Život.

Narodil se v Telči 17. září 1886. V letech 1907–1909 sloužil u 6. dragounského pluku rakousko-uherské armády, v letech 1910–1914 působil jako osobní řidič hraběte Františka Alfréda Marii Harracha.  S hrabětem Harrachem se v červnu 1914 zúčastnil manévrů v Sarajevu a jako řidič byl také k dispozici následníkovi trůnu Františku Ferdinandovi d'Este. Dne 28. června 1914 vezl během slavnostní jízdy po městě Františka Ferdinanda, jeho ženu Žofii Chotkovou, guvernéra Oskara Potiorka a hraběte Harracha, během níž byl na následníka trůnu spáchán atentát. Sám Leopold se pokusil zabránit atentátu ze strany Gavrila Principa couvnutím zpět na druhou ulici, ale nebyl dost rychlý a Gavrilo Františka i Žofii zavraždil. Po atentátu byly Leopoldovi dány tři úkoly – poslat dopisy o smrti následníka trůnu rakouskému císaři Františkovi Josefovi I. a dětem Františka d'Este a také dát zprávu o smrti německému císaři Vilému II.  Později spolupracoval se soudem a vystupoval jako svědek atentátu a pomohl usvědčit Principa. Leopold byl následně odměněn 400 000 korunami císařem Karlem I., ty použil na koupi hospody v Brně. Tam se stal majitelem a často ukazoval část Žofiina zlatého náhrdelníku. Byl známý jako rázný krčmář, ale vedení hospody mu moc nešlo a nadělal dluhy. V opilosti se často dopouštěl excesů. V roce 1916 si vzal Annu Lhotskou, se kterou měl dvě děti, Františka a Alfréda. František ale brzy zemřel, ještě když bydleli ve Znojmě. Pár let na to se s ním jeho žena rozešla a Alfréd byl svěřen do péče matky. Zemřel v Brně 18. července 1926 na chronický zánět ledvin.

Leopold Lojka (17. září 1886 Telč – 18. července 1926 Brno), byl řidič vozu převážející rakouského následníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este během atentátu v Sarajevu.

Leopold Lojka (alternative Schreibweise Leopold Loyka; * 17. September 1886 in Teltsch, Mähren; † 18. Juli 1926 in Brünn) war ein österreichisch-ungarischer Chauffeur. Lojka wurde vor allem bekannt als Fahrer des Automobils, in dem Erzherzog Franz Ferdinand und seine Frau Sophie am 28. Juni 1914 in Sarajevo erschossen wurden.


Typy mimotělních zážitků.

Spontánní.

Během spánku.

Lidé kteří zažili mimotělní zážitek někdy označují předcházející počínající stav jako lucidní snění. V mnoha případech lidé, kteří popsali mimotělní zážitek, líčí, že byli na pokraji spánku, nebo že před mimotělním zážitkem už krátce spali. Velké procento těchto případů se vztahuje k situacím, kdy spánek nebyl příliš hluboký (z důvodu nemoci, zvuků v ostatních místnostech, emocionálního stresu, vyčerpání z přepracování, častého opětovného probuzení, atd.). V některých z těchto případů se lidé poté cítí bděle, polovina z nich zaznamenala pocit spánkové paralýzy.

Prožitek blízké smrti.

Další formou spontánních mimotělních zážitků jsou prožitky blízké smrti (NDE). Někteří lidé líčí, že měli mimotělní zážitek v době vážného fyzického traumatu, jako například při autonehodě, při větším chirurgickém zákroku nebo skoro utonutí.

Jako důsledek extrémní fyzické námahy.

Extrémní fyzická námaha během aktivit jako je například vysokohorské lezení nebo maraton může vyvolat mimotělní zážitek, podobný jako při prožitku blízké smrti (NDE). Někdy je popisován pocit pohledu ze země i vzduchu současně.

Záměrně vyvolané.

Jsou také známy metody záměrného vyvolání, předem promyšlených a vědomě kontrolovaných mimotělních zážitků. Více lidé se snažilo vyvinout techniky pro vyvolání takových mimotělních zážitků. Je dostatek jejich příkladů v mnoha populárních knihách na toto téma.  Stav bdělé mysli a spícího těla ("Mind Awake, Body Asleep"), je technika řízená vůlí, často využívaná jako způsob vyvolání mimotělních zážitků, kromě dalších technik. Při této technice je obvykle dosahováno mimotělního zážitku procvičováním lucidního snění. Jakmile jste uvnitř lucidního snu, můžete buď sen směřovat k mimotělnímu zážitku, nebo můžete snění úplně odstranit a tím získat přístup k základnímu stavu spánkové paralýzy, stavu ideálnímu pro vizualizaci oddělení od těla. Typy vizualizací se liší, některé běžně používané představy zahrnují lezení po lanu sloužící k "vytáhnutí" z vlastního těla, vznášení se mimo své tělo, "výstřel z děla" a další podobné metody. Tyto techniky jsou považovány za těžko použitelné pro lidi, kteří se nedokáží pořádně uvolnit. Jedním z příkladů takové techniky je populární technika Zlatého úsvitu, technika světelného těla ("Body of Light").

Mimotělní zkušenost nebo Mimotělní zážitek (z anglického "out-of-body experience - OBE" nebo někdy "OOBE") je psychologický fenomén osobních zážitků, které typicky zahrnují pocit vznášení se mimo své tělo a v některých případech vnímání fyzického těla z místa mimo své tělo.

Außerkörperliche Erfahrung (AKE), (OBE oder seltener OOBE), ist ein Erlebnis, bei dem sich die Betroffenen nach eigenen Angaben außerhalb ihres eigenen Körpers befinden, manche können dabei ihren eigenen ruhenden Körper betrachten (eine Variante einer Autoskopie).


Historie.

V roce 1954 začali interpreti v oblasti country and western i v oblasti hlavního proudu tehdejší populární hudby objevovat rhythm and blues. Ten byl do té doby určen téměř výhradně pro černošské městské obyvatelstvo USA. Prvním významným představitelem této tendence byl Bill Haley, jehož nahrávka Rock Around the Clock se stala v roce 1955 světovým hitem a je velmi často označována za první rock and rollovou skladbu, přestože již v čtyřicátých a na počátku padesátých let vznikaly skladby, které by bylo možno zařadit pod tento hudební styl. Významnou úlohu v rozvoji tohoto žánru sehrála americká nahrávací společnost jménem Chess Records, pod jehož křídly působili takoví velikáni jako Muddy Waters, Howlin ́ Wolf, Little Walker, Etta James, Bo Diddley či Chuck Berry. Neméně významnou kolébkou Rock and rollu bylo studio Sun Records v Memphisu, kde odstartoval svoji karieru mimo jiných i Elvis Presley, Jerry Lee Lewis, Roy Orbison, Charlie Rich, Carl Mann a Johnny Cash. Ve studiu Sun Recods natočil Elvis v roce 1954 svůj velký hit That ́s all right Mama, který vznikl jako coververze bluesové skladby černošského zpěváka Arthura Crudupa z roku 1946. Nepopiratelnou roli v šíření Rock and rollu sehrál jeho "praotec", americký DJ Alan Freed, který Rock 'n' roll protlačoval do svých pořadů a staral se úspěšně o jeho propagaci mezi posluchači. Byl to on kdo dal této muzice její název. Příběh Alana Freeda byl několikrát zfilmován. (American Hot Wax - V zajetí rytmu 1978, Mr. Rock and roll: The Alan Freed story - Otec Rock and rollu: Příběh Alana Freeda 1999). Alan Freed přiblížil černošskou muziku Little Richarda, The Moonglows, Frankie Lymona, Johnny Otise, Clyde Mc Phattera, Screamin ́ Jay Hawkinse a dalších bílému publiku. Jeho oblíbencem byl i Chuck Berry, jehož nahrávka Maybelline de facto protrhla hranice mezi bělochy a černochy ve Spojených státech, navzdory stále platícím rasovým zákonům. Chuck Berry poté zaznamenal raketový růst v popularitě. V roce 1957 vydal nahrávku "Sweet Little Sixteen", která měla naprosto fenomenální úspěch mezi posluchači rádií. Chuck Berry začal být poté i navzdory barvě své pleti zván do předních televizních pořadů a v roce 1958 definoval žánr Rock 'n' Roll svojí nahrávkou "Johnny B. Goode", kterou poté později NASA vyslala na oběžnou dráhu, jako symbol a ikonu hudby v historii lidstva; tato nahrávka je považována mezi kytaristy jako mistrovské dílo a nesmrtelný fenomén. Chuck Berry byl jako první umístěn do Rock 'n' Rollové síně slávy.  3. února 1959 je označován jako den, kdy zemřela hudba, kvůli letecké nehodě, která se odehrála nedaleko města Clear Lake v Iowě. Zemřeli při ní tři rokenroloví hudebníci Buddy Holly, Ritchie Valens a J. P. „The Big Bopper“ Richardson. Poté, co Buddy Holly ukončil spolupráci s The Crickets, dal pro své turné nazvané „Winter Dance Party“ dohromady novou kapelu, ve které byli Waylon Jennings, Tommy Allsup, a Carl Bunch. Turné se také zúčastnili hudebníci Ritchie Valens a The Big Bopper, kteří tak také propagovali své nahrávky. Turné bylo naplánováno na tři týdny a mělo zahrnovat 24 měst na středozápadě USA. Tato událost byla zfilmovaná v roce 1987 TV snímkem La Bamba. Rock and rollový velikán Eddie Cochran, známy např. svými skladbami Twenty flight Rock, Sommertime Blues, C ́mon everyboby, věnoval jako poctu Buddy Hollymu, Ritche Valensovi a Big Bopperovi baladu Three Stars (1959).  Ani tato nešťastná událost již nemohla zastavit Rock and roll, který žije dodnes, tak jak již v roce 1958 zpívala Doo Wopová kapela Danny and the Juniors ve své skladbě ROCK AND ROLL IS HERE TO STAY

Hudební stránka.

Rock 'n' Roll je charakteristický tím, že stojí na 12-taktovém blues systému (nejčastěji I - IV - V stupně v diatonické stupnici), velmi výjimečně na 16-taktovém blues systému. Často používané klíče jsou E, A, C a Bb dur (ve kterém hrál hojně Chuck Berry). V žánru se hodně využívá barových, respektive honky-tonk pián; kytar, bicích, bas a občas i elektronických varhan (nejznámější jsou asi Hammondovy varhany).

Nejčastější postupy/sekvence akordů.

I - I - I - I - IV - IV - I - I - V - IV - I - V  I - I - IV - IV - I - I - IV - IV - V - IV - I - I  IV - I - I - IV - IV - I - I - IV - IV - I - I - IV

Nejznámější nahrávky.

Bo Diddley - "Who Do You Love?" (1956) Buddy Holly - "Rave On" (1958) Chuck Berry - "Maybellene" (1955) Chuck Berry - "Sweet Little Sixteen" (1957) Chuck Berry - "Johnny B. Goode" (1958) Elvis Presley - "Jailhouse Rock" (1957) Jackie Brenston & His Delta-Cats - "Rocket 88" (1951) Jerry Lee Lewis - "Great Balls of Fire" (1957) Jerry Lee Lewis - "Whola Lotta Shakin goin on" (1957) Little Richard - "Long Tall Sally" (1958) Little Richard - "Good Golly, Miss Molly" (1956) Little Richard - "Tutti Frutti" (1957) The Big Bopper - "Chantilly Lace" (1958) Wanda Jackson - "Let ́s have a party" (1957)

Rock and roll (také známý jako rock 'n' roll nebo počeštěně rokenrol) je historické označení pro první etapu vývoje rockové hudby, hudební žánr, který se objevil v 50. letech 20. století v USA a rychle se rozšířil po celém světě. Vznikl propojením dvou hudebních stylů – černošského rhythm and blues a bělošského country and western. Nejranější dřevní forma rock and rollu je označována jako rockabilly, vokální forma též jako doo-wop. Na přelomu 50. a 60. let byly velmi populární další odnože rock and rollu – twist a surf music. Od poloviny 50. let 20. století se rock 'n' roll stal jedním z nejoblíbenějších hudebních stylů a tento stav trvá dodnes.

Rock ’n’ Roll (kurz für "Rock[ing] and Roll[ing]") ist ein nicht klar umrissener Begriff für eine US-amerikanische Musikrichtung der 1950er- und frühen 1960er-Jahre und das damit verbundene Lebensgefühl einer Jugend-Protestkultur.


Historie.

Buprenorfin byl objeven v roce 1960 a k léčbě bolesti se začal využívat v roce 1978. V polovině devadesátých let se začal oficiálně používat k substituční a detoxifikační léčbě, a to především ve Francii (v ČR i jinde ve světě byl ale již v osmdesátých letech řadou lékařů pro substituci používán lék Temgesic, primárně určený pro analgesii). V roce 2001 byl buprenorfinový lék Subutex registrován také v ČR. Předepisování Subutexu není vázáno na odbornost lékaře, jedinou podmínkou je (od roku 2003) použití tzv. „opiátového receptu“ (s modrým pruhem). V Praze a v Severních Čechách je Subutex běžně dostupný na černém trhu za cca trojnásobek ceny, za níž je proti předpisu prodáván v lékárnách. Ve zmíněných dvou regionech je spolu s heroinem druhou až třetí nejrozšířenější injekční drogou (po pervitinu).

