je primárně určený ke zlepšení fyzického a psychického zdraví a životního stylu zaměstnanců. V roce 2013 byl Unilever za tento projekt oceněn v soutěži Podnik podporující zdraví, kterou vyhlašuje Státní zdravotní ústav.

Kontroverze.

Unilever čelí obrovské kritice kvůli kácení deštných pralesů. Ty jsou vypalovány, aby na jejich místě mohly být vysázeny palmové plantáže, ze kterých je možné získat palmový olej. Samotný palmový olej bývá navíc na produktech zatajován.  Sběračky čaje mají malé platy a jsou nuceny k sexuálnímu styku s nadřízenými.  Další kritiku sklízí Unilever za to, že v jedné své kampani bojuje proti povrchnosti módy a krásy, zatímco v další ji podporuje.

Společnost Unilever byla založena 1. ledna 1930 a je jedním z největších výrobců potravin a výrobků pro péči o tělo a o domácnost na světě s pobočkami ve více než 100 zemích. V bývalém Československu působil Unilever mezi roky 1930–1945 v rámci závodů Johann Schicht. Znovu se do země vrátil roku 1991. V České republice zaměstnává přibližně 174 tisíce zaměstnanců.

Unilever ist ein niederländisch-britischer Konzern. Das Unternehmen ist weltweit einer der größten Hersteller von Verbrauchsgütern. Die Hauptgeschäftsbereiche umfassen die Produktion von Nahrungsmitteln, Kosmetika, Körperpflege- sowie Haushalts- und Textilpflegeprodukten. Unilever beschäftigte 2016 weltweit 168.000 Mitarbeiter in über 100 Ländern (1990 noch 304.000). In Deutschland waren 2013 rund 5.000 Mitarbeiter tätig (1962 waren es 36.000, 27.400 Beschäftigte 1990 und 8.000 Ende 2005). Die 2008 gebildete Unilever-Organisation für die Länder Deutschland, Österreich und Schweiz (D-A-CH) hat ihren Sitz in Hamburg.


Kandidáti na teorii všeho.

Nejznámějším kandidátem na teorii kvantové gravitace je M-teorie (teorie superstrun, teorie d-brán). Pociťovanými nedostatky M-teorie jsou doposud velmi neostré formulace principů, mnohoznačné předpovědi, matematická složitost a slabý vztah k experimentu. Také hodnoty 19 parametrů standardního modelu částicové fyziky M-teorie neurčuje a jsou dány pouze empiricky. Nejde tedy dosud o teorii v pravém slova smyslu a písmeno "M" v názvu M-teorie bývá ironicky tlumočeno též jako "Murky" (temná, mlhavá). Jiné a poněkud konkrétnější verze teorie kvantové gravitace jsou známé pod názvem smyčková kvantová gravitace, teorie spinových sítí, teorie spinové pěny atd.  I když bývají zmíněné teorie často stavěny do konkurenčního protikladu, lze rozpoznat společné základní rysy. Dominuje zejména společný předpoklad, že přirozený fyzikální prostor není tvořen body (útvary dimenze nula), nýbrž složitějšími jedno- či vícerozměrnými útvary. Hlavním smyslem tohoto předpokladu je odstranit singularity, nekonečna, divergence a nepřirozené geometrické nespojitosti z teorie. Tato myšlenka není nová a je vtělena již v projektivní geometrii, liniové geometrii Julia Plückera, nebo geometriích Cayleyova-Kleinova typu, známých od konce 19. století. Např. v posledně jmenované geometrii je fundamentální objekt tvořen obecnou komplexní kvadrikou (kuželosečkou), zatímco body, přímky a kuželosečky jsou chápány jako určité speciální (a singulární) případy, sestrojené z fundamentálního objektu.  Základní arénou obecné teorie relativity je Riemannova geometrie, vybavená metrickou strukturou (s obecně nenulovým tenzorem křivosti). Základní arénou kvantové mechaniky je geometrie komplexního Hilbertova prostoru, vybavená pravděpodobnostní strukturou. Hledání teorie všeho lze chápat jako objevování takové geometrie, která je svorníkem obou těchto zdánlivě neslučitelných geometrií. Názory autorů na možnosti a vlastnosti takové teorie všeho se doposud velmi liší.  Existují též novější syntetizující teorie s určitými ambicemi teorie všeho, které za základ kladou poněkud odlišná východiska, metodologii a cíle. Předpoklad univerzální role zákonů teorie pravděpodobnosti a informační geometrie je základem pro informační fyziku.

Teorie všeho je ve fyzice i obecněji používaný pojem pro teorie, které by do jediného konzistentního rámce zahrnuly zákony pro všechny základní interakce, a to na všech úrovních a škálách organizace hmoty. V užším významu tak bývá někdy označována také jednotná teorie pole, o jejíž nalezení v posledních třiceti letech života usiloval Albert Einstein i jiní badatelé. Teorie všeho by měla především poskytnout syntézu kvantové mechaniky a obecné relativity. Výsledkem by měla být teorie kvantové gravitace. Jak říkal známý a významný fyzik Stephen Hawking, který na teorii všeho pracoval desítky let: „Teorie všeho by měla pomocí jednotných zákonů popisovat chování subatomárních částic i kup galaxií.“

Eine Weltformel oder eine Theorie von Allem (, "ToE" oder "TOE") ist eine hypothetische Theorie, gebildet aus theoretischer Physik und Mathematik, die alle physikalischen Phänomene im bekannten Universum präzise beschreiben und verknüpfen soll. Mit der Zeit ist der Begriff in die Popularisierungen der Elementarteilchenphysik eingeflossen. In diesem Forschungsgebiet würde eine Weltformel, also ein einziges, allumfassendes Modell, die Theorien aller grundlegenden Wechselwirkungen der Natur erklären und zusammenführen.


Herní systém.

Turnaje se zúčastnilo 22 mužstev, rozdělených do tří výkonnostních skupin. V A-skupině se hrálo dvoukolově, v ostatních skupinách jednokolově. Vítěz se stal mistrem světa, poslední tým sestoupil do skupiny B.

Překvapení a postřehy.