Účinky.

Buprenorfin je smíšený antagonista / agonista opiátových receptorů. Má relativně dlouhý biologický poločas (cca 36 hodin), a proto působí déle než přírodní a semisyntetické opiáty (v opiu obsažený morfin, z opia připravovaný heroin), a déle než metadon.  Buprenorfin je výhodným analgetikem s nadprůměrně vysokou mírou bezpečnosti a podobně jako jiné opioidy má rovněž sedativní a mírně antidepresivní účinky. Buprenorfin a léky, jež ho obsahují (především Subutex a jeho generické obdoby) představují druhou nejrozšířenější skupinu takto používaných léků (po metadonu). Nehodí se k léčbě pacientů se silnou závislostí na opiátech, jimž může vyvolat různě výrazně vyjádřený abstinenční syndrom; v takových případech se k substituční léčbě užívá výhradně univerzálnější metadon.

Užívání.

Při polknutí léku s obsahem buprenorfinu je látka ve střevní stěně a v játrech téměř kompletně rozštěpena na neúčinné metabolity; proto se pro užívání buprenorfinu využívá výhradně parenterálních cest (mimo trávicí ústrojí): vstřebáním do sliznice z dutiny ústní (tabletou pod jazyk), vstřebáním do kůže (z náplasti) a injekcí či infúzí do žíly, případně injekcí do svalu či podkoží.

Nejznámější léky s obsahem buprenorfinu.

Buprenorfin obsahují např. tyto analgetické léky: BUPRETEC (vstřebáním do kůže, jen buprenorfin), TRANSTEC (vstřebáním do kůže, jen buprenorfin).  Pro analgesii a zklidnění zvířat se v některých zemích užívá veterinární lék Vetergesic (injekčně do svalu, jen buprenorfin). Léků s obsahem buprenorfinu se ale od začátku tisíciletí, kdy vypršel patent firmy Reckit Beckinser, začala vyrábět ve formě generik celá řada, a to především v Indii a ve Francii.  Ke konci roku 2018 není v České republice registrován žádný lék s buprenorfinem, který by byl určen pro intravenózní aplikaci.

Substituční léčba.

Pro substituční léčbu při závislosti na opioidech je určen SUBUTEX (sublingvální užití, jen buprenorfin), SUBOXONE (sublingvální užití, buprenorfin s příměsí naloxonu), ADDNOK (sublingválně, jen buprenorfin) a RAVATA (sublingválně, jen buprenorfin). Všechny tyto léky si závislí pacienti hradí sami s výjimkou léku SUBOXONE, kde může část ceny hradit zdravotní pojišťovna.

Zneužívání léků s obsahem buprenorfinu.

Přestože se u léků pro substituční a detoxifikační léčbu (Subutex, Suboxone, a jejich obdoby např. Ravata, Buprenorphine) doporučuje výhradně sublingvální užití, zejména Subutex a jeho generické obdoby jsou mimo lékařskou indikaci (na nelegální drogové scéně, kam prosakují různými způsoby z legálních zdrojů) užívány především injekčně po rozpuštění ve vodě, a to buď samy, nebo v nebezpečné kombinaci s jinými psychoptropními látkami – nejčastěji sedativy, anxiolytiky nebo alkoholem. To s sebou nese všechna nebezpečí injekčního užívání: především riziko infekcí a při sdílení injekčního náčiní šíření těchto infekcí v populaci uživatelů drog a následně sexuálním přenosem (AIDS, virové hepatitidy) i do populace neužívající drogy; u Subutexu je další možnou komplikací neinfekční zánět žil a osrdečníku, způsobený farmakologicky neúčinnými příměsemi, jež jsou v tabletách. U kombinace s jinými léky nebo alkoholem se zvyšuje pro buprenorfin jinak velmi nízké nebezpečí smrtelného předávkování.  Suboxone, který byl uveden na český farmaceutický trh na konci roku 2007, snižuje atraktivitu injekčního užívání léku, protože u většiny uživatelů léčí abstinenční příznaky jen po sublingválním užití (buprenorfin se vstřebá, naloxon nikoliv); při injekčním užití ale působí i naloxon, který je čistým antagonistou opiátových receptorů – vytlačuje z nich čisté agonisty (jako je heroin a morfin) a snižuje agonistické účinky buprenorfinu, což by podle záměru výrobce mělo mít za následek vesměs spíše prohloubení abstinenčních příznaků než úlevu od nich a tedy nepřítomnost tohoto léku na černém trhu. Stále více studií však naznačuje, že tento předpoklad se nenaplňuje a Suboxone se v zemích, kde je dostupný, dostává na černý trh a je tam i zneužíván. Zdá se tedy, že pro značnou část uživatelů buprenorfinu neplní naloxon plánovanou „odrazující“ funkci.

Buprenorfin (buprenorfin hydrochlorid), je syntetický opioid, parciální agonista / antagonista (tzv. dualista) opiátových receptorů. Je složkou řady humánních a veterinárních léků, využívaných především k analgezii (léčbě bolesti) a k substituční a detoxifikační léčbě závislosti na opiátech a opioidech. Tyto léky se užívají injekčně, sublingválně (vstřebáním do sliznice pod jazykem) a transdermálně (vstřebáním do kůže, kam se uvolňují z náplastí). Některé léky s obsahem buprenorfinu jsou uživateli drog užívány bez lékařské indikace – buď pro tzv. „divokou substituci,“ nebo přímo „jako droga“.

Buprenorphin ist ein stark wirksames Schmerzmittel (Analgetikum) aus der Gruppe der Opioide, das vor allem zur Behandlung ausgeprägter Schmerzen verwendet wird. Buprenorphin hat eine partialagonistische Wirkung mit hoher Affinität zu μ-Rezeptoren.


Historie.

Ropovod byl navržen v roce 1993. Mezi lety 1996 a 2000 na něj byly vypracovány studie proveditelnosti americkou vládní agenturou TDA a společností Halliburton. 27. prosince 2004 podepsali premiéři Albánie, Severní Makedonie a Bulharska poslední politické oznámení, následované memorandem porozumění mezi představiteli zmíněných zemí a Tedem Fergusonem, prezidentem a výkonným ředitelem společnosti AMBO. 30. října 2006 podepsaly Albánie a Severní Makedonie protokol o vytyčení trasy ropovodu. Vstupními místy budou vesnice Stebleve v Albánii a Lakaica v Severní Makedonii. Později v témže roce byl podobný protokol podepsán mezi Severní Makedonií a Bulharskem.  31. ledna 2007 podepsaly všechny tři země trilaterální úmluvu o stavbě tohoto ropovodu. Tento dokument byl ratifikován parlamenty všech tří zemí a určil stavbu, provoz a údržbu ropovodu.

Popis.

Tento trans-balkánský ropovod bude dlouhý 894 km. Jeho účelem je obejít turecké úžiny v dopravě ropy z Ruska a oblasti Kaspického jezera. Předpokládané náklady mají činit 1,5 mld dolarů. Po dokončení má být schopen dopravit 750 tisíc barelů (119 tun) ropy denně. Po trase ropovodu budou postaveny čtyři čerpací stanice, dvě v Bulharsku, jedna v Severní Makedonii a jedna v Albánii. Předběžnou studii návrhovou a inženýrskou studii (FEED) připraví společnost KBR.  Ještě je potřeba provést studie o zásahu na životní prostředí a získat stavební licence, takže se předpokládá, že stavba bude započata na podzim či zimu roku 2008. Plného provozu má být podle předpokladů v roce 2011.

Společnost AMBO.

Ropovod má postavit a spravovat v USA registrovaná albánsko-makedonsko-bulharská ropná společnost AMBO ("Albanian Macedonian Bulgarian Oil Corporation"). Projekt zaštítila americká vláda, která financovala studii proveditelnosti.

Ropovod AMBO ("AMBO pipeline") je plánovaný ropovod z bulharského města Burgas při západním pobřeží Černého moře přes Severní Makedonii do albánského přístavního města Vlorë na pobřeží Jaderského moře.

Die AMBO-Ölpipeline der "Albania-Macedonia-Bulgaria-Oil"-Betreibergesellschaft ("AMBO LLC") ist eine geplante, 895 Kilometer lange Pipeline, die Rohöl von der bulgarischen Hafenstadt Burgas am Schwarzen Meer über Nordmazedonien zum albanischen Adria-Hafen Vlora transportieren soll. 1993 wurde mit der Planung begonnen. Baubeginn sollte Ende 2008 sein, mit der Fertigstellung war für 2012 gerechnet worden. Danach sollen 750.000 Barrel Erdöl pro Tag durch die Pipeline fließen, um den Erdöltransport mit Tankschiffen durch den Bosporus zu entlasten. Von Vlora aus soll das aus den Ländern um das Kaspische Meer stammende Erdöl mit Tankschiffen zu den Häfen Rotterdam und New York weiter transportiert werden.


Příběh.

Thorfinn a Askeladd.

Děj se odehrává na počátku 11. století v Dány kontrolované Anglii. Hlavní postavou je Thorfinn, syn bývalého vikinského válečníka Thorse, který dezertoval z dánské armády. Dezerce je ale trestána smrtí, a proto Thors kdysi tajně utekl se svou ženou a novorozenou dcerou na Island, zatímco ostatní si mysleli, že zemřel v bitvě na moři. Po několika letech je Thors nalezen, avšak vzhledem k tomu, že patřil mezi nejlepší válečníky, je mu nabídnuto prominutí trestu, pokud se vrátí. Zároveň je však najat žoldnéř Askeladd, aby ho zabil, což se na jedné Thorsově výpravě stane. Vraždě svého otce je přítomen i malý Thorfinn, který se poté připojí k Askeladdovi a jeho mužům s myšlenkou na pomstu. Chce ji však vykonat v řádném souboji s Askeladdem. Aby však Askeladd přijal výzvu k souboji, musí Thorfinn vždy splnit nějaký těžký úkol. I když jej však splní, vždy s Askeladdem prohraje.  Askeladd se poté angažuje v dánské invazi do Anglie, kde se Thorfinn střetne s Thorkellem, strýcem jeho matky, o kterém doposud nevěděl. Později se setkají znovu při Askeladdovém úkolu osvobodit prince Knuta ze zajetí, což se nakonec podaří. Princ Knut je nesmělý, stranící se společnosti a mluví jen přes svého opatrovatele Ragnara. Askeladd je poté pronásledován Thorkellovou armádou, která chce zpátky získat prince jako rukojmí. Rozhodne se tedy jít přes Wales, aby unikl. Průchod zemí mu je ale umožněn pouze za podmínky, že Wales nebude Dány napaden. Jako důkaz, že Wales bude ochráněn předloží Askeladd fakt, že je potomkem krále Artuše. Z Walesu se dostanou do Mercie. Ragnar začne překážet Askeladdovi a je na jeho příkaz zabit. Před svou smrtí však ještě stihne říct, že nepřítelem prince Knuta je samotný král, který se ho snaží zabít, aby zbyl jen jeden ze dvou bratrů a trůn měl tak jen jednoho následníka. Princi Knutovi je pak řečeno, že Ragnar byl zabit nepřítelem. Ačkoliv je zprvu zdrcený, později se vzchopí a stává se více mužnějším a tvrdším než předtím. Knut sjednotí pod své velení Thorkellovy muže a zbylých pár členů Askeladdovy družiny, pobité Thorkellovou armádou. Askeladd se nakonec princi přizná, že Ragnara zabil on, princ však chce aby mu sloužil dál a nahradil tak Ragnara, jak nejlépe dovede.  Knut začne připravovat plány na zavraždění krále a získání koruny. Na recepci král pronesl svůj plán o napadení Walesu a Irska příští jaro. Aby tomu Askeladd zabránil, zabije krále přímo na recepci a spoustu dalších přítomných, předstíraje šílenství. Knut pochopí jeho úmysly, okamžitě se ujme velení a zabije Askeladda, čímž si zajistí autoritu u ostatních – což byl ostatně Askeladdův plán. Thorfinn, který náhle spatří umírajícího Askeladda, se v šoku pokusí zabít Knuta, jelikož Thorfinn měl být tím, kdo měl Askeladda zabít. Nepodaří se mu to a je zastaven Thorkellem. Knut se rozhodne ho ušetřit, a ačkoliv by měl být zabit, je pouze uvržen do otroctví.

Ketilova farma.

Děj se nyní přesouvá o rok později. Leif Ericson, přítel Thorse, se marně snaží najít Thorfinna už od doby jeho zmizení a odvézt ho zpátky k rodině, domů na Island. Ví, že byl uvržen do otroctví, a tak pátrá a skupuje jakékoliv otroky se jménem Thorfinn. Thorfinn mezitím pracuje jako otrok na Ketilově farmě, kde se obecně zachází s otroky velmi dobře a platí, že po obdělání určité plochy půdy dostanou svobodu. Ketil Thorfinnovi přikoupí na pomoc druhého otroka, Einara, a rychle se spolu spřátelí. Einar se farmě zamiluje do místní dívky Arneis, která sem tam slouží v kuchyni a je Ketilovou milenkou. Ta však jako jediná zřejmě nikdy svobodu nedostane, jelikož je Ketilovi velmi blízká. Thorfinn s Einarem se spřátelí také s již starým Ketilovým otcem a Snakem, velitelem stráží na farmě. Thorfinn také často trpí nočními můrami, ve kterých se ocitá na bojišti, kde spolu mrtví bojují a snaží se k němu prodrat, aby jej stáhli mezi sebe. Zpočátku považuje Thorfinn tuhle vizi za děsivou verzi Valhally, místa, kde padlí vikingové vedou nekonečný boj mezi sebou. Jednou se ale ve snu objeví Askeladd, který mu ukáže, že to není Valhalla, ale všichni lidé, které Thorfinn zabil. Thorfinn jejich tváře nepoznává. Askeladd mu řekne, že ještě není pozdě na nápravu a že by se měl stát opravdovým válečníkem, jakým byl jeho otec. Thorfinn si dá slib, že se polepší a začne pátrat, kdo vlastně opravdový válečník je.  Roku 1018 se Knut vydává navštívit svého nemocného bratra Haralda do Dánska. Zatímco Knut po smrti otce vládl Anglii, Harald vládl Dánsku. Umírající Harald svěří Knutovi Dánsko, aniž by tušil, že to byl Knut, kdo jej otrávil a poslal na smrt. To vše se odhaluje v rozhovoru mezi Knutem a jeho vizí, a useknutou hlavou krále Svena, Knutova otce. Ve stejnou dobu přijíždí za králem Ketil, aby mu nabídl část úrody ze své farmy a získal si tak jeho přízeň. Až na místě se však dovídá, že Harald umřel a novým králem se stal Knut. Nabídne tedy své dary jemu, Knut ale dostane nový nápad, a to získat všechny dánské farmy pod svou kontrolu, aby mohl udržet svá vojska v Anglii, přičemž první farmou bude ta Ketilova. Ketil se o jeho plánu dozví, nic nechápe a upadne v zoufalství. Když se Knut chystá zajmout, Ketil i se svými uprchne s pomocí Leifa Ericsona, kterému slíbil, že mu daruje Thorfinna, když ho zachrání. Plují tedy společně rychle zpátky na farmu.  Mezitím uteče ze sousední farmy otrok, který při útěku zabil několik stráží a je na něj vypsaná velká odměna. Snake jej chce chytit, avšak když otrok ujíždí na koni přes Ketilovu farmu, pozná jej Arneis a zavolá na něj – je to její manžel, Gardar. Gardar zastaví, prohraje souboj se Snakem a je svázán. Arneis se pak svěří Einarovi a Thorfinnovi, jak upadala do otroctví. Mezitím co muži odešli dobýt sousední vesnici, aby získali naleziště železa. Když byli pryč, vesnici přepadli vojáci z té sousední, zabili všechny staré lidi a děti, včetně jejího malého syna, a zbytek prodali do otroctví. Zároveň se svěří, že s Ketilem čeká dítě a nechce, aby se mu cokoliv stalo. Arneis pak v noci tajně navštíví Gardara, aby jej ošetřila. Gardar však i přes provazy usmrtí strážníka, přičemž nedává Arneis jinou možnost, než ho osvobodit, protože přicházející stráže by je zabili oba. Gardar uprchne, je dostižen a těžce zraněn, Arneis ho však schová v domě pod postel Ketilova otce, který se rozhodl jí pomoct. Snake po Gardarovi pátrá a sleduje Arneis, Einar s Thorfinnem však naplánují útěk. Zatímco Einar odvede pozornost stráží, Throfinn s Arneis se snaží odvézt Gardara pryč. Snake však lest prokoukne, vrací se a bojuje s Thorfinnem. Když se Snake přiblíží ke Gardarovi, probodne mu srdce, Gardar se však probudí z bezvědomí a přiškrtí Snakea, který ztratí vědomí. Gardar nakonec podlehne svým zraněním.

Boj o farmu.

Při návratu na farmu Ketilův nejstarší syn všem nařídí, aby se připravili k boji a motivuje všechny otroky tím, že když uspějí, daruje jim Ketil svobodu. Sám Ketil je však v depresi a jde se utěšit k Arneis, dozvídá se však o její zradě a začne ji zbije. Leif se pokusí pro Arneis, jakožto kamarádku Thorfinna, získat svobodu, ale nepodaří se mu to. Thorfinn s Einarem se chtějí postarat o zraněnou Arneis, a nechtějí s Leifem odjet. Nakonec se rozhodnou, že zatímco budou všichni bojovat, uprchnou a odvezou Arneis s sebou. Arneis však při cestě k lodi zemře se slovy, že nechce dále žít v tomto bolestném světě. Einar i Thorfinn jsou její smrtí hluboce zasaženi, najednou si však Thorfinn vzpomene na Leifova slova, která mu kdysi dávno vyprávěl: „Daleko, daleko na západ odsud, přes velký oceán, je země zvaná Vinland – teplá a úrodná země, nedotčená otroctvím, válkou ani ohněm. Tam i ty můžeš žít v klidu a míru.“ Thorfinn i Einar si stanoví nový cíl: pojedou do Vinland, aby založili svou novou zemi bez válek a otroctví. Nejdřív si chce ale Thorfinn promluvit s Knutem.  Mezitím se odehrává boj Ketilových rolníků a Knutových vojáků. Ačkoliv jsou rolníci ve značné početní přesile, proti elitním královým strážím nemají šanci a po prvním boji jich přežije jen hrstka. Ketil je těžce zraněn a za farmu rozhoduje jeho mladší nezkušený syn, který měl po něm farmu převzít. Ten je bojem a vší tou smrtí natolik otřesen, že se rozhodne vzdát. Když se jde dohodnout s králem, potká Thorfinna s Einarem, kteří se snaží dostat přes vojáky ke králi. Thorfinn vojákům bez boje dokáže, že je králův bývalý strážce a je k němu puštěn. Thorfinn se snaží Knuta přesvědčit, aby farmu ušetřil. Když se Knut rozhodne odmítnout a předpokládá, že se jej Thorfinn pokusí zabít, překvapí jej tím, že řekne, že jednoduše odejde – odejde tam, kam jeho moc nesahá a kam budou moci všichni, jež budou trpět jeho vládou. To na Knuta udělá dojem a zároveň ho to potěší. Oba totiž mají stejný cíl, jen jej chtějí docílit jinými prostředky. Knut nechá farmu na pokoji a odplouvá.

Vinland Saga je japonská historická manga, kterou kreslí a píše Makoto Jukimura. Poprvé vyšla v roce 2005 v časopise "Šúkan šónen Magazine", kde vycházela týdně, později se ale přesunula do měsíčníku "Afternoon", kde je vydávána nepravidelně. V roce 2019 vznikla stejnojmenná 24dílná anime adaptace od Wit Studio.

Vinland Saga (jap., "Vinrando Saga") ist eine historisch inspirierte Manga-Reihe von Makoto Yukimura, die seit 2005 erscheint und bislang über 3.000 Seiten umfasst. Die Geschichte beginnt mit dem jungen Isländer Thorfinn, der sich einer Bande von Wikingern anschloss, um deren Anführer, dem Mörder seines Vaters, im Zweikampf zu besiegen, und somit den Tod seines Vaters zu rächen.


Život.

Narodil se v Pietrelcině v Itálii a byl pokřtěn v kostele sv. Anny v Pietrelcině. V raném věku, v 16 letech vstoupil 6. ledna 1903 do noviciátu kapucínského mužského kláštera v Morcone, kde dne 22. ledna oblékl františkánský hábit a jméno bratr Pio. Poté složil jednoduché řeholní sliby a 27. ledna 1907 slavné řeholní sliby.  V roce 1910 byl vysvěcen na kněze v katedrále v Beneventu. Ustanoven u Santa Maria degli Angeli v Pietrelcině, protože měl podlomené zdraví. Ze zdravotních důvodů zůstal se svou rodinou až do roku 1916. Později odešel na žádost svých představených do kláštera v San Giovanni Rotondo a setrval tam až do své smrti. V letech 1917–1918 sloužil u italských pomocných jednotek. V roce 1918 se u něj objevila stigmata (poté, co se nabídl jako smírná oběť za zločiny během I. světové války), která nosil až do smrti a zpočátku byl kvůli nim považován za podvodníka. Až když lékaři vyvrátili, že by si rány způsobil sám, byl podezření zbaven. V roce 1940 vypracoval plány pro stavbu Domu pro úlevu trpícím; tato nemocnice byla otevřena v San Giovanni Rotondo v roce 1956. Padre Pio byl za svého života vyhledávaným zpovědníkem, vedl rozsáhlou korespondenci, se kterou mu pak pro rozsah museli pomáhat další řádoví spolubratři.  Za doby komunistického totalitarismu např. předpověděl i Františku Tomáškovi, že nezemře, dokud nebude jeho vlast svobodná (František Tomášek zemřel roku 1992).  Páter Pio byl prohlášen za ctihodného dne 18. prosince 1997 papežem Janem Pavlem II., ten jej také 2. května 1999 zapsal mezi blahoslavené. Dne 16. června 2002 pak byl kanonizován, tj. prohlášen za svatého; této události se v Římě zúčastnilo kolem půl milionu lidí.  Dne 1. července 2004 byl páteru Piovi v San Giovanni Rotondo, na místě, kde žil, zasvěcen kostel.

Svatý Pio z Pietrelciny (někdy též jen "Pater Pio" či "Otec Pio") (25. května 1887, Pietrelcina, Itálie – 23. září 1968, San Giovanni Rotondo, Itálie) byl italský kněz a světec, který byl známý zejména pro svá stigmata. Je mu taktéž přisuzováno mnoho zázraků, např. jasnovidectví nebo bilokace. Narodil se jako Francesco Forgione a přijal řádové jméno Pius.

Pio von Pietrelcina, bekannter als Pater Pio (; bürgerlich "Francesco Forgione"; * 25. Mai 1887 in Pietrelcina, Provinz Benevento, Kampanien, Königreich Italien; † 23. September 1968 in San Giovanni Rotondo in der italienischen Provinz Foggia), war Kapuziner und Ordenspriester. Ab 1918 zeigten sich bei ihm Stigmata; auch soll er über die Gaben des Heilens, der Prophetie und der Seelenschau verfügt haben, was Anlass für mehrere teils kirchliche, teils medizinische Untersuchungen war. In kritischen Veröffentlichungen werden die Stigmata auf natürliche Ursachen zurückgeführt und Pios Wirken teils sehr negativ bewertet. Papst Johannes Paul II. sprach Pio von Pietrelcina 1999 selig und 2002 heilig. Um Pater Pio entwickelte sich bereits zu Lebzeiten ein Kult; er gilt als einer der beliebtesten Heiligen Italiens.


Kariéra.

Pocházel z nemanželského potomstva Karla II. a jeho milenky, vévodkyně z Portsmouthu. Byl třetím synem generála a dvořana Charlese Lennoxe, 2. vévody z Richmondu (měl dva starší bratry, kteří ale zemřeli v dětství), po matce Sarah Cadogan (1706–1751) byl vnukem vojevůdce a diplomata Williama, 1. hraběte Cadogana. V dětství jako otcův dědic užíval titul "hrabě Darnley", titul vévody z Richmondu zdědil v roce 1750. Studoval ve Westminsteru, od roku 1751 sloužil v armádě a souběžně pokračoval ve vzdělávání na univerzitě v Leidenu. V roce 1755 byl jmenován členem Královské společnosti a téhož roku vstoupil jako vévoda do Sněmovny lordů.  Jako voják se aktivně zúčastnil sedmileté války, v roce 1758 byl povýšen na plukovníka a byl pobočníkem pruského maršála, prince Ferdinanda Brunšvického. V roce 1761 dosáhl hodnosti generálmajora. Zároveň byl od roku 1760 lordem komořím Jiřího III. a od roku 1763 až do smrti lordem místodržitelem v hrabství Sussex. V letech 1765–1766 byl vyslancem v Paříži, kde od Ludvíka XV. dostal darem unikátní kolekci porcelánu z manufaktury v Sèvres. Ludvík XV. mu později v roce 1776 potvrdil nárok na titul vévody d'Aubigny, který užívala jeho prababička Louise de Keroual, milenka Karla II. Od roku 1765 byl zároveň členem Tajné rady a po návratu z Paříže se stal státním sekretářem vnitra (1766) v Rockinghamově vládě. V letech 1770–1782 byl v dlouholeté opozici proti vládě lorda Fredericka Northa a jako přední řečník whigů ve Sněmovně lordů byl odpůrcem války proti americkým koloniím, v roce 1778 požadoval stažení britské armády z USA. Předložil také návrh reformy volebního systému, prosazoval umírněnou politiku vůči Irsku a i svými dalšími názory získal přezdívku "radikální vévoda". V druhé Rockinghamově vládě zastával funkci generálního polního zbrojmistra ("Master General of the Ordnance") (1782–1783), v roce 1782 obdržel Podvazkový řád a dosáhl hodnosti generála. Mezitím zmírnil své politické postoje a přešel k toryům, takže ve funkci generálního polního zbrojmistra zasedal ještě řadu let v Pittově vládě (1784–1795). V roce 1782 i 1784 střídal v této funkci maršála George Townshenda. Zasloužil se o reformy v armádě, především v dělostřelectvu, po odchodu z vlády byl povýšen na polního maršála (1796).