Finský šampionát se stal sbírkou skandálů, z nichž jeden spadal i na vrub domácích pořadatelů. Ale postupně: po zápase Švédsko – Polsko oznámila dopingová komise, že vzorek Švéda Ulfa Nilssona byl pozitivní. Následovala nekonečná debata při zasedání LIHG a dokonce se hlasovalo o tom, zda má být výsledek kontumován a hráč diskvalifikován. Zastánci boje proti podpůrným prostředkům slavili úspěch, ovšem vzápětí oznámila švédská výprava úmysl odcestovat z rozehrané soutěže, protože LIHG měla výhrady proti reklamním nápisům na přilbách reprezentace Tre Kronor. V posledním zápase první poloviny dopoval další hráč – finský brankář Stig Wetzell a tahanice začaly znovu. Aby toho nebylo jaksi málo, do stávky za zvýšení platů a zlepšení pracovních podmínek vstoupili zaměstnanci rozhlasu a televize, takže na některé přenosy čekali diváci marně. Nakonec musel poskytnout záruky stávkujícím sám finský prezident Urho Kekkonen. Domácí hokejisté chtěli dobýt medaili, ale klopýtli nečekaně s Polskem. Dorazila je i dodatečná kontumace po výhře nad námi, a tak z velkého snu nic nebylo. Asi největší senzací byla vysoká porážka týmu SSSR reprezentací Československa v poměru 7:2.  Kriticky se hodnotila i práce rozhodčích a největší nevoli sklidil smutně proslulý západoněmecký sudí Josef Kompalla. Nejvíc se kritizovalo jeho uznání Michajlovovy branky v duelu SSSR-ČSSR, kterou dal sovětský kapitán nohou.

Průběh šampionátu.

První polovina mistrovství vyzněla jasně pro tým ČSSR, který sice po čtyřech výhrách nečekaně nezdolal Finy, ale kontumace z důvodu pozitivního dopingového nálezu brankáře Wetzela je poslala do odvet s plným bodovým ziskem. Nažhavení Finové ztráceli na bronz jediný bod, ale kontumační prohra s ČSSR jim sebrala elán. Drama také panovalo kolem sestupové příčky, kde si východoněmečtí hokejisté vybudovali slušnou pozici porážkou Polska.  Odvety však našim hráčům vůbec nevyšly. Přehráli jasně slabší soupeře, ale nedokázali využít pasivně defenzivního pojetí Švédů a nezúročili velkou převahu. Zápas se SSSR, jehož hráči také neoplývali jistotou z předchozího šampionátu, ovlivnila branka Borise Michajlova, dosažená nohou. Oproti prvnímu zápasu jsme nedokázali odskočit na rozdíl více gólů (Nedomanský v závěru první třetiny spálil obrovskou šanci za stavu 1:0) a po sporném okamžiku se náš tým příliš zaměřil na protesty a nekoncentrovanost znamenala otočení utkání. Zklamání a pocit, že už nelze nic ztratit nejspíš způsobila vlažný výkon proti Finům, v němž Ketola v 19. minutě poslední třetiny potrestal řadu hrubých chyb a v neposlední řadě příliš odvážné Crhovo vyjetí. V power-play mohli Seveřané ještě přidat další gól, ale Kužela stihl vyhozený puk k naší brance dojet. Slabou útěchou našemu týmu byl fakt, že vyhrál soutěž fair-play, zatímco staronoví mistři světa skončili poslední.  Polákům nakonec pomohlo k setrvání ve skupině A kontumační vítězství se Švédskem, protože svého největšího soupeře v boji o udržení porazit nedokázali. Uhájili však heroickým bojem důležitou remízu v druhém zápase a mohli se oprávněně radovat. Kritici se shodli, že náš tým, mimochodem s nejvyšším věkovým průměrem, zahodil velkou šanci hlavně v utkání se Švédskem.  K = utkání Polsko – Švédsko 1:4 a Finsko – Československo 5:2 byla pro doping hráčů Stiga Wetzella (FIN) a Ulfa Nilssona (SWE) kontumována 5:0 ve prospěch Polska a ČSSR.

Výsledky a tabulky.

Československo – Polsko 8:0 (4:0, 2:0, 2:0)  5. dubna 1974 (16:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 0:27 Jiří Kochta, 5:24 Vladimír Martinec, 10:28 Oldřich Machač, 15:23 Richard Farda, 32:04 Václav Nedomanský, 32:15 Vladimír Martinec, 44:33 Václav Nedomanský, 50:09 Ivan Hlinka. Branky Polska: nikdo Rozhodčí: Dan Guynn (USA), Berthold Schweiger (GER) Vyloučení: 4:4 (1:0) Diváků: 1 072  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann (41. Josef Paleček), Ivan Hlinka, Josef Augusta.  Polsko: Andrzej Tkacz (11. Walery Kosyl) – Andrzej Słowakiewicz, Stanisław Fryźlewicz, Adam Kopczyński, Jerzy Potz, Robert Góralczyk,??? Janiszewski – Walenty Ziętara, Józef Słowakiewicz, Tadeusz Kacik – Tadeusz Obłój, Karol Żurek, Jan Piecko – Wiesław Tokarz, Leszek Tokarz, Stefan Chowaniec.  5. dubna 1974 (20:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SSSR: 7:27 Boris Michajlov, 17:26 Viktor Kuzněcov, 42:01 Alexandr Malcev, 52:07 Alexandr Jakušev, 58:39 Vladimir Šadrin Branky NDR: nikdo Rozhodčí: Unto Viitala, Raimo Sepponen (FIN) Vyloučení: 8:8 (0:0, 1:0) + Peter Prusa (GDR) na 5 min. Diváků: 4 088  6. dubna 1974 (15:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Polska: 15:21 Robert Góralczyk Branky Švédska: 1:47 Håkan Wickberg, 26:10 Mats Åhlberg, 29:00 Dan Labraaten, 30:28 Ulf Nilsson Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS), Josef Kompalla (GER) Vyloučení: 2:2 (0:0) Diváků: 4 955  6. dubna 1974 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky NDR: 7:17 Dieter Simon, 47:41 Hartmut Nickel, 53:51 Rainer Patschinski Branky Finska: 7:49 Seppo Ahokainen, 19:03 Seppo Ahokainen, 33:29 Harri Linnonmaa, 43:14 Esa Peltonen, 46:26 Esa Peltonen, 54:16 a 56:54 Seppo Ahokainen Rozhodčí: Frank Larsen (USA), Wojciech Szczepek (POL) Vyloučení: 4:3 (0:2) Diváků: 6 075  7. dubna 1974 (15:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 19:17 Ivan Hlinka, 34:11 Bohuslav Šťastný, 58:03 Ivan Hlinka Branky Švédska: 6:30 Dan Söderström, 34:47 Dan Labraaten Rozhodčí: Frank Larsen (USA), Raimo Sepponen (FIN) Vyloučení: 2:6 (1:0) + Oldřich Machač na 10 min. a Ch. Abrahamsson na 10 min. a do konce utkání Diváků: 6 369  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Jiří Kochta (21. Vladimír Veith), Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Augusta.  Švédsko: Christer Abrahamsson – Arne Carlsson, Björn Johansson, Kjell-Rune Milton, Lars-Erik Sjöberg, Thommy Abrahamsson, Gunnar Andersson – Lars-Göran Nilsson, Håkan Wickberg, Stig-Göran Johansson – Anders Hedberg, Ulf Nilsson, Stefan Karlsson – Dan Söderström, Mats Åhlberg, Dan Labraaten.  7. dubna 1974 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SSSR: 11:18 Valerij Charlamov, 20:37 Boris Michajlov, 24:06 Boris Michajlov, 25:09 Gennadij Cygankov, 36:24 Alexandr Gusev, 36:30 Sergej Kapustin, 50:32 Sergej Kapustin Branky Finska: 27:24 Henry Leppä Rozhodčí: Josef Kompalla (GER), Wojciech Szczepek (POL) Vyloučení: 4:1 (1:0) Diváků: 7 631  SSSR: Treťjak – Vasiljev, Gusev, Cygankov, Ljapkin, Kuzněcov, Šatalov – Michajlov, Petrov, Charlamov – Malcev, Šadrin, Jakušev – Lebeděv, Anisin, Kapustin.  Finsko: Leppänen – Rantasila, Riihiranta, Suoraniemi, Saari, S. Lindström, Marjamäki – Tamminen, Ketola, Esa Peltonen – Leppä, Sutinen, Ahokainen – Linonmaa, Murto, Repo.  8. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 7:18 Jiří Holík, 11:14 Bohuslav Ebermann, 17:49 Václav Nedomanský, 37:30 Václav Nedomanský, 40:58 Václav Nedomanský, 44:11 Václav Nedomanský, 45:38 Richard Farda, 54:50 Ivan Hlinka Branky NDR: nikdo Rozhodčí: Ove Dahlberg (SWE), Unto Viitala (FIN) Vyloučení: 5:6 (1:0, 1:0) Diváků: 4 152  ČSSR: Jiří Crha – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Miroslav Dvořák – Vladimír Veith (21. Jiří Kochta), Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Augusta.  NDR: Joachim Hurbanek (21. Wolfgang Fischer) – Bernd Engelmann, Dietmar Peters, Dieter Frenzel, Bernd Karrenbauer, Dieter Huschto, Frank Braun – Rolf Bielas, Peter Slapke, Rüdiger Noack – Hartmut Nickel, Rainer Patschinski, Joachim Stasche – Gerhard Müller, Peter Prusa, Reinhard Karger.  8. dubna 1974 (20:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SSSR: 3:51 Vladimir Petrov, 14:46 Vladimir Lutčenko, 21:27 Boris Michajlov, 24:06 Vladimir Repněv, 25:40 Alexandr Jakušev, 26:33 Alexandr Malcev, 36:16 Vladimir Šadrin, 52:38 Vladimir Lutčenko Branky Polska: 50:20 Wiesław Tokarz, 53:21 Józef Słowakiewicz, 55:52 Mieczysław Jaskierski Rozhodčí: Aleš Pražák (TCH), Dan Guynn (USA) Diváků: 3 986  9. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky NDR: 3:07 Rolf Bielas Branky Švédska: 15:46 Lars-Göran Nilsson, 18:14 Willy Lindström, 18:51 Anders Hedberg, 21:41 Lars-Erik Sjöberg, 28:01 Per-Olov Brasar, 28:46 Dan Söderström, 44:25 Dan Labraaten, 47:38 Mats Åhlberg, 48:48 Lars-Göran Nilsson, 53:57 Willy Lindström Rozhodčí: Aleš Pražák (TCH), Unto Viitala (FIN) Vyloučení: 2:6 (0:1) Diváků: 4 141  9. dubna 1974 (20:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Polska: 33:16 Stefan Chowaniec, 36:42 Jan Szeja Branky Finska: 15:56 Seppo Lindström, 29:01 Veli-Pekka Ketola Rozhodčí: Berthold Schweiger (GDR), Ove Dahlberg (SWE) Vyloučení: 6:4 (0:1) Diváků: 5 214  10. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 7:29 Václav Nedomanský, 16:35 Oldřich Machač, 18:28 Vladimír Martinec, 27:54 Ivan Hlinka, 33:35 Bohuslav Šťastný, 38:41 Vladimír Martinec, 41:55 Ivan Hlinka Branky SSSR: 40:37 Boris Michajlov, 43:28 Vladimir Petrov Rozhodčí: Frank Larsen (USA), Wojciech Szczepek (POL) Vyloučení: 2:3 (1:0) Diváků: 8 348  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Augusta.  SSSR: Vladislav Treťjak – Valerij Vasiljev, Alexandr Gusev, Vladimir Lutčenko, Viktor Kuzněcov, Gennadij Cygankov, Jurij Ljapkin, Jurij Šatalov – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov (41. Sergej Kapustin) – Alexandr Malcev, Vladimir Šadrin, Alexandr Jakušev – Alexandr Bodunov, Vjačeslav Anisin, Sergej Kapustin (41. Jurij Lebeděv).  