Rodina.

Jeho manželkou byla Mary Bruce (1740–1796), dcera 4. hraběte z Elginu ze starobylé skotské šlechty, po matce vnučka 4. vévody z Argyllu. Jejich manželství zůstalo bez potomstva, vévoda z Richmondu měl jen nelegitimní dceru Henriettu. Titul vévody z Richmondu zdědil synovec Charles Lennox, 4. vévoda z Richmondu (1764–1819), pozdější místokrál v Irsku a generální guvernér Kanady.  Mladší bratr 3. vévody z Richmondu, lord George Henry Lennox (1737–1805) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny, souběžně sloužil v armádě, v hodnosti brigádního generála doprovázel staršího bratra v roce 1765 do Paříže, později dosáhl hodnosti generála a byl dlouholetým guvernérem Toweru.

Charles Lennox, 3. vévoda z Richmondu ("Charles Lennox, 3rd Duke of Richmond, 3rd Earl Darnley and March, 3rd Baron Setrington, 3rd Baron Lennox of Torboltoun, duc d'Aubigny") (22. února 1735, Londýn, Anglie – 29. prosince 1806, Goodwood House, Anglie) byl britský maršál, státník, diplomat a dvořan. Patřil k nemanželskému potomstvu Karla II., od roku 1750 byl vévodou z Richmondu. Proslul jako vzdělaný politik a voják se širokým rozhledem, v několika vládách zastával různé úřady, v armádě dosáhl hodnosti polního maršála, uplatnil se i jako diplomat. Jeho bratrancem byl významný whigistický politik a trojnásobný ministr zahraničí Charles James Fox.

Charles Lennox, 3. Duke of Richmond KG, FRS, PC (* 22. Februar 1735 in London; † 29. Dezember 1806 auf Goodwood House, Sussex), war ein britischer Adliger, Feldmarschall und Politiker.


Název.

Název se vyvíjel od varianty Strachotin (1174), Tracht (1301), ze Strachtina (1512), Tracht (1560–1751), Tracht a Trachtín (1798), Tracht, Strachotín a Trachtín (1872), Strachotín (1881), v letech 1869–1910 Strachotín t. Trachtín Místní jméno je odvozeno od osobního jména Strachota, k němuž byla přidána přivlastňovací přípona -ín.

Historie.

Okolí Strachotína bylo osídleno od pravěku, jak dokazují archeologické nálezy. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1051 ("Strachtin") a může jít také o obec Sekyřkostel ("Zekyr Kostel"), o jejíž výnosech vyjednával Kosmas. V roce 1334 patřil Strachotín k mikulovskému panství a od té doby měl status městečka s právem pořádat trhy. Městečko i jeho obyvatele poznamenaly časté války, nejvíce se na chodu obce podepsala druhá světová válka, protože po ní se muselo odstěhovat německé obyvatelstvo a usadili se zde noví obyvatelé.

Historie vinařství ve Strachotíně.

Strachotínem prochází Moravská vinná stezka, je tu velmi dlouhá historie pěstování vína a vinařství se promítá i do znaku obce. K rozšíření vinic v této oblasti přispěli v 16. století novokřtěnci (tzv. habáni). Ve Strachotíně se habáni objevili pravděpodobně v roce 1557. V sousedních Dolních Věstonicích jsou dodnes zachované habánské sklepy, ale nejsou doklady o tom, že by habáni hloubili sklepy i ve Strachotíně. V 17. století došlo k velkému rozmachu pěstování vína – v té době byla spotřeba vína 56 litrů na osobu a rok.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání 1930 zde žilo v 224 domech 923 obyvatel. 76 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 829 k německé. Žilo zde 922 římských katolíků a 1 evangelík.

Struktura.

Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Obecní správa a politika.

V letech 2013 až 2014 byla starostkou Lucie Danihelová (ČSSD). Na ustavujícím zasedání zastupitelstva v listopadu 2014 byla do této funkce zvolena Helena Gutmanová (nezávislí).V komunálních volbách v roce 2018 byla zvolena do funkce starostky paní Jaroslava Mikáčová (STAN).

Obec Strachotín (německy "Tracht") se nachází v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji. Obec leží při Novomlýnských nádržích asi 15 km od Mikulova. Žije zde obyvatel.

Strachotín (deutsch "Tracht") ist eine Gemeinde im Okres Břeclav im Jihomoravský kraj, Tschechien und liegt 6 km nördlich von Mikulov. Der Ort ist als ein Halbkreisangerdorf angelegt.


Formule 3.

Pascal si vedl velmi úspěšně a s vozem Martini Mk 31 Toyota skončil v celém seriálu na druhém místě, když nestačil jen na Ferteho. Mezi jeho soupeři byli i budoucí jezdci formule 1 Michele Alboreto, Thierry Boutsen, Philippe Alliot či Philippe Streiff, kteří alespoň v jednom závodě zvítězili.  V roce 1981 střídavě soutěží ve francouzském šampionátu F3 a evropském mistrovství F3, tentokrát s vozem Martini Mk 34 Toyota. V domácím šampionátu vítězí Philippe Streiff, Pascal končí až na 7. místě. Evropské formuli 3 vévodili Italové, zvítězil Mauro Baldi, Fabre se stejným vozem, se kterým jezdí ve Francii, končí na deprimujícím 22. místě.  To nenahlodalo jeho sebedůvěru a tak se pro rok 1982 přidává k týmu AGS, aby se účastnil Mistrovství Evropy Formule 2. V roce 1983 se znovu objevuje v evropské sérii F3 v týmu RMO s vozem Martini Mk 39 Alfa Romeo, ale ve Formuli 3 mají nadvládu Italové a tak se šampiónem stává Pierluigi Martini, přesto Fabre dokáže nasbírat 8 bodů což mu stačí na 10. místo. V tom samém roce se poprvé pouští do 24 h v Le Mans, v týmu WM Secateva spolu s Rogerem Dorchym a Alainem Couderacem střídají za volantem vozu WM P83 Peugeot, celkově končí na 16. místě. Následující rok se vrací do F2.

Formule 2.

Fabre si vedl vcelku zdatně s vozem AGS JH 19 v obrovské konkurenci dokázal bodovat i přesto že byl v týmu pouze do počtu, aby kryl záda Streiffovi. V prvním závodě nedojel pro havárii, ale v Německu už byl 12, v Thruxtonu 13, na Nürburgringu 16, v Mugellu znovu 16. Okruh v blízkosti Říma mu přinesl první stupně vítězů (3. místo) a Fabre tak završil úspěch týmu AGS, když Streiff byl o stupínek lepší. Další závody Pascal Fabre nezvládl, v Pau se nekvalifikoval, v Belgii dokončil až na 19 místě a v dalších dvou závodech ho zradil motor. Až ve Švédsku si Fabre připsal další bod za 6. místo. V posledních dvou závodech v Itálii končí jen těsně mimo bodované pozice. Přesto to Pascal bral jako neúspěch a vrací se zpět do evropské F3. Po roční pauze se vrací do F2 s vozem March 842 BMW. Dokázal dojet 5. v Silverstone a Římě a zvítězil v Německu, potom se tým rozdělil kvůli finančním neshodám, ale i tak je celkově 8. V roce 1984 Formule 2 zaniká a Pascal Fabre se snaží získat angažmá v nově vytvořeném seriálu Formule 3000.

Formule 3000.

V roce 1985 se Fabre sveze s vozem March 85B až v posledním závodě sezóny v britském Doningtonu, startuje z 15 místa a v cíli je 10. Jinak se musí spokojit s cestovním BMW M5 v mistrovství cestovních vozů. Pro rok 1986 připravuje vůz Lola T86/50 Cosworth a hned v úvodním závodě zvítězil i když závod byl po 24 kolech přerušen pro nehodu. Pak přišla série neúspěchů, znovu se chytl až v Enna, když cílovou pásku proťal jako druhý a v Birminghamu přidal 5 místo. Celkově to stačilo na 7 příčku. Stáj AGS pro rok 1987 připravila vůz formule 1 a jako jezdce angažovala Fabreho.

Formule 1.

V roce 1987 se Tým AGS rozhodl pro vstup do F1. Jako vhodného kandidáta na post pilota si vybrali právě Fabreho. Nicméně Fabre byl v jednání se stáji Ligier a proto k podepsání smlouvy došlo až v únoru. FIA prohlásila, že koncem roku 1988 budou zakázané turbo motory a aby podpořila tuto myšlenku a povzbudila týmy s atmosférickými motory zařadila oddělený bodový systém pro piloty a konstruktéry. AGS zvolilo tuto cestu a do svého vozu začalo montovat klasické motory Cosworth V8. Již před sezónní testy naznačily slabou výkonnost vozu, v každém kole ztrácel 5s na vozy Tyrrell se stejným motorem. Pascal Fabre značně zaostával i za vozy bez turba a ještě před koncem sezóny pro něj ve formuli 1 není místo. V poháru Jima Clarka pro piloty s motory bez Turba končí na 5 místě s 35 body.  Vozy

Pascal Fabre (* 9. ledna 1960 Lyon) je francouzský automobilový závodník. Rodák z Lyonu, Pascal Fabre zahájil svou kariéru v 19 letech ve francouzské Formuli Renault, psal se rok 1979. V prestižní školní formuli Volant Elf skončil na 7. místě a otevřel si dveře do francouzské Formule 3.

Pascal Fabre (* 9. Januar 1960 in Lyon) ist ein ehemaliger französischer Automobilrennfahrer, der unter anderem in der Formel 1 antrat.


Historie.

Roku 1961 dostali jednotky zvláštních sil armády Spojených států amerických (U. S. Army Special Forces, zkratkou: USSF) úkol, navržený CIA. Vietnamská republika byla zasažena rozsáhlou partyzánskou válkou, která byla podporována ze strany komunistické Vietnamské demokratické republiky. Příslušníci USSF byli do Vietnamu vysláni poprvé v roce 1959, jako pomoc výcviku jihovietnamských sil zvláštního určení. Válka se stále stupňovala a od roku 1961 měla oficiální vláda jen minimální kontrolu, nad špatně dostupnými oblastmi, převážně Centrální vysočiny, a také horské masivy, nepropustné džungle na jihu a bažiny delty Mekongu.  V těchto špatně dostupných místech žili příslušníci různých menšinových etnik horalů (tzv. "Montagnardů"), kteří byli, pro jihovietnamskou vládu lhostejní. Toho využíval Vietcong (Americkými jednotkami nazýván nejčastěji: "VC", nebo "Charlie"), který příslušníky těchto kmenů verboval, vybíral daně, či jinak zneužíval a čerpal pomoc z vesnic a jakýkoliv pokus o odpor byl brutálně potlačen.  V nedostupných oblastech Centrální vysočiny vznikala většina základen Vietcongu. Jednotkám USSF bylo nařízeno provést dlouhodobou misi s cílem proniknout na ta těžko přístupná území, zachytit se tam, vycvičit místní bezpečnostní složky k ochraně vesnic před Vietcongem a případně zformovat protipartyzánské oddíly, které by Vietcong napadaly a ničily. Toho se ujali některé speciální jednotky, s neoficiálním názvem Zelené barety. Tyto jednotky byly cvičeny na průnik, na nepřátelské území, kde prováděli partyzánský boj proti nepříteli a jiné tajné operace. Tábory CIDG, pod velením Zelených baretů nejen bránili vesnice, ale i hledali a ničili základny Vitcongu, sklady zásob po Ho Či Minově stezce, útočili na ukryté základny NVA (North Vietnamese Army) a také hráli významnou roli při střežení a pozorování hranic.  Místní obyvatelé byli do ozbrojených oddílů získáváni pomocí programů financovaných obvykle ze zdrojů CIA, od roku 1962 bylo vše sjednoceno do rámce programu Civilian Irregular Defense Group (zkr. CIDG). Jeho příslušníci netvořili součást jihovietnamské armády (ARVN), ale byli to žoldnéři patřící pod armádu Spojených států amerických, která je platila, organizovala, cvičila a zajišťovala zásoby, výstroj a výzbroj.

Tábory CIDG.