10. dubna 1974 (20:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Finska: 12:58 Veli-Pekka Ketola, 29:54 Juhani Tamminen, 33. Pekka Marjamäki Branky Švédska: 23:49 Stig-Göran Johansson, 29:07 Stig-Göran Johansson, 29:25 Björn Johansson Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (GDR), Dan Guynn (USA) Vyloučený: 2:3 (0:0) Diváků: 8 470  Finsko: Leppänen (30. Wetzell) – Rantasila, Riihiranta, Suoraniemi, Saari, Seppo Lindström, Marjamäki – Tamminen, Ketola, Esa Peltonen – Leppä, Sutinen, Linnonmaa – Oksanen, Jorma Peltonen, Ahokinen.  Švédsko: Ch. Abrahamsson – Andersson, Thommy Abrahamsson, Milton, Sjöberg, Carlsson, Björn Johansson – Söderström, Åhlberg, Labraten – Lars-Göran Nilsson, Stig-Göran Johansson, Hedberg – Brasar, Wickberg, Willy Lindström  11. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Polska: 2:19 Mieczysław Jaskierski, 11:33 Tadeusz Kacik, 17:57 Adam Kopczyński Branky NDR: 8:54 Rolf Bielas, 22:40 Reinhard Karger, 23:44 Bernd Karrenbauer, 33:02 Reinhard Karger, 39:58 Rüdiger Noack Rozhodčí: Aleš Pražák (TCH), Frank Larsen (USA) Vyloučení: 5:1 (0:1) Diváků: 4 911  12. dubna 1974 (15:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 42:20 Bohuslav Ebermann, 56:30 Bohuslav Ebermann Branky Finska: 11:13 Lasse Oksanen, 15:30 Henry Leppä, 35:20 Lasse Oksanen, 39:55 Juhani Tamminen, 45:12 Jorma Peltonen Rozhodčí: Ove Dahlberg (SWE), Frank Larsen (USA) Vyloučení: 3:2 (1:1) Diváků: 8 473  ČSSR: Jiří Holeček (41. Jiří Crha) – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Paleček.  Finsko: Stig Wetzel – Juha Rantasila, Heikki Riihiranta, Seppo Suoraniemi, Pekka Marjamäki, Seppo Lindström, Jauko Öystilä – Juhani Tamminen, Veli-Pekka Ketola, Esa Peltonen – Henry Leppä, Matti Murto, Harri Linnonmaa – Lasse Oksanen, Jorma Peltonen, Seppo Ahokainen – Timo Sutinen.  12. dubna 1974 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SSSR: 32:36 Vladimir Petrov, 36:24 Alexandr Jakušev, 47:39 Vladimir Petrov Branky Švédska: 4:45 Per-Olov Brasar Rozhodčí: Josef Kompalla (GER), Wojciech Szczepek (POL) pro zranění v 18. min odstoupil, nahradil ho Unto Viitala (FIN) Vyloučení: 3:2 Diváků: 7 623  SSSR: Treťjak – Vasiljev, Gusev, Cygankov, Ljapkin, Kuzněcov, Šatalov – Michajlov, Petrov, Charlamov – Malcev, Šadrin, Jakušev – Lebeděv, Anisin, Bodunov – Kapustin.  Švédsko: Ch. Abrahamsson – Milton, Sjöberg, Sundqvist, Thommy Abrahamsson, Björn Johansson, Carlsson – Hedberg, Stig-Göran Johansson, Lars-Göran Nilsson – Söderström, Åhlberg, Labraten – Brasar, Wickberg, Willy Lindström – Karlsson.  13. dubna 1974 (15:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 5:50 Vladimír Martinec, 7:57 Vladimír Martinec, 10:10 Jiří Holík, 22:24 Jiří Bubla, 36:05 Václav Nedomanský, 43:09 Ivan Hlinka, 44:10 Jiří Kochta, 45:37 Bohuslav Šťastný, 55:09 Jiří Holík, 57:07 Vladimír Veith, 58:14 Václav Nedomanský, 59:04 Bohuslav Šťastný Branky Polska: 7:02 Wiesław Tokarz, 24:47 Tadeusz Obłój, 47:55 Adam Kopczyński Rozhodčí: Frank Larsen (USA), Raimo Sepponen (FIN) Vyloučení: 1:1 (1:0, 1:0) Diváků: 4 766  ČSSR: Jiří Crha – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Vladimír Veith.  Polsko: Walery Kosyl (41. Andrzej Tkacz) –??? Janiszewski, Robert Góralczyk, Stanisław Fryźlewicz, Andrzej Słowakiewicz, Adam Kopczyński, Jerzy Potz – Walenty Ziętara, Józef Słowakiewicz, Tadeusz Kacik – Jan Szeja, Mieczysław Jaskierski, Stefan Chowaniec – Tadeusz Obłój, Karol Żurek, Wiesław Tokarz  13. dubna 1974 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky NDR: 11:37 Rainer Patschinski, 51:38 Bernd Engelmann, 54:28 Dieter Huschto Branky SSSR: 0:57 Vladimir Šadrin, 2:31 Valerij Charlamov, 9:27 Valerij Charlamov, 14:35 Sergej Kapustin, 15:36 Vladimir Šadrin, 16:30 Valerij Charlamov, 16:48 Sergej Kapustin, 27:12 Sergej Kapustin, 33:13 Sergej Kapustin, 47:43 Jurij Šatalov Rozhodčí: Ove Dahlberg (SWE), Unto Viitala (FIN) Vyloučení: 3:3 (0:1) Diváků: 4 377  14. dubna 1974 (15:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Švédska: 7:55 Mats Åhlberg, 21:58 Håkan Wickberg, 36:57 Stefan Karlsson Branky Polska: 49:30 Mieczysław Jaskierski Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS), Josef Kompalla (GER) Vyloučení: 3:3 (1:0) Diváků: 5 317  14. dubna 1974 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Finska: 0:37 Veli-Pekka Ketola, 7:33 Seppo Repo, 11:42 Veli-Pekka Ketola, 23:13 Veli-Pekka Ketola, 25:12 Seppo Lindström, 47:25 Heikki Riihiranta, 53:47 Matti Murto Branky NDR: 43:27 Dietmar Peters Rozhodčí: Ove Dahlberg (SWE), Dan Guynn (USA) Vyloučení: 5:5 (0:0) Diváků: 7 927  15. dubna 1974 (15:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: nikdo Branky Švédska: 13:25 Dan Söderström, 41:52 Mats Åhlberg, 55:29 Stefan Karlsson Rozhodčí: Frank Larson, Dan Guynn (USA) Vyloučení: 5:4 (0:0) Diváků: 8 102  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Miroslav Dvořák – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Vladimír Veith.  Švédsko: Curt Larsson – Björn Johansson, Arne Carlsson, Kjell-Rune Milton, Lars-Erik Sjöberg, Thommy Abrahamsson, Gunnar Andersson, Karl-Johan Sundqvist – Dan Söderström, Mats Åhlberg, Anders Hedberg – Stefan Karlsson, Stig-Göran Johansson, Lars-Göran Nilsson – Willy Lindström, Per-Olov Brasar, Dan Labraaten.  15. dubna 1974 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SSSR: 4:30 Boris Michajlov, 11:08 Jurij Ljapkin, 19:35 Sergej Kapustin, 41:03 Alexandr Jakušev, 53:43 Alexandr Jakušev, 58:27 Vjačeslav Anisin Branky Finska: 50:28 Esa Peltonen Rozhodčí: Ove Dahlberg (SWE), Josef Kompalla (GER) Vyloučení: 4:2 (0:0, 2:0) + Juha Rantasila na 10 min. Diváků: 8 462  SSSR: Treťjak – Vasiljev, Gusev, Ljapkin, Lutčenko, Šatalov, Kuzněcov – Michajlov, Petrov, Charlamov – Malcev, Šadrin, Jakušev – Anisin, Repněv, Kapustin.  Finsko: Valtonen – Rantasila, Riihiranta, S. Lindström, Marjamäki, Suoraniemi, Saari – Tamminen, Ketola, Esa Peltonen – Oksanen, Jorma Peltonen, Ahokainen – Repo, Murto, Sutinen.  16. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 5:26 Jan Suchý, 9:17 Jan Suchý, 13:22 Václav Nedomanský, 29:54 Vladimír Martinec, 30:20 Bohuslav Šťastný, 33:32 Vladimír Martinec, 44:23 Ivan Hlinka, 48:20 Bohuslav Ebermann, 56:51 Ivan Hlinka Branky NDR: 35:30 Frank Braun, 57:27 Peter Prusa Rozhodčí: Ove Dahlberg (SWE), Unto Viitala (FIN) Vyloučení: 2:2 (0:1) Diváků: 6 141  ČSSR: Jiří Crha – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Vladimír Veith (Josef Paleček), Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Augusta.  NDR: Joachim Hurbanek – Hartwig Schur, Frank Braun, Dieter Huschto, Dietmar Peters, Bernd Karrenbauer, Dieter Frenzel – Hartmut Nickel, Peter Slapke, Rolf Bielas – Dieter Simon, Rainer Patschinski, Joachim Stasche – Reinhard Karger, Peter Prusa, Gerhard Müller  16. dubna 1974 (20:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Polska: nikdo Branky SSSR: 1:07 Alexandr Gusev, 1:19 Jurij Lebeděv, 11:39 Sergej Kapustin, 17:43 Sergej Kapustin, 18:11 Vjačeslav Anisin, 19:25 Vladimir Šadrin, 24:10 Alexandr Gusev, 25:31 Jurij Lebeděv, 28:20 Boris Michajlov, 35:27 Alexandr Jakušev, 35:37 Vjačeslav Anisin, 37:00 Sergej Kapustin, 38:53 Jurij Lebeděv, 46:14 Vjačeslav Anisin, 51:49 Boris Michajlov, 56:46 Alexandr Malcev, 59:59 Alexandr Malcev Rozhodčí: Josef Kompalla (GER), Raimo Sepponen (FIN) Vyloučení: 1:1 (0:0, 0:1) Diváků: 6 224  17. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Švédska: 2:04 Willy Lindström, 15:58 Anders Hedberg, 21:49 Stefan Karlsson, 23:05 Willy Lindström, 29:16 Björn Johansson, 47:12 Per-Olov Brasar, 47:42 Anders Hedberg, 53:29 Willy Lindström, 56:48 Anders Hedberg Branky NDR: 19:55 Dieter Huschto, 20:32 Peter Slapke, 36:49 Dieter Huschto Rozhodčí: Aleš Pražák (TCH), Raimo Sepponen (FIN) Vyloučení: 1:2 (0:0) Diváků: 6 612  17. dubna 1974 (20:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Finska: 17:23 Esa Peltonen, 30:11 Seppo Ahokainen, 34:56 Henry Leppä, 39:00 Jorma Peltonen, 44:03 Juhani Tamminen, 50:50 Harri Linnonmaa Branky Polska: 32:54 Tadeusz Kacik, 36:59 Tadeusz Kacik Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS), Dan Guynn (USA) Vyloučení: 0:2 (1:0) Diváků: 8 470 18. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 3:20 Jiří Holík Branky SSSR: 33:58 Boris Michajlov, 34:53 Alexandr Jakušev, 39:21 Alexandr Malcev Rozhodčí: Josef Kompalla (GER), Frank Larsen (USA) Vyloučení: 3:6 (1:0) + Gennadij Cygankov na 5 min. Diváků: 8 470  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Josef Paleček (Vladimír Veith), Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec (Josef Paleček), Richard Farda, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Augusta.  SSSR: Vladislav Treťjak – Valerij Vasiljev, Alexandr Gusev, Gennadij Cygankov, Jurij Ljapkin, Jurij Šatalov, Vladimir Lutčenko – Boris Michajlov, Vladimir Petrov (Alexandr Malcev), Valerij Charlamov – Alexandr Malcev (Vladimir Petrov), Vladimir Šadrin, Alexandr Jakušev – Vladimir Repněv, Vjačeslav Anisin, Sergej Kapustin.  18. dubna 1974 (20:30) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Finska: 28:01 Henry Leppä, 38:24 Lasse Oksanen Branky Švédska: 5:42 Håkan Pettersson, 21:37 Anders Hedberg, 22:05 Willy Lindström, 25:53 Anders Hedberg, 53:09 Anders Hedberg, 53:50 Willy Lindström Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS), Dan Guynn (USA) Vyloučení: 4:5 (0:1) Diváků: 8 466  Finsko: Valtonen – Rantasila, Riihiranta, Suoraniemi, Marjamäki, S. Lindström, Öystila – Tamminen, Ketola, Esa Peltonen – Leppä, Sutinen, Limmonmaa – Oksanen, Jorma Peltonen, Ahokainen – Murto.  Švédsko: Larsson – Björn Johansson, Carlsson, Milton, Sjöberg, Thommy Abrahamsson, Andersson – Karlsson, S. G. Johansson, Labraten – Söderström, Åhlberg, Hedberg – Willy Lindström, Brasar, Pettersson.  19. dubna 1974 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky NDR: 9:27 Rüdiger Noack, 14:14 Rainer Patschinski, 53:16 Bernd Karrenbauer Branky Polska: 7:22 Tadeusz Kacik, 9:51 Józef Słowakiewicz, 36:21 Józef Słowakiewicz Rozhodčí: Frank Larsen (USA), Raimo Sepponen (FIN) Vyloučení: 2:4 Diváků: 7 075  20. dubna 1974 (14:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SSSR: 6:30 Valerij Charlamov, 23:58 Vladimir Šadrin, 34. Alexandr Malcev Branky Švédska: 36:56 Per-Olov Brasar Vyloučení: 3:3 (0:1) Rozhodčí: Josef Kompalla (GER), Unto Viitala (FIN) Diváků: 8 471  SSSR: Treťjak – Vasiljev, Gusev, Cygankov, Ljapkin, Lutčenko, Šatalov – Michajlov, Malcev, Charlamov – Lebeděv, Šadrin, Jakušev – Anisin, Repněv, Kapustin – Bodunov.  Švédsko: Ch. Abrahamsson – Thommy Abrahamsson, Andersson, Milton, Sjöberg, Björn Johansson, Carlsson – Willy Lindström, Brasar, Pettersson – Labraten, Wickberg, Karlsson – Söderström, Åhlberg, Hedberg.  20. dubna 1974 (18:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 2:35 Vladimír Veith, 47:38 Vladimír Martinec, 49:58 Bohuslav Šťastný, 57:36 Jiří Holík Branky Finska: 8:54 Juhani Tamminen, 15:30 Veli-Pekka Ketola, 32:53 Seppo Ahokainen, 33:15 Timo Sutinen, 58:02 Veli-Pekka Ketola Rozhodčí: Dan Guynn, Frank Larsen (USA) Vyloučení: 0:1 (0:0) Diváků: 8 470  ČSSR: Jiří Crha – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kužela, Jan Suchý, Jiří Neubauer – Vladimír Veith, Václav Nedomanský, Jiří Holík – Vladimír Martinec, Jiří Kochta, Bohuslav Šťastný – Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Augusta.  Finsko: Jorma Valtonen – Juha Rantasila, Heikki Riihiranta, Seppo Suoraniemi, Timo Saari, Seppo Lindström, Pekka Marjamäki – Juhani Tamminen, Veli-Pekka Ketola, Esa Peltonen – Henry Leppä, Matti Murto, Harri Linnonmaa – Lasse Oksanen, Jorma Peltonen, Seppo Ahokainen – Timo Sutinen