Pro účely mise potřebovali americké zvláštní jednotky základny, ze kterých by mohli operovat. Roku 1961 vznikali v Centrální vysočině první tábory, které byli strohé a jednoduché, bez promyšleného uspořádání a jako stavební materiál sloužilo vše dostupné v okolí. Rozšiřováním programu rostl i počet táborů. V roce 1970 jich bylo již 80, každý z táborů byl schopen pojmout údernou jednotku ("Camp Strike Force", CSF) v síle praporu, které měly za úkol vést na území Jižního Vietnamu ofenzivní protipartyzánské operace.  Na každý tábor dohlížela společně 12–14 členná skupina specialistů amerických zvláštních sil, takzvané "A-team", a skupiny specialistů jihovietnamských zvláštních sil. Tábory byly umístěny v oblastech těžko přístupných a v terénu s široce proměnlivým charakterem, odříznuty od civilizace. Mnohé tábory stály za hranicemi dostřelu dělostřelectva a musely spoléhat samy na sebe. Tábory se vyvíjeli spolu se vzrůstající sílou Vietcongu, válka se stupňovala a k jihu se začali častěji stahovat i jednotky NVA. V zátopových oblastech delty Mekongu byly vystavěny plovoucí tábory ("floating camps"). Kasárenské budovy, sklady zásob a munice i další nezbytné stavby byly umístěny na plošinách uzpůsobených, aby je záplavová voda zvedla a udržela na hladině. Jiným typem byly podpovrchové či zakopané tábory ("subsurface camps"), zřizované v blízkosti táborů, které byli pod těžkou a četnou dělostřeleckou palbou.  Do táborů CIDG se často stahovalo i civilní obyvatelstvo, především ženy s dětmi a starší lidé z vesnic v okolí tábora, při zvýšené aktivitě Vietcongu v těchto vesnicích a okolí. Tábory také poskytovali civilnímu obyvatelstvu lékařskou pomoc, a to v ošetřovně tábora, nebo lékaři vyjížděli přímo do vesnic.

Obrana tábora.

Obrana táborů byla vylepšována zpevňována, aby odolala nejrůznějším typům četných útoků. V roce 1966 byl přijat koncept bojových táborů ("fighting camps"). Podle tohoto typu byly stavěny všechny nové tábory a již vybudované tábory se přebudovávaly. Tábory, které byly příliš malé, nebo jejich umístění v oblasti nevyhovovalo, byly zrušeny a vystavěny jinde. Nové typy táborů měly mnohem více obranných prvků a byl v nich vytvořen vnitřní obranný perimetr, který byl posledním dobře obranným místem i poté, co do vnějšího perimetru pronikl nepřítel. Obrana tábora zahrnovala minometná a dělostřelecká hnízda, poté co především NVA začali při útoku na tábory používat tanky, byli v táborech protitankové zbraně, dále kulometná hnízda a bunkry, věže. Tábor obklopovali obvykle dvě linie zákopů tvořící vnější perimetr, s hustými a propracovanými zátarasy z ostnatého drátu, minová pole, Claymory na dálkový odpal, zátarasy ze zahrocených kolíků bambusu ("Punji") a umělé příkopy s punji. Tábory dokázali se špičkovou obranou odolávat dlouhodobému obléhání.  Tábory kvůli jejich polohám museli být soběstačné, elektřinu vyráběly generátory a pitnou vodu čerpali z vlastní studny. Zásoby stačili na třicetidenní obléhání a každý tábor disponoval plně vybavenou ošetřovnou. Řada táborů disponovala heliportem a některé i polním letištěm. Tábory umístěné v horách mohly být zásobovány pouze shozem na padácích.

První tábory.

První tábor byl vybudován ve vesnici Buon Enao v Centrální vysočině. Ke své činnosti tuto oblast, v níž leželo 200 vesnic, využíval Vietcong. Ze základny v malé vesnici, čítající na dvě stovky obyvatel, založili příslušníci zvláštních sil stále se rozrůstající systém táborů a vycvičili oddíly místní domobrany. Roku 1962 byly všechny vesnice v regionu před Vietcongem chráněny.  Dalším z prvních táborů CIDG byl Nam Dong v provincii Thua Thien. Byl vybudován v místě, kde se křížila dvě údolí, obývaná 5 000 Montagnardů. Údolí sloužila jako infiltrační trasy Vietcongu. Z důvodu, že se tábor stal primárním cílem Vietcongu v oblasti a byl příliš zranitelný, v červenci 1964 se USSF rozhodly tábor zrušit. 6. Července 1964, v 02.30 na tábor zaútočil prapor Vietcongu. Útok začal zničující minometnou palbou, po níž následovaly vlny útočícího Vietcongu. Vietcong dobyl vnější perimetr, ale byl zastaven kulometnou palbou a obránci vnitřního perimetru.

Program CIDG (Civilní nepravidelná obranná skupina; v angličtině: Civilian Irregular Defense Group) byl vojenským výcvikovým programem vlády Spojených států amerických, během války ve Vietnamu. Jednalo se o výcvik dobrovolníků, z řad civilního obyvatelstva jižního Vietnamu, jednotkami zvláštních sil Americké armády.

Die Civilian Irregular Defense Group ("Abk.: CIDG") war ein vom CIA 1961 ins Leben gerufenes Programm im Vorfeld des Vietnamkriegs. Der Plan bestand darin, irreguläre südvietnamesische Truppenverbände im Hochland um Tây Nguyên einzuschleusen, um den immer mehr an Einfluss gewinnenden Vietcong zu begegnen.


Bulharsko za prvních Asenovců.

Boril se narodil neznámo kdy jako nejspíše starší syn jedné ze dvou sester bulharských carů Theodora – Petra, Asena I. a Kalojana a patřil tedy do vládnoucí dynastie Asenovců, která roku 1185 obnovila na úkor Byzance bulharskou říši a Theodor se prohlásil jako Petr II. (někdy se uvádí IV.) carem. Roku 1187 či 1190 však abdikoval ve prospěch bratra (Ivana) Asena I. (1187/90–1196), který byl však roku 1196 zavražděn. Petra II., který se znovu ujal vlády, potkal stejný osud (1197). Vlády se tehdy ujal rázný Kalojan, který zdvojnásobil rodové državy, většinou na úkor Byzantské říše.

Boril se ujímá moci a vládne.

Roku 1207 byl však Kalojan zavražděn při obléhání Soluně velitelem pomocného sboru Kumánů, se kterým byl patrně spolčen i Boril. Ten využil strýcova zavraždění a oženil se s jeho vdovou kumánského původu, která zřejmě také byla zasvěcena do vraždy mocného cara. Sňatkem získal Boril nárok na trůn a postavil se proti svénu bratranci, synovi cara Asena I. Ivanovi, legitimnímu dědici trůnu. Boril trůn uzorpoval a donutil Ivana i jeho bratra Alexandra uprchnout do exilu (na Haličskou Rus). Boril měl však i tak problémy: jeho bratranec Alexij Slav a bratr Strez vedli proti carovi povstání a ujímali se vlády v různých dílčích oblastech bulharského státu. Boril také, podobně jako Kalojan, válčil s Latinským císařstvím, proti kterému se spojil s nikajským císařem Theodorem I. Laskaridem, avšak latinský císař Jindřich Flanderský spojence roku 1208 porazil. Boril nepokračoval v úspěšné vládě svých strýců – Jindřich na Borilův úkor získal Thrákii a přijal Alexije Slava za svého vazala. Roku 1211 proti Borilovi vypuklo povstání ve Vidinsku, kterého se zřejmě zúčastnili i Asenovcům oddaní sektářští bogomilové. S pomocí uherského krále Ondřeje II. bylo povstání potlačeno. V zimě r. 1211 svolal Boril protibogomilské shromáždění s hojnou účastí, které sám řídil. Bogomilové prezentovali své učení, ale nehodlali ho odvolat. Car proto začal bogomily pronásledovat, věznit a zabíjet. V této době se také Boril rozešel s Nikaiou a naopak uzavřel spojenectví s Jindřichem Flanderským (1213), který i nadále upevňoval svoji moc. Boril se tehdy téměř stal vazalem konstantinopolského panovníka. Naštěstí pro Bulharsko ale Jindřich roku 1216 zemřel a Boril byl na diplomatickém poli osamocen. Rozvratu a anarchie země využili carovi bratranci, Ivan a Alexandr, kteří se vrátili se svými spojenci, mezi které se řadili i Borilem pronásledovaní bogomilové, do vlasti a oblehli hlavní město Tarnovo, které nakonec padlo. Zoufalý Boril se pokusil o útěk, ale byl jat a oslepen. O jeho dalším osudu není nic známo. Novým carem se stal starší ze synů Asena I. Ivan jako Ivan Asen II.

Hodnocení.

Borilovo panování bylo pro Bulharsko nešťastné – za jeho vlády byla (ne však definitivně) ztracena část Kalojanových výbojů. Ani v domácí politice nebyl Boril úspěšný – zapříčinil téměř úplný rozvrat země, který zastavilo až Borilovo sesazení bratrancem Ivanem (Asenem II.).

Boril (bulharsky "Борил", datum narození neznámé, † po 1218), pocházející po přeslici z Bulharského vládnoucího rodu Asenovců, byl nejdříve bojar, a v letech 1207 – 1218 bulharský car.

Boril Assen Stres (, wissenschaftliche Transliteration "Boril Asen Strez;" † nach 1218) war von 1207 bis 1218 Zar der Bulgaren. Er gehörte der Dynastie "Assen" an.


Cíle.

Ve škole Bona Espero esperantisté vzdělávají a vyučují děti, které nemají rodinu, nebo které žily v obtížných podmínkách. Prostředky na provoz jsou získávány díky finanční podpoře esperantistů z různých zemí, zejména od německého Podpůrného spolku a vlastními prostředky. Občanská instituce Bona Espero vlastní téměř 1000 hektarů půdy (tj. 10 km čtverečních), z nichž osm budov, zeleninové záhony a ovocný sad zabírají pouze 2 hektary. Stát svou pomoc omezuje téměř jen na bezplatné zajištění přívodu elektrické energie. Učitelé jsou placení státem. Bona Espero používá esperanto jako jazyk pro mezinárodní komunikaci při spolupráci se zahraničními dobrovolníky, vyučovacím jazykem je portugalština.

Historie.

Školu založilo roku 1957 šest brazilských esperantistů (Arthur Velloso, Renato Diniz, Neuza Esteves de Araújo, Elisabeth Pointcaré, Inês Nunes de Andrade a Camélia Gomes da Silva). Pro definitivní umístění školy vybrali místo na náhorní plošině poblíž města Alto Paraíso v centru Brazílie, 250 km severně od hlavního města Brasília.  Zakladatelé si přáli založit mezinárodní esperantské centrum, kde by mohli realizovat sociální práci, zemědělskou soběstačnost a využít esperanto na národní i mezinárodní úrovni. Dodnes někteří zakladatelé žijí a tvoří s jinými osobami (někteří jsou bývalí žáci této školy) vedení instituce. Většina členů vedení však bydlí mimo území statku. Od založení školy jí prošlo na 800 dětí, z nichž mnozí získali vyšší vzdělání a téměř 30 z nich dnes vyučují v sousedních městech jako diplomovaní učitelé a někteří z nich byli zvoleni do městských rad.  Od roku 1974 vedení školy převzal německo-italský manželský pár Ursula a Giuseppe Grattapaglia (včetně dvou synů) a školu vedli po dobu 35 let. V roce 1981 po návštěvě manželů Grattapagliových v Evropě byla v Německu založena organizace "Bona Espero r.a." na podporu tohoto projektu.  Do roku 1997 byla Bona Espero soukromou školou. Poté co kontrolní komise ministerstva práce napomenula pracovníky za to, že děti ve škole myjí nádobí, a označila to za jejich vykořisťování, rozhodli se pracovníci školu zavřít. V roce 2001 byla činnost školy formálně obnovena jako pobočka okresní veřejné školy v Alto Paraíso.  V současné době tento dětský domov se základní školou administruje brazilsko-italský manželský pár Ada Ferreira de Sousa a Riccardo Biaggi a generálním ředitelem instituce je významný brazilský advokát Ulisses Riedel sídlící v hlavním městě Brasília.

Díla o Bona Espero.

Žurnalista Roman Dobrzyński z Polské televize navštěvoval tento dětský domov po mnoho let a natočil o škole čtyři krátké dokumentární filmy a vydal knihu "Bona Espero - idealo kaj realo" v esperantu (Dobrá Naděje - ideály a realita), která byla představena během Světového kongresu v roce 2008. Tato kniha byla přeložena do portugalštiny manželi Grattapagliovými. V roce 2012 vyšla kniha v českém překladu na vlastních internetových stránkách.

Bona Espero (v esperantu "Dobrá naděje", celým názvem Fazenda-Escola Bona Espero) je škola a statek pro chudé děti u města Alto Paraíso de Goiás v Brazílii. Tento dětský domov se základní školou (z počátku měl funkci polepšovny) byl založen v roce 1957 šesti brazilskými esperantisty za účelem vzdělávání dětí bez rodiny, nebo dětí v jiných rizikových životních situacích. Žáci se zde vzdělávají v pěti ročnících základní školy a většina z nich je tam také ubytována. Menší počet dětí z okolních vesnic a usedlostí je denně svážen školním mikrobusem, který platí stát. Nadaným dětem je poté umožněno navštěvovat školu v sousedním municipiálním městečku Alto Paraíso, ve kterém má instituce svůj vlastní dům s ubytováním na ulici Avenida Esperanto.

Fazenda-Escola Bona Espero (Farm-Schule Bona Espero, kurz "Bona Espero") ist ein Kinderdorf mit Farm-Schule in Alto Paraíso in Brasilien, das 1957 brasilianische Esperanto-Sprecher gründeten, um Waisenkindern durch Betreuung, Erziehung und Schulbildung die Chance für ein eigenständiges Leben zu geben. Die Schule führt die Jahrgangsstufen 1 bis 4 nach den staatlichen Lehrplänen; begabten Kindern wird weiterer Schulbesuch im benachbarten Städtchen ermöglicht.


Sportovní kariéra.

Zápasit začal ve Vladikavkazu pod vedením Chasana Apajeva. V dětství kombinoval zápasení se vzpíráním po vzoru svého staršího bratra Timura. V mladí prošel reprezentačními výběry Ruska a jeho talentu si brzy všimli v zahraničí. Jeden z jeho trenérů Kazbek Dedegkajev, působil v 80. letech jako trenér národního týmu volnostylařů Uzbecké SSR a společně s mecenášem uzbeckého sportu Salimem Abduvalijevem mu v roce 1999 zařídil start za Uzbekistán. Důvodem přestupu byly větší možnosti k realizaci ve vrcholovém sportu a především strategický plán Dedegkajeva, který byl osobním trenérem Davida Musulbese, tehdejší reprezentační jedničky Ruska. Na olympijských hrách v Sydney v roce 2000 tak nakonec startovali oba severoosetští zápasnici a dokonce se oba probojovali až do finále. Ve vyrovnaném finále bral Tajmazov stříbrnou olympijskou medaili.  V roce 2004 odjížděl na olympijské hry v Athénách jako úřadující mistr světa a suverénním výkonu získal zlatou olympijskou medaili, když ve finále položil na lopatky Íránce Alírezu Rezájího. V roce 2008 se opět "velmi dobře" připravil a na olympijských hrách v Pekingu a získal druhou zlatou olympijskou medaili, když ve finále porazil ve dvou setech Bachtyjara Achmedova z Ruska. V roce 2012 útočil na vyrovnání rekordní medailové bilance legendárního ruského klasika Alexandra Karelina na olympijských hrách v Londýně. V turnaji neztratil jediná bod a s přehledem získal třetí zlatou olympijskou medaili. V roce 2014 ještě plánoval překonat absolutní zápasnický rekord v počtu olympijských medailí německého obojživelníka Wilfrieda Dietricha, ale stopku mu vystavilo zdraví.

Doping a diskvalifikace.

V roce 2016 prošel jeho vzorek odebraný po olympijských hrách 2008 novou analýzou. Nové metody analýzy ukázaly v jeho vzorku stopy po užívaní anabolických steroidů. Konkrétně šlo o látku dehydrochlormethyltestosterone, která se do těla dostává tabletami Turinabol.  To že anabolické steriody tvořily běžnou součást jeho přípravy na vrcholové turnaje potvrdil další retest jeho vzorku z olympijských her 2012 v roce 2019. Pozitivní dopingový nález na látku dehydrochlormethyltestosterone ho připravil o druhou zlatou olympijskou medaili.

Artur Tajmazov (Tajmazty) (* 20. července 1979) je bývalý ruský zápasník-volnostylař osetské národnosti, olympijský vítěz z roku 2004. Od roku 1999 až do konce sportovní kariéry reprezentoval Uzbekistán.

Artur Taymazov (, "Artur Borissowitsch Taimasow"; * 20. Juli 1979 in Nogir) ist ein usbekischer Ringer im freien Stil. Er gewann schon 2000 eine olympische Silbermedaille und wurde 2004 Olympiasieger und zweimal Weltmeister (2003 und 2006). Seine Siege bei den Olympischen Spielen 2008 und 2012 bekam er wegen Dopings aberkannt. Er ist ethnischer Ossete und nicht in Usbekistan geboren, wurde aber nach seinem Nationalitätswechsel erfolgreichster usbekischer Olympiateilnehmer.


Historie.

První písemná zmínka o vsi pochází z roku 1545.

První zmínky o Havlovicích.

Havlovice se prvně připomínají při prodeji vízmburského panství v letech 1516–1518, kdy Petr z Adršpachu a Dubé prodává Janu Špetlovi z Janovic a Náchoda Vízmburk s pustým hradem a poplužním dvorem, městečko Úpici, vesnici Radeč, Brusnici, Kyje, Slatinu, Havlovice, Rtyni, Bohuslavice, Bohdašín, Batňovice, Libňatov, Maršov, Svatoňovice, Suchovršice, Rubínovec, Studenec, městečko Kostelec, vsi Lhotu a Přibyslav, pusté vsi Sedloňovice, Petrovičky. Havlovice až do roku 1849 byly součástí náchodského panství. Po revolučních změnách do roku 1848 došlo ke zrušení panství a Havlovice byly začleněny do nového okresního hejtmanství Nové Město nad Metují. V letech 1855–1868 k okresu Náchod, v letech 1868–1876 znovu k okresu Nové Město nad Metují a do roku 1876 jsou součástí okresu Trutnov s výjimkou let 1938–1945, kdy patřily do okresu Náchod. Název obce Havlovice je odvozen pravděpodobně od jména jejího lokátora Havla a v průběhu staletí se příliš neměnil. Roku 1545 se připomínají Havlovice („Hawlowicze“) stejně jako roku 1654. V roce 1713 se uvádí název v poněmčelém tvaru „Hawlowitz“.

Historie obce 1849–1918.

Podle prozatímního obecního zřízení z roku 1849 se Havlovice staly místní obcí se všemi jejími orgány. Obec v letech 1850 – 1855 spadala pod politický okres Nové Město nad Metují, poté do roku 1868 pod Náchod. Ještě v tomto roce se vrátila pod Nové Město nad Metují, od 1876 pak pod Trutnov. Soudně obec patřila do roku 1876 pod Náchod a poté pod Úpici. Po zrušení vrchnostenských úřadů roku 1850 zpracovali dva orgány, širší obecní výbor (od roku 1919 obecní zastupitelstvo), který ze svého středu volil obecní představenstvo (od roku 1919 obecní radu), které se skládalo ze starosty a alespoň dvou radních. První volby (představenstva) se konaly roku 1850. V Havlovicích několikrát “řádila“ epidemie cholery a úplavice. Nejvíce obětí si epidemie vybraly roku 1866. Tehdy se obci nevyhnula ani prusko-rakouská válka. Další pohromu pro Havlovice byla povodeň v noci většího rozsahu z 30. na 31. července 1897. Nikdo naštěstí nepřišel o život, ale byly zde značné materialové škody. Voda odnesla lávku, most nad hasičskou zbrojnicí, zásoby dřeva... atd. Výška vody ve škole byla 1 metr a 27 centimetrů od prahu hlavních dveří staré části budovy. 19. 6. 1849 se zde objevila velká povodeň. Byl poničen splav a podemleta dřevěná lávka. Od roku 1910 musela obec čelit snaze města Úpice, které chtělo část havlovického katastru na Sychrově. Spor se dostal až k zemské správní komisi, která roku 1914 rozhodla ve prospěch Havlovic. K žádné změně hranic tedy nedošlo. Od roku 1914 se Havlovičtí museli vypořádat s válečným režimem, který nastal po vypuknutí první světové války. Roku 1915 bylo odvedeno 182 mužů (což činilo 18% všech obyvatel). Jeden z občanů - Ladislav Dobeš v prvním roce války hned padl (1. 11. 1914). Ti, co se války nezúčastnili, museli čelit vysokým cenám a ještě se postarat o několik uprchlíků z Haliče.

Školství.

V Havlovicích funguje jedna základní a jedna mateřská škola, obě jsou však ve stejné budově. V základní škole se však vyučuje od 1. do 4. třídy.

Sport.

Když Havlovice v roce 2007 vyhrály soutěž Vesnice roku, nemalý podíl na tom měl i sportovní areál ve středu obce. Nachází se v něm minigolf, kurty na tenis a nohejbal, volejbalové kurty, stoly na stolní tenis, fotbalové hřiště a vedle školy se také nachází basketbalové hřiště. Provozovatelem areálu je TJ Sokol Havlovice.  Každý rok se zde pořádá fotbalový turnaj Havlovický pohár, i za přítomnosti maskota vesnice - Vodníka. Letos proběhl již 34. ročník velmi oblíbeného fotbalového klání.  Od roku 2011 se zde také pořádá cyklistický závod Festival cyklistiky, který se v předešlých sedmi letech konal v Úpici. Důvodem byly lepší prostorové podmínky, které na úpickém náměstí nebyly a také že závod vstoupil do seriálu Kolo pro život České spořitelny pod názvem Jestřebí hory Škoda Auto.  Na basketbalovém hřišti se zase pořádají streetbalové turnaje. Jedním je Májový streetbalový turnaj, který se letos pořádal po jedenácté a jak už název napovídá, koná se v květnu a druhým je Memoriál svatého Václava, ten se koná v září a bude se jednat také o jedenáctý ročník.

Havlovice (německy "Haulowitz"), někdy uváděny jako Havlovice nad Úpou, jsou obec v okrese Trutnov v Královéhradeckém kraji. Rozkládají se na východě Krkonošského podhůří, při řece Úpě a na severu přiléhá k městu Úpice. Žije zde obyvatel.

Havlovice (deutsch "Haulowitz", früher auch "Hawlowitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt zwei Kilometer südöstlich von Úpice und gehört zum Okres Trutnov.


Historie.

Spojení s čarodějnicemi v 17. století.

Myšlenka påskkärring pochází od čarodějnic ze 17. století. Tehdy v šedesátých a sedmdesátých letech probíhaly ve Švédsku nejstrašnější čarodějnické procesy, kdy byly popraveny stovky těch, které prý údajně jely na ďáblovu hostinu. Hostina se odehrávala v nádherné zahradě, která se, často, ale rozhodně ne vždy, nazývala Blåkulla. Zde si čarodějnice myslely, že jim jsou servírovány lahůdky, ale ve skutečnosti to byli žáby, hadi a ropuchy. Aby lidé čarodějnice zaplašili, rozdělávali ohně a stříleli z pušek. Toto přetrvalo i do dneška ve formě rozdělávání ohňů a pouštění rachejtlí.

Jsou påskkärringar skutečně čarodějnice?

Påskkärringar [posk še:ringar] (velikonoční baby) pocházejí z lidové víry a mohou se poměrně výrazně lišit od čarodějnic, na které lidé věřili v 17. století. Sice se stává, že påskkärringar mají konvici na kávu, černou kočku a koště, avšak většina těchto věcí nemá žádnou přímou spojitost s tehdejšími čarodějnicemi. Káva se totiž ve Švédsku v 17. století nepila a ani černé kočky nejsou zaznamenány v žádných soudních dokumentech pocházejících z této doby.

Tradice påskkärringar.

Není úplně jasné, kdy se poprvé na Velikonoce začaly děti převlékat za påskkärringar, ale tato tradice se rozšířila v západních švédských městech zhruba v polovině 19. století. První påskkärringar tedy nejspíše pocházejí z počátku 19. století nebo ještě dříve. Nejvíce zmínek o nich pochází z krajů Bohuslän, Dalsland, Värmland a částí Västergötland, kde se většinou večer na Bílou sobotu vydávaly žebrat.  V dnešní době je ve Švédsku běžné, že se na Velikonoce jak chlapci, tak děvčata převlékají za påskkärringar. Påskkärring má na sobě kromě oblečení zástěru a šátek. Chlapci se mohou obléknout jako påskgubbar [posk gubbar] (velikonoční dědci), kteří mají na sobě dobové oblečení doplněné o klobouk a knírek. Najdou se i děti, které místo tohoto zvolí raději převlek kočky nebo psa. Společně pak chodí a zvoní na sousedy, kterým přejí „Veselé Velikonoce“ a předávají jim malé malované velikonoční dopisy, které samy vytvořily. Na oplátku pak dostávají sladkosti, malý obnos peněz nebo jiné dárky. Obdržené věci si děti dávají například do koše nebo konvice na kávu a na konci si spravedlivě rozdělí, co nasbíraly. V západním Švédsku chodí påskkärringar nejčastěji na Bílou sobotu, zatímco ve zbytku země je to spíše na Zelený čtvrtek. V poslední době začalo být běžné, že se děti smí převléknout za påskkärringar i ve školkách.

Lokální tradice.

V Jörn v kraji Västerbotten dávají, na rozdíl od běžné tradice, påskkärringar sladkosti těm, které navštíví. Na západě kraje Värmland pak dochází ke kombinaci výše uvedeného. Na Bílou sobotu otevírají lidé dveře svých známých a křičí „Veselé Velikonoce“. Poté, dříve než odejdou, házejí vlastnoručně nakreslené velikonoční dopisy se speciálním záhybem, který je vyroben proto, aby se do něho skryly sladkosti. Tato tradice se nachází také v okolí Mellerud v kraji Dalsland.