Statistiky.

Soupiska SSSR.

1. SSSR Brankáři: Vladislav Treťjak, Alexandr Sidělnikov. Obránci: Alexandr Gusev, Valerij Vasiljev, Vladimir Lutčenko, Jurij Ljapkin, Gennadij Cygankov, Jurij Šatalov, Viktor Kuzněcov. Útočníci: Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov, Alexandr Malcev, Vladimir Šadrin, Alexandr Jakušev, Jurij Lebeděv, Vjačeslav Anisin, Alexandr Bodunov, Vladimir Repněv, Sergej Kapustin. Trenéři: Vsevolod Bobrov, Boris Kulagin.

Soupiska Československa.

2. Československo Brankáři: Jiří Holeček, Jiří Crha. Obránci: Oldřich Machač, – František Pospíšil, Milan Kužela, Jiří Bubla, Jan Suchý, Jiří Neubauer, Miroslav Dvořák. Útočníci: Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Jiří Holík, Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný, Bohuslav Ebermann, Ivan Hlinka, Josef Augusta, Vladimír Veith, Josef Paleček. Trenéři: Karel Gut, Ján Starší.

Soupiska Švédska.

3. Švédsko Brankáři: Christer Abrahamsson, Curt Larsson. Obránci: Thommy Abrahamsson, Gunnar Andersson, Arne Carlsson, Björn Johansson, Kjell-Rune Milton, Lars-Erik Sjöberg, Karl-Johan Sundqvist. Útočníci: Per-Olov Brasar, Anders Hedberg, Stig-Göran Johansson, Stefan Karlsson, Dan Labraaten, Willy Lindström, Lars-Göran Nilsson, Ulf Nilsson, Håkan Pettersson, Dan Söderström, Håkan Wickberg, Mats Åhlberg. Trenér: Kjell Svensson, Per Agne Karlström.

Soupiska Finska.

4. Finsko Brankáři: Jorma Valtonen, Stig Wetzel, Anti Leppänen. Obránci: Juha Rantasila, Heikki Riihiranta, Seppo Suoraniemi, Timo Saari, Seppo Lindström, Pekka Marjamäki, Jauko Öystilä. Útočníci: Juhani Tamminen, Veli-Pekka Ketola, Esa Peltonen, Henry Leppä, Timo Sutinen, Seppo Ahokainen, Harri Linnonmaa, Matti Murto, Jorma Peltonen, Lasse Oksanen, Seppo Repo. Trenér: Kalevi Numminen.

Soupiska Polska.

5. Polsko Brankáři: Walery Kosyl, Andrzej Tkacz. Obránci: Ludwik Czachowski, Robert Góralczyk, Adam Kopczyński, Jerzy Potz, Stanisław Fryźlewicz, Andrzej Słowakiewicz. Útočníci: Mieczysław Jaskierski, Jan Szeja, Józef Słowakiewicz, Walenty Ziętara, Tadeusz Kacik, Wiesław Tokarz, Leszek Tokarz, Stefan Chowaniec, Jan Piecko, Józef Batkiewicz, Tadeusz Obłój, Karol Żurek. Trenér: Vladimir Jegorov, Mieczysław Chmura.

Soupiska NDR.

6. NDR Brankáři: Joachim Hurbanek, Wolfgang Fischer. Obránci: Frank Braun, Bernd Engelmann, Dieter Frenzel, Dieter Huschto, Bernd Karrenbauer, Dietmar Peters, Hartwig Schur. Útočníci: Rolf Bielas, Reinhard Karger, Gerhard Müller, Hartmut Nickel, Rüdiger Noack, Rainer Patschinski, Peter Prusa, Dieter Simon, Peter Slapke, Joachim Stasche, Ralf Thomas. Trenér: Joachim Ziesche, Hirche.

MS Skupina B.

USA – Japonsko 7:4 (2:0, 0:2, 5:2)  21. března 1974 – Lublaň  21. března 1974 – Lublaň  21. března 1974 – Lublaň  21. března 1974 – Lublaň  22. března 1974 – Lublaň  22. března 1974 – Lublaň  23. března 1974 – Lublaň  23. března 1974 – Lublaň  24. března 1974 – Lublaň  24. března 1974 – Lublaň  24. března 1974 – Lublaň  24. března 1974 – Lublaň  25. března 1974 – Lublaň  25. března 1974 – Lublaň  26. března 1974 – Lublaň  26. března 1974 – Lublaň  27. března 1974 – Lublaň  27. března 1974 – Lublaň  27. března 1974 – Lublaň  27. března 1974 – Lublaň  29. března 1974 – Lublaň  29. března 1974 – Lublaň  29. března 1974 – Lublaň  29. března 1974 – Lublaň  30. března 1974 – Lublaň  30. března 1974 – Lublaň  30. března 1974 – Lublaň  30. března 1974 – Lublaň

MS Skupina C.

Itálie – KLDR 11:2 (1:2, 4:0, 6:0)  8. března 1974 – Grenoble  8. března 1974 – Grenoble  8. března 1974 – Lyon  8. března 1974 – Gap  9. března 1974 – Grenoble  9. března 1974 – Grenoble  9. března 1974 – Lyon  9. března 1974 – Gap  11. března 1974 – Grenoble  11. března 1974 – Grenoble  11. března 1974 – Lyon  11. března 1974 – Gap  12. března 1974 – Grenoble  12. března 1974 – Grenoble  12. března 1974 – Lyon  12. března 1974 – Gap  14. března 1974 – Grenoble  14. března 1974 – Grenoble  14. března 1974 – Lyon  14. března 1974 – Gap  15. března 1974 – Grenoble  15. března 1974 – Grenoble  15. března 1974 – Lyon  15. března 1974 – Gap  17. března 1974 – Grenoble  17. března 1974 – Grenoble  17. března 1974 – Lyon  17. března 1974 – Ga

41. mistrovství světa a 52. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 5. – 20. dubna 1974 v Helsinkách ve Finsku.