Påskkärring [posk še:ring] (velikonoční baba) pochází ze staré švédské lidové víry. Je to čarodějnice, která podle tradice létá na koštěti do Blåkulla na Zelený čtvrtek nebo v noci mezi Škaredou středou a Zeleným čtvrtkem, aby se poté vrátila na Velikonoční neděli.

Påskkärring, Osterhexe oder Osterweib ("påsk" bedeutet Ostern und "kärring" Weib auf Schwedisch) ist laut alter, schwedischer Tradition eine Hexe, die auf ihrem Besen am Gründonnerstag nach "Blåkulla" fliegt, dem schwedischen Gegenstück zum Brocken oder Blocksberg.


Život.

Lefort studoval filosofii u Maurice Merleau-Pontyho, od roku 1945 publikoval v Sartrově revui "Les temps modernes", už za studií se rozešel s marxismem a o málo později i s trockismem. S C. Castoriadisem založil roku 1948 časopis "Socialisme ou barbarie", který analyzoval vývoj socialistických států východní Evropy, zejména SSSR a kritizoval jejich byrokratický státní kapitalismus. Díky tomuto postoji, v tehdejší Francii neobvyklému, vedl řadu polemik (např. s J.-P. Sartrem) a byl dlouho outsiderem francouzské filosofie. Později se věnoval zakladatelům politické filosofie (Niccolò Machiavelli, Dante Alighieri, Alexis de Tocqueville) a – v návaznosti na myšlenky zejména H. Arendtové a R. Arona – vztahům demokracie, politiky a lidských práv. Byl vydavatelem spisů Merleau-Pontyho a v letech 1976–1990 ředitelem Vysoké školy společenských věd ("École des hautes études en sciences sociales", EHESS, založené Lévi-Straussem). Mezi jeho žáky patřil Marcel Gauchet.

Politická teorie.

Totalitní režimy 20. století – fašistické, nacistické i komunistické – se podle Leforta zásadně liší nejen od demokracií, ale i diktatur a teroru minulých dob a představují nový typ společenského uspořádání. Vyznačují se snahou o ztotožnění společnosti se státem, který plně ovládá všechny oblasti veřejného života, a o homogenizaci společnosti. Proto netolerují nic, co by bylo na státu-straně nezávislé a stálo stranou vládnoucí „jednoty strany a lidu“. Zastávají organické pojetí státu a společnosti, které vyžaduje představu vnějšího i vnitřního nepřítele, jehož je třeba zničit, případně i vyhubit. Boj s tímto nepřítelem je záminkou pro trvalou mobilizaci společnosti, proto mají sklon k militarismu a k násilnému řešení konfliktů.  Naproti tomu „vynález demokracie“ znamená uznání, že ve společnosti existují různé skupiny, vrstvy a zájmy, a představuje snahu o řešení konfliktů vyjednáváním a kompromisem. Demokratická moc a stát nikomu nepatří, je „prázdným místem“, jehož správa se svěřuje voleným zástupcům, kteří se pravidelně střídají podle společně uznávaných pravidel. Vzdává se tedy společných a povinně sdílených jistot a spoléhá na tvořivost svých občanů, kteří tento volný prostor naplní nejen svými vlastními zájmy, ale i prací pro společnost. Demokratický stát tak neprosazuje žádný společný projekt ani pro všechny závazný cíl, nýbrž tvoří rámec pro různé projekty jednotlivců a skupin a svoji autoritu zakládá na legitimitě čili dodržování pravidel, která jeho moc omezují. Lefort ovšem nebyl individualista a chápal lidský život jako bytostně společenský.

Dílo.

Kromě množství časopiseckých článků a esejů, zejména k aktuálním politickým otázkám, jež vyšly souborně pod názvem „Naše doba“ ("Le temps présent", 2007) publikoval zejména:

Claude Lefort (21. dubna 1924, Paříž – 3. října 2010) byl francouzský filosof a esejista, který se proslavil kritikou totalitních režimů a pracemi o teorii moderní demokracie.

Claude Lefort (* 21. April 1924; † 3. Oktober 2010) war ein französischer Philosoph, der sich besonders durch seine Überlegungen zum Verhältnis von Totalitarismus und Demokratie einen Namen gemacht hat.


Historie.

Turnaj byl původně organizován v Jižní Koreji v letech 2003, 2005 a 2007, kdy byl vždy pozván i korejský tým Seongnam Ilhwa Chunma, který je ve vlastnictví pořádající společnosti, jelikož jak tým, tak i společnost jsou sponzorovány Církví sjednocení.  V roce 2006 započal též odpovídající pohár ženského fotbalu s názvem Peace Queen Cup pro 8 ženských národních týmů z 5 kontinentů.

2003.

V roce 2003 se turnaj konal 15.-22. července v Jižní Koreji. Účastnilo se ho ve dvou skupinách celkem 8 týmů. Cena pro vítěze byla 2 miliony dolarů.  Obsazení a rozdělení do skupin:  Finále: PSV Eindhoven 1:0 Olympique Lyonnais  Vítěz: PSV Eindhoven  Ceny:

2005.

V roce 2005 se turnaj konal v Jižní Koreji 15.-24. července. Účastnilo se ho 8 týmů rozdělených do dvou skupin. Tottenham Hotspur zvítězili nad Olympique Lyonnais a stali se tak druhým týmem, který pohár vyhrál.  Obsazení a rozdělení do skupin:  Finále: Olympique Lyonnais 1:3 Tottenham Hotspur FC  Vítěz: Tottenham Hotspur FC  Ceny:

2007.

V roce 2007 se turnaj konal v Jižní Koreji od 12. července do 21. srpna. Tým Olympique Lyon porazil ve finále Bolton Wanderers FC a vyhrál pohár již podruhé.  Obsazení a rozdělení do skupin:  Finále: Olympique Lyon 1:0 Bolton Wanderers FC  Vítěz: Olympique Lyon  Ceny:

2009.

V roce 2009 se turnaj poprvé konal mimo Jižní Koreu a to ve Španělsku v Andalusii. Účastnilo se ho 12 týmů, které získaly dohromady 142 ligových titulů, z čehož 31 z nich získal Real Madrid a 27 Juventus, dále 89 vítězství v domácích pohárech a 34 prvenství v kontinentálních soutěžích. Pohár vyhrál tým Aston Villa v penaltovém rozstřelu s Juventusem.  Obsazení a rozdělení do skupin: Semifinále: Finále: Aston Villa FC 0:0 (4:3pen.) Juventus FC  Vítěz: Aston Villa FC  Ceny:

2012.

V roce 2012 turnaj opět hostila Jižní Korea, zúčastnily se ho čtyři kluby: domácí Seongnam Ilhwa Chunma, německý Hamburger SV, nizozemský FC Groningen a anglický Sunderland AFC. Semifinále: O 3. místo: * Sunderland AFC 3:2 FC Groningen  Finále: * Hamburger SV 1:0 Seongnam Ilhwa Chunma  Vítěz: Hamburger SV  Ceny:

Peace Cup (Pohár míru) je fotbalový přátelský turnaj pro zvané klubové týmy, kterou pořádá Sunmoon Peace Football Foundation každé dva roky. Turnaj se koná v Jižní Koreji, pouze v roce 2009 se odehrál ve Španělsku. Předchozími vítězi jsou kluby PSV Eindhoven, Tottenham Hotspur FC, Olympique Lyon, Aston Villa FC a Hamburger SV, který se stal aktuálním mistrem poté, co 22. července 2012 ve finále v Suwonu porazil domácí Seongnam Ilhwa Chunma.

Der Peace Cup ist ein internationaler Fußballwettbewerb, der von der "Sunmoon Peace Football Foundation" ausgetragen wird, welche sehr eng mit der Vereinigungskirche des Koreaners Sun Myung Moon verbunden ist. Vereine verschiedener Kontinente treten gegeneinander an und sollen somit den Weltfrieden unterstützen. Seit seiner Gründung 2003 wurde das Turnier alle zwei Jahre in Südkorea ausgetragen. Im Jahre 2009 wurde der Peace Cup allerdings in Spanien ausgetragen. Die bisherigen Gewinner waren allesamt Topteams aus Europa. Der niederländische Club PSV Eindhoven, die Engländer von Tottenham Hotspur und Aston Villa, der französische Serienmeister Olympique Lyon sowie der deutsche Traditionsclub Hamburger SV durften sich bisher mit dem Gewinn des Pokals schmücken. Da der Pokal bei den Männern international angenommen wurde, beschlossen die Veranstalter 2006 einen Extra-Wettbewerb für den Frauenfußball einzuführen. Dieser wird Peace Queen Cup genannt und wird von acht Nationalmannschaften aus fünf Kontinenten ausgetragen. Da beide Turniere in unterschiedlichen Jahren stattfinden, wird eine Edition des Peace Cup jedes Jahr ausgetragen. Erster Sieger des Frauenturniers war die Frauennationalmannschaft der USA.


Historie.

"Tchu-s’", domorodý úřad, se poprvé objevilo v říši Jüan jako označení pro samosprávná území domorodých kmenů jihozápadní Číny na úrovni prefektury, kraje nebo okresu. Zatímco v jüanském období existovaly jen ojediněle, vláda říše Ming úřady "tchu-s’" zřizovala systematicky. Zavedla je ve velkých částech provincií S’-čchuan a Chu-kuang a zvláště v Kuej-čou a Jün-nanu. Vznikaly takto „domorodé“ prefektury, kraje a okresy, jejichž status vyznačovala předpona "tchu" (, „domorodý“) v názvu, pacifikační úřady "süan-fu s’" (), "süan-wej s’" (), "an-fu s’" (), případně i úřady "čao-tchao s’" (), "čang-kuan s’" ().  Domorodé úřady byly ustanovovány tím, že náčelníci nečínských kmenů obdrželi čínské úřední tituly a odpovídající hodnosti. Méně asimilovaní a významnější náčelníci dostávali tituly vojenské – zpravidla „usmiřující komisař“ v různých variantách, např. "süan-fu š’" (), "süan-wej š’" (), "an-fu š’" () a jiné, ostatní počínaje mingskou dobou dostávali tituly civilní – zpravidla čínské tituly správců prefektur, krajů, nebo okresů s předponou "tchu". Náčelníci s čínskými tituly byli souhrnně označováni jako "tchu-kuan" (), domorodí úředníci. Měli za povinnost zachovávat loajalitu k jüanské/mingské/čchingské vládě, klid na svém území, pravidelně odevzdávat tribut, a přispívat vojenskými oddíly k vládním tažením, jinak na svěřeném území vládli podle místních zvyků.  Počínaje 16. stoletím se termíny "tchu-s’" a "tchu-kuan" začaly používat pro různé typy regionů. "Tchu-s’" se v čínské administrativní praxi začal používat pro oblasti, jejichž správa se blížila běžným čínským regionům. Jejich obyvatelstvo mělo stejné povinnosti jako Číňané a úřadovala v nich směsice domorodých náčelníků a čínských úředníků podléhajících ministerstvu státní správy. Naopak domorodí úředníci "tchu-kuan", vesměs s vojenskými tituly, vedli ty regiony, které si udržely většinu původní autonomie, přičemž podléhali dohledu ministerstva vojenství.  Roku 2015 byly pozůstatky tří domorodých úřadů "tchu-s’", v Chaj-lung-tchunu, Lao-s’-čchengu a Tchang-ja, zařazeny mezi světové dědictví UNESCO. Podle čínské agentury Sin-chua byly zapsány jako symbol historických čínských administrativních postupů „spojujících sjednocování země s respektem ke zvykům a způsobu života menšin“.

Domorodý úřad "tchu-s’" (, doslova „domorodý úřad“) bylo v Číně od 13. století obecné označení autonomních území nečínských kmenů v jihozápadní Číně na úrovni prefektury, kraje nebo okresu. První zřídila říše Jüan, systematicky je na domorodých územích zaváděla vláda říše Ming, přetrvaly i za Čchingů.

Tusi () bzw. das danach benannte Tusi-System, Tusi-Institution oder Stammeshäuptlingssystem bzw. Stammeshäuptlingsinstitution () ist ein System der Ernennung von Stammeshäuptlingen/einheimischen Fürsten zu chinesischen Beamten in Gebieten mit nationalen Minderheiten, das während der Mongolen-, Ming- und Mandschu-Dynastie in Nordwest- und Südwestchina praktiziert wurde.


Jméno.

Š’ S’-ming se původně jmenoval Š’ Su-kan (), změnou jména ho vyznamenal tchangský císař Süan-cung.

Původ, služba v tchangské armádě.

Š’ S’-ming se narodil začátkem 8. století v severovýchodním pohraničí tchangské říše, byl smíšeného turkicko-sogdijského původu. Sloužil v tchangské pohraniční armádě. Podle tradičního podání byl stejně starý jako An Lu-šan, v dětství se s ním přátelil a jako An Lu-šan ovládal „šest barbarských jazyků“ a působil jako tlumočník. Kanadský sinolog Edwin Pulleyblank příběh odmítl s tím, že jde o nevěrohodné klišé o hrdinovi, který začínal z nízkého postavení kriminálníka, navíc v paralelním příběhu přisouzené i An Lu-šanovi. Podle Pulleyblanka byl příběh souběžného života a vzestupu An Lu-šana a Š’ S’-minga sestaven po porážce povstání An Lu-šana, když byli v následujících desetiletích An Lu-šan a Š’ S’-ming v Che-leji uctíváni jako „Dva mudrcové“, resp. všichni čtyři císařové povstaleckého státu Jen (An Lu-šan, jeho syn An Čching-sü, Š’ S’-ming a jeho syn Š’ Čchao-i) jako „Čtyři mudrcové“.  V tchangské armádě v první polovině 50. let 8. století dosáhl generálské hodnosti "ping-ma š’" v posádce v Pching-lu. Roku 751 se účastnil neúspěšného tchangského útoku na Kitany, při návratu se se svým oddílem téměř tři týdny schovával v horách, než se vrátil do Pching-lu. Jak později poznamenal, kdyby se vrátil dříve, An Lu-šan, rozzuřený z porážky svých vojsk, by ho nechal popravit (což byl osud těch An Lu-šanových generálů, kteří se z výpravy vrátili ihned).

Generál v povstání An Lu-šana.

Koncem roku 755 se vojska severovýchodu tchangské říše vzbouřila v povstání An Lu-šana. An Lu-šan s hlavními silami povstalců vytáhl od pohraničního Fan-jangu (moderní Peking) přes Che-pej na jih a dobyl tchangské vedlejší hlavní město Luo-jang, prohlásil se císařem říše Jen. Mezitím se počátkem roku 756 protchangští úředníci v Che-peji zorganizovali a v únoru 756 s 200 tisíci muži domobrany ovládli 17 krajů "čou" s 12 miliony obyvatel – to jest téměř celý Che-pej kromě severu kolem Fan-jangu a jihu v dosahu posádky Luo-jangu, čímž přerušili spojení rebelů s jejich základnou na severu. An Lu-šan vyslal do Che-peje armádu pod velením Š’ S’-minga a dalších generálů (Li Li-ťieho a Cchaj Si-teho). Š’ S’-ming s pomocí současného útoku povstaleckých sil z Fan-jangu, porazil tchangské loajalisty v Cheng-čou na západě Che-peje a obnovil spojení s Fan-jangem, nicméně zbytek Che-peje zůstal pod kontrolou tchangských sil. V březnu 756 Š’ S’-ming začal dobývat střední Che-pej, z Che-tungu mu však přes průsmyk Ťing-sing vpadla do zad tchangská armáda vedená generálem Li Kuang-pim, který dobyl Cheng-čou a tím opět přerušil spojení Fan-jangu s Luo-jangem. Š’ S’-ming na něj zaútočil, utrpěl porážku a ustoupil na sever do Ting-čou. V bitvě se Š’ S’-mingem byla obvyklá převaha povstalecké jízdy neutralizována taktikou Li Kuang-piho, který nepřátelskou jízdu dostal do kleští mezi své kopiníky a kušníky. Pod vlivem neúspěchů povstalců přešla dvacetitisícová posádka Pching-lu na tchangskou stranu. Tchangští loajalisté ve východním Che-peji začali zpět obsazovat kraje středního Che-peje, spojili se s Li Kuang-pim a ovládli celou oblast. Š’ S’-ming reagoval novým útokem a oblehl Li Kuang-piho v Cheng-čou. Li Kuang-pimu na pomoc z Che-tungu přišel s další tchangskou armádou Kuo C’-i. Oba tchangští generálové spojili své síly, které dhromady měly přes 100 tisíc mužů, a v polovině května 756 rozdrtili Š’ S’-mingovu armádu. Š’ S’-ming poté opět ustoupil do Ting-čou, zatímco jižnější Cheng-čou a Čao-čou držely tchangské armády a do následujícího krajského sídla na trase do Luo-jangu – Sing-čou – se stáhla část povstaleckých sil. Koncem června na armády Li Kuang-piho a Kuo C’-iho zaútočil Š’ S’-ming posílený oddíly z Fen-jangu a Luo-jangu, začátkem července byl však poražen u Ťia-šanu a stěží si zachránil život. Poté byl obležen v Ting-čou. Generál Ke-šu Chan s hlavní tchangskou armádou zatím vyčkával v opevněném průsmyku Tchung mezi Čchang-anem a Luo-jangem a sledoval neúspěchy rebelů v Che-peji. Povstalci se po ztrátě většiny Che-peje nacházeli v těžké situaci, An Lu-šan byl v Luo-jangu oddělen od své základny na severu, rozšířit ovládané území jihozápadním, jižním ani jihovýchodním směrem se mu nepodařilo, a proto dokonce zvažoval ústup „domů“ na sever do Fan-jangu. Císař Süan-cung povzbuzený tchangskými úspěchy v Che-peji přikázal Ke-šu Chanovi zaútočit na Luo-jang. Ke-šu Chan, podpořený Li Kuang-pim a Kuo C’-im, se odmítl vzdát výhody opevněné pozice, císař opakoval rozkaz a Ke-šu Chanovi nezbylo než jej splnit. V polovině července 756 vytáhl proti rebelům a po dvou dnech byla jeho armáda zaskočena a rozprášena v bitvě u Ling-pao. Povstalci obsadili průsmyk Tchung a mezi nimi a Čchang-anem nebyl nikdo, kdo by se jim mohl postavit na odpor. Císař Süan-cung reagoval útěkem do S’-čchuanu, zatímco jeho syn, korunní princ, odešel na severozápad do Ling-wu na Žluté řece. Zde se 12. srpna 756 prohlásil za císaře (znám je jako Su-cung). Vzhledem k diskreditaci režimu jeho otce byl nový císař tchangskými loajalisty bez problémů uznán. Su-cung a jeho dvůr se soustředil na znovudobytí Čchang-anu. Tchangské pokusy o útok v čchanganské oblasti na podzim 756 a na jaře 757 ale skončily s velkými ztrátami neúspěchem. Rebelové sice odrazili tchangská vojska, nerozšířili však významně své území a jejich pokusy o obsazení jižní Číny ztroskotaly.  Začátkem roku 757 byl An Lu-šan zavražděn svými důvěrníky, kteří trpěli jeho násilnickým a vznětlivým chováním. Na trůn říše Jen po něm nastoupil jeho syn An Čching-sü, který však neměl otcovu autoritu. Bývalé An Lušanovo okolí v Luo-jangu nového povstaleckého císaře podpořilo, ale generálové An Lu-šanovy generace velící posádkám v Che-peji, včetně Š’ S’-minga, se ke svému novému císaři stavěli chladně. Na podzim 757 na pomoc Su-cungovi Ujgurové poslali něco přes čtyři tisíce jezdců. Ujgury posílená tchangská armáda v čele s Kuo C’-im v říjnu 757 vytáhla na Čchang-an, 13. listopadu v bitvě u chrámu Siang-ťi (deset mil jižně od města) porazila rebely, a následující den Čchang-an obsadila. Tchangská ofenzíva pokračovala postupem na východ, vítězstvím v další bitvě (mezi průsmykem Tchung a Šan-čou) 30. listopadu a obsazením Luo-jangu 3. prosince 757. Bez podpory Š’ S’-mingových oddílů ze severního Che-peje byl An Čching-sü nucen ustoupit do Siang-čou (dnešní An-jang na severu Che-nanu). Tchangská vláda neměla prostředky na další ofenzivu, zastavila postup svých armád a soustředila se na obnovu hlavních měst. An Čching-sü proto mohl zkonsolidovat své síly v jižním Che-peji. Rozpory mezi režimem An Čching-süa a Š’ S’-mingem vyvrcholily začátkem roku 758, kdy se Š’ S’-ming poddal tchangskému panovníkovi a byl jím potvrzen v držení právě ovládaného území.  Další tchangská ofenzíva začala v listopadu 758. Dvěstě tisíc vládních vojáků, doplněných ujgurským jízdním sborem, bylo rozděleno pod velení devíti "ťie-tu-š’", které koordinoval eunuch Jü Čchao-en. Tchangská vojska porazila An Čching-süa v bitvě a oblehla ho v jeho sídle v Siang-čou. Obléhání trvalo celou zimu, na jaře si však tchangská strana – zřejmě vinou generála Li Kuang-piho – opět znepřátelila Š’ S’-minga, který se v lednu 759 prohlásil panovníkem státu Jen a přišel na pomoc obleženým. Š’ S’-mingova armáda, která byla údajně více než desetkrát slabší než spojená tchangská armáda, se 7. dubna setkala se spojeným tchangským vojskem, ve zmatku vyvolaném prašnou bouří se však armády rozpadly a po obnovení pořádku se tchangští vojevůdci – nedůvěřující si navzájem a jednotlivě nedostatečně silní proti rebelům – stáhli. Š’ S’-ming poté zavraždil An Čching-süa i s jeho nejvěrnějšími stoupenci a v květnu 759 se prohlásil císařem státu Velká Jen.

Císař státu Jen.

Tchangská vláda byla v šoku z neočekávaného zhroucení svých vojsk. Naopak povstalci zahájili útok. Na podzim 759 Š’ S’-ming překročil Žlutou řeku, obsadil Pien-čou a vytáhl na Luo-jang. Tchangský generál Li Kuang-pi město nehájil, ale usadil se v Che-jangu, 40 km severovýchodně na severním břehu Žluté řeky. Š’ S’-ming zabral Luo-jang, s Li Kuang-pim v zádech se však neodvážil postupovat dále na západ. Situace potom zůstala nějakou dobu stabilní. Povstalci neměli dost sil k útoku, ale ani tchangská vláda nebyla schopna shromáždit dostatek prostředků pro ofenzívu.  Na jaře 761 Š’ S’-ming zaútočil na tchangskou armádu u Luo-jangu a v dubnu 761 ji rozdrtil. Povstalecká ofenzíva se však zhroutila, když vzápětí Š’ S’-minga zavraždil jeho syn Š’ Čchao-i, který se stal dalším císařem státu Jen. Š’ S’-ming totiž zamýšlel jmenovat následníkem trůnu svého mladšího syna Š’ Čchao-čchinga, syna paní Sin, jmenované Š’ S’-mingem císařovnou, což jeho nevlastní starší bratr Š’ Čchao-i vnímal jako své ohrožení.  Změna panovníka oslabila povstalce, protože, podobně jako v případě An Čching-süa, ani Š’ Čchao-i neměl autoritu svého otce. V květnu 762 proběhla změna i na tchangském trůnu, když po smrti císaře Su-cunga převzal vládu jeho nejstarší syn Taj-cung. Začátkem května 762 zemřel i bývalý císař Süan-cung.

Š’ Čchao-i a konec státu Jen.

Š’ Čchao-i se neúspěšně pokusil získat na svou stranu Ujgury, kteří ale zůstali spojenci tchangské říše. Na podzim 762 Tchangové zaútočili ze tří směrů – jedna armáda posílená Ujgury táhla od Šan-čou na Luo-jang, druhá pod Li Kuang-pim postupovala ze středního Che-nanu a třetí útočila z jihovýchodu Šan-si. V listopadu u Luo-jangu Tchangové porazili jenskou armádu, načež Š’ Čchao-i prchl na východ. Povstalci měli i po porážce císařovy armády stále značné síly, ale rebelští generálové v Che-peji a severovýchodním Che-nanu dospěli k závěru, že jejich osobní zájmy jsou přednější než úspěch státu Jen a přecházeli na tchangskou stranu, přičemž byli Taj-cungem potvrzováni v držení svých území a vojsk. Š’ Čchao-i se tak dostal do izolace a v bojích s tchangskými vojsky byl vytlačován na sever, za stálého poklesu jeho sil. Začátkem roku 763 mu velitel posádky Fan-jangu odmítl otevřít brány, a nezbylo mu tak než prchnout na hranici s Kitany, kde zahynul, snad sebevraždou. Tím povstání skončilo.

Š’ S’-ming (, † 18. dubna 761) byl tchangský generál sogdsko-turkického původu. Sloužil na severovýchodní hranici, od roku 755, kdy se An Lu-šan vzbouřil proti tchangskému státu v povstání An Lu-šana, působil jako generál povstaleckých vojsk státu Jen. Roku 758 přechodně přešel na tchangskou stranu, následujícího roku se opět postavil proti Tchangům, zlikvidoval jenského císaře An Čching-süa a sám se prohlásil císařem. Znovudobyl Luo-jang, pak však jeho ofenzíva proti Tchangům uvázla a roku 761 byl zabit svým synem Š’ Čchao-im, který se obával o své postavení následníka. Š’ Čchao-i se poté stal čtvrtým a posledním jenským císařem.

Shi Siming,, (* 703; † 761) war ein Vertrauter An Lushans während dessen Aufstand gegen die Tang-Dynastie und später Führer dieser Rebellion.