Die Spiele der 41. A-Eishockey-Weltmeisterschaften und der 52. Eishockey-Europameisterschaft im Jahre 1974 fand im finnischen Helsinki statt. Insgesamt nahmen an den drei Gruppen der Weltmeisterschaften 22 Mannschaften teil, darunter nach langer Zeit wieder einmal Australien sowie als WM-Neuling Nordkorea.


Historie.

Po únorové revoluci v Rusku (1917) byla v Lotyšsku ustanovena moc sovětů a země se stala prakticky autonomní ruskou republikou. V únoru 1918 bylo celé území Lotyšska obsazeno Německem. 3. března podepsalo sovětské Rusko s Německem Brestlitevský mír, tuto smlouvu však 13. listopadu 1918 anulovalo. Po odchodu Němců bylo 18. listopadu na části území vyhlášeno nezávislé Lotyšsko. To však muselo čelit útokům ze sovětského Lotyšska, kde byla v lednu 1919 vyhlášena Sovětská socialistická republika Lotyšska. Vláda premiéra Kārlise Ulmanise objednala u známého lotyšského umělce Julijse Maderniekse návrhy lotyšských bankovek. Na nich byl ve středu emblém, který se poté užíval i na známkách a vojenských praporech. Stal se tak de facto prvním státním znakem nezávislého Lotyšska, i když oficiálně (jako státní znak) nebyl nikdy přijat. Emblém byl tvořen sluncem se sedmnácti vlnitými paprsky, symbolizující počet ujezdů Ruska osídlených Lotyši. Dále byly na emblému tři pěticípé hvězdy s písmenem "L" a stuha v barvách lotyšské vlajky.  Prosovětská Sovětská socialistická republika Lotyšska schválila 15. ledna 1919 v Rize ústavu ve které byl v článku č. 31 popsán (nedostatečně) státní znak: „"Znak Socialistické sovětské republiky Lotyšska se skládá z rudé hvězdy, v jejímž středu je vyobrazena kosa a kladivo a jež je obklopena ozubeným kolem. Okolo ní jsou nápisy 'Socialistická sovětská republika Lotyšska' a 'Proletáři všech zemí, spojte se!'" Dle dochovaných vyobrazení byl výjev umístěn do rudého, zlatě lemovaného, kruhového pole. ozubené kolo bylo zlaté, rudá hvězda zlatě lemovaná. Nástroje byly zlaté, překřížené a umístěny do kruhového, rudého, zlatě lemovaného pole uvnitř hvězdy. Nápisy byly kolem ozubeného kola, v horní polovině VISU ZEMLJU PROLETARIEŠI SAVIENOJATÍES! a v dolní černý (o něco menší) název republiky v lotyšštině (LATVIJAS SOC. PADOMJU REPUBLIKA). 13. ledna 1920 bylo území SSRL dobyto Lotyšskou republikou a útvar zanikl. 11. srpna 1920 uznal Sovětský svaz nezávislost Lotyšska.  15. června 1921 byl schválen ústavodárným shromážděním nový znak, který ztvárnil Rihards Zariņš. Tento znak je shodný se současným znakem.  V říjnu 1939 si Sovětský svaz vynutil smlouvu o vzájemné pomoci. 17. června 1940 vstoupila Rudá armáda na lotyšské území a 21. července byla vyhlášena Lotyšská sovětská socialistická republika, která byla 5. srpna začleněna do Sovětského svazu. Na mezinárodní úrovni byla země reprezentována sovětskými symboly.  25. srpna 1940 byl při přijetí ústavy Lotyšské SSR zaveden kromě vlajky i nový státní znak sovětské republiky. V článku č. 116 byl popsán takto: „Státní znak Lotyšské sovětské socialistické republiky znázorňuje zlatý srp a kladivo, které jsou obklopeny klasy, v paprscích slunce, jež vychází z moře; v horní části znaku je pěticípá zlatá hvězda, dole na stuze, která svazuje klasy jsou nápisy v lotyšském jazyce – ve středu „Latvijas PSR” a po stranách „Visu zemju proletārieši, savienojisties!” a v ruštině „Пролетарии всех стран, соединяйтесь!” Nedostatečný popis je možno doplnit dle historických oficiálních vyobrazení: moře bylo světle modré s vlnovkami, klasy světle zelenavě žluté s tmavším odstínech na stéblech a v zastíněných místech, stuha byla rudá s tmavším odstínem v zastíněných místech, půlkruh slunce byl bílý a další figury (paprsky slunce, texty nápisů, kontury klasů, stuhy, hvězdy, srp s kladivem) byly tmavě hnědé.  Zkřížené srp s kladivem na znaku byl symbol „nerozborného svazku dělníků a rolníků”, klasy představovaly „tvořivou práci lidu, zdroj blahobytu”. Moře symbolizovalo Baltské moře a lotyšské rybáře. Vycházející slunce bylo symbolem „nového jasného života”. Stuha s nápisem připomínala socialistické zřízení a hvězda byla symbolem „věrnosti republiky principům proletářského internacionalismu”. (není obrázek)  V roce 1979 byla ve Výnosu o státním znaku Lotyšské SSR změněna barva hvězdy ze zlaté na červenou. Zároveň byly upřesněny barvy a kontury znaku.  Po sílícím secesionistickém hnutí byla 7. října 1988 uznána Nejvyšším sovětem Lotyšské SSR za národní symbol země vlajka Lotyšské republiky z let 1918–1940. 15. února 1990 schválil (s účinností od 27. února) týž orgán zákon o provedení ústavních změn a dle článku 168 se stal státním znakem lotyšský znak z let 1921–1940. 4. května 1990 přijal stále stejný orgán deklaraci o svrchovanosti v rámci SSSR a vypustil z názvu republiky slova sovětská a socialistická. 21. srpna 1991 byla vyhlášena plná nezávislost Lotyšska.  1. ledna 1999 byl zákonem "O státním znaku Lotyšska" stanoven i malý a střední státní znak Lotyšska.  13. března 2003 byl státní znak a jeho užívání (naposledy) uzákoněn.

Znaky historických regionů.

V lotyšské ústavě jsou uvedeny čtyři kulturní a historické regiony.

Státní znak Lotyšska je uzákoněn ve třech variantách: Velký znak je tvořen děleným, od středu polceným štítem. V horním, modrém poli je zlaté, rostoucí slunce s 21 paprsky (11 širokých a mezi nimi 10 úzkých). V heraldicky pravém, dolním, stříbrném poli je červený lev, v pravém, červeném poli je stříbrný gryf s taseným mečem. Nad štítem jsou tři zlaté, plnější, pěticípé hvězdy. Jako štítonoši jsou použiti červený lev a stříbrný gryf ze znaku stojící na dubových ratolestech, které jsou svázány stuhou v národních barvách.

Das Wappen Lettlands wurde nach der Proklamation der Republik Lettland (18. November 1918) von Rihards Zariņš gestaltet und thematisiert die nationale Souveränität Lettlands.


Vývoj.

Počátkem 60. let začaly Spojené království a Francie spolupracovat na vývoji nového nadzvukového bojového letadla, které mělo zároveň sloužit k výcviku pilotů. Výsledkem byl letoun SEPECAT Jaguar, který se nakonec dokonale osvědčil v roli bojového stroje. Původní požadavek Francie na cvičné letadlo se tak nenaplnil. Proto začala Francie rozvíjet spolupráci s tehdejším Západním Německem, které potřebovalo nahradit své zastaralé bojové stroje Fiat G.91. Technická specifikace nového stroje vznikla v roce 1968 a v červenci 1969 byla podepsána dohoda o společném vývoji a výrobě. Na základě dohody měla každá ze zemí zakoupit 200 strojů, přičemž výroba měla probíhat v obou státech. Výsledkem mělo být podzvukové letadlo, jehož pohon budou zajišťovat motory SNECMA-Turbomeca Larzac. Německo mělo negativní zkušenosti spojené s haváriemi svých jednomotorových letounů Lockheed F-104 Starfighter, proto hned od začátku prosazovalo koncept dvoumotorového letadla.  Své návrhy předložily tři skupiny výrobců:  Vítězem soutěže se v červenci 1970 stal návrh TA501 od týmu Breguet-Dassault-Dornier. V roce 1971 byly společnosti Dassault a Breguet sloučeny do firmy Avions Marcel Dassault-Breguet Aviation, která dostala za úkol vyrobit dva prototypy nového letadla. Další dva prototypy postavil Dornier v Německu. Jako první se do vzduchu vznesl francouzský prototyp 26. října 1973 a jeho německý protějšek ho následoval o necelé tři měsíce později.  Ještě v září 1973 k programu přistoupila i Belgie, která pro své letectvo objednala 33 kusů letounu.  Sériová výroba byla rozdělena mezi společnosti Dassault, Dornier a belgickou SABCA, z nichž každá vyráběla část dílů letounu (Dassault: střední část trupu; Dornier: křídlo, zadní část trupu a ocasní plochy; SABCA: špici trupu a křídelní klapky) a současně provozovala montážní linku kompletující letouny ze subsestav dodávaných ostatními výrobci.  V květnu 1979 začalo Francouzské letectvo nahrazovat zastaralé T-33 Silver Star, Mystère IV a Fouga Magister novými Alpha Jet E (E jako École, t. j. školní). Francie nakonec neobjednala 200 letadel jak se původně plánovalo. Snížila tento počet na 176 kusů a ty byly dodány do roku 1985.  Západní Německo nemělo zájem o letadla ve cvičné verzi. Preferovalo výcvik na amerických strojích, který němečtí piloti podstupovali na amerických základnách. Dodávky bojové verze Alpha Jet A (A jako Appui Tactique, t. j. taktická podpora) začaly v roce 1978 a byly ukončeny o 5 let později. Luftwaffe objednala celkem 175 strojů.

Konstrukce.

Alpha Jet je lehký hornoplošný letoun malých rozměrů. Na náběžné hraně křídel byl použit tzv. "psí zub", což je zářez, který zlepšuje aerodynamické vlastnosti letounu při vzletu a přistání. Křídla mají velké Fowlerovy klapky a po obou stranách trupu před ocasními plochami jsou brzdící štíty. Účinně zvyšují vztlak při přistání v malých rychlostech.  Tříbodový podvozek tvoří přední podvozková noha, která se zatahuje dozadu, zatímco nohy hlavního podvozku se zatahují do gondol motorů.  V gondolách ve spodní části trupu jsou umístěny dva proudové motory SNECMA Turbomeca Larzac 04-C5 o tahu 13,24 kN. Stroje Luftwaffe byly později modernizovány variantou Larzac 04-C20 o tahu 14,12 kN.  Kokpit má tandemové uspořádání sedadel a dva samostatné překryty. Zadní sedadlo se nachází ve vyšší poloze, což umožňuje instruktorovi mít směrem vpřed dobrý výhled. Francouzský Alpha Jet E byl vybaven vystřelovacími sedadly Martin Baker AJRM4, zatímco německý Alpha Jet A měl sedadla UPC/Stencel S-III-F3.  Francouzská letadla měla jen základní avionické vybavení, zatímco německé stroje disponovaly poměrně sofistikovaným navigačně-bojovým systémem. Ten se skládal z inerciálního navigačního systému Lear-Siegler, dopplerovského navigačního systému Litton a průhledového displeje Kaiser/VDO.  Obě provedení se mírně odlišují i vzhledem špičky trupu, která je u verze A ostře zašpičatělá, zatímco u varianty E má oblejší tvar. Obě varianty mají čtyři závěsné body pod křídlem a jeden v ose trupu, s celkovou nosností až 2 200 kg výzbroje. Podtrupový závěsník je primárně určen k nesení kontejneru s automatickým kanónem, buď DEFA ráže 30 mm či Mauser BK-27 ráže 27 mm.

Dassault/Dornier Alpha Jet je dvoumotorový lehký bojový a cvičný letoun určený pro pokračovací výcvik pilotů stíhacích letadel. Alpha Jet je výsledkem francouzsko-německé spolupráce, konkrétně firem Dassault a Dornier, která reflektovala podobné požadavky vzdušných sil obou zemí. Jak francouzské, tak německé letectvo provozovaly Alpha Jet ve velkém počtu, nejprve jako cvičný letoun a poté se rozhodly použít ho jako platformu pro lehký bojový letoun. V důsledku vojenských omezení po skončení studené války se Německo rozhodlo v 90. letech svou flotilu Alpha Jetů vyřadit a mnoho z nich prodalo jiným vojenským i civilním uživatelům. Alpha Jet byl přijat do výzbroje několika leteckých sil po celém světě a také se u některých z těchto uživatelů dočkal bojového nasazení.

Der Alpha Jet ist ein zweistrahliges Schulflugzeug und leichter Jagdbomber, insbesondere für Luftnahunterstützung. Er entstand aus einer Kooperation zwischen Deutschland und Frankreich Anfang der 1970er Jahre.