Popis.

Potkan je větší myšovitý hlodavec. Délka těla bývá v rozmezí 160–270 mm, ocas je kratší než tělo a měří 130–200 mm. Velikost zadních tlapek činí 30–45 mm, uši mají 18–22 mm. Dosahuje hmotnosti 140–500 g, v zajetí až do 900 g. Samci jsou robustnější, samice bývají až o 1/3 menší. Roku 2014 byl zaznamenán výskyt abnormálně velkého potkana (přes 39 cm) ve Švédsku.

Odlišení od krysy.

Potkan je obvykle mohutnější než krysa. Jeho zbarvení bývá obvykle světlejší, i když se vyskytují i krysy stejně zbarvené jako potkani. Pro odlišení obou druhů lze použít následující konkrétní znaky:  Rozdíl je také v chování obou druhů: potkan vyhledává spíše vlhčí polohy, včetně kanálů a stok, zatímco krysa preferuje sušší prostory, třeba půdy, chlévy a stáje. Potkan lépe plave a potápí se, lehčí a mrštnější krysa naopak lépe šplhá a skáče.

Rozšíření.

Potkan je kosmopolitní a synantropní druh. Rozšířil se s rozvojem námořní dopravy z bažinatých oblastí východní Asie do mnoha končin světa, zejména do Evropy a Severní Ameriky. Přestože se začal rozšiřovat později než krysa obecná, větší přizpůsobivostí a schopností žít ve vlhkém prostředí ji na mnoha místech nahradil (zejména ve vnitrozemí). Ve střední Evropě se jeho hojnější výskyt datuje asi od 18. století.  V Česku se vyskytuje prakticky na celém území ve všech nadmořských výškách: v Krkonoších byl nalezen i v horských chatách na hřebenech ve výšce 1400 m.

Způsob života.

Potkani jsou čilí hlavně v noci, nejvíce po setmění a před rozedněním. Dobře plavou a šplhají, na rozdíl od krysy však obvykle neběhají po trámech v podkroví a po střechách. Jsou velmi ostražití a v nebezpečí dokážou být agresivní. Doupě si budují většinou na zemi nebo nad ní, často si však pod podlahou vyhrabávají nory.  Potkani v přírodě žijí v koloniích v počtu kolem několika desítek jedinců s hierarchickým uspořádáním. Alfa zvířata – zpravidla zakladatelé skupiny – ovlivňují celou kolonii. Naproti tomu jsou ve skupině i zvířata velmi podřízená – mohou to být potomci jiného páru skupiny či staří potkani, kteří jsou permanentně terorizováni zbytkem kolonie (potkan podobně jako člověk silně podléhá stresu a toto je způsob „odreagování se“). Těmto jedincům je také upírána potrava, mají funkci „ochutnavače“. Při objevu neznámé potravy jsou to často oni, kdo ji okusí jako první. Pokud tento „test“ přežijí, zdroj pak ochutná i zbytek skupiny. Právě to je jeden z aspektů, proč potkan často odolává jedům a dalším návnadám „na krysy“. Život této kolonie se trvale odehrává v jedné oblasti o rozloze cca 6 km2, na které členové kolonie získávají potravu a brání svoje území.  Potkan patří mezi jedny z nejinteligentnějších hlodavců v přírodě. Díky přizpůsobivosti svého organizmu a hierarchii potkaních kolonií je schopen přežít i působení důmyslných hubících prostředků. Proto se stal součástí všech velkých měst a větších lidských obydlí, kde mnohem snadněji najde potravu a vhodné podmínky pro přežití.

Rozmnožování.

Samice mívá pářicí období několikrát do měsíce. Březost trvá 21 až 24 dní, v jednom vrhu mívá obvykle 4 až 7 mláďat, (jiné údaje udávají 6–10 mláďat), ale není výjimkou vrh o počtu 20 mláďat. Mláďata se rodí holá a slepá, plně osrstěná bývají do 14 dnů, oči otevírají během 14.–16. dne. Do 3 týdnů jsou kojena. Plně samostatná jsou přibližně po měsíci. Pohlavní dospělost udávají zdroje různě od 1,5 do 4 měsíců. Především u samců je pohlavní dospívání rychlejší.  Samice odchovává 3 vrhy do roka, ve výborných podmínkách může mít 5 a více vrhů. Zabřeznout může – podobně jako většina dalších myšovitých – už 24 hodin po porodu.  Samice potkanů mají schopnost v rané fázi březosti ukončit tuto březost během nevhodných podmínek nebo zejména z důvodu, že se setká s vhodnějším samcem s lepším genetickým potenciálem.

Potrava.

Potkan je všežravec, většina jídelníčku se skládá cca z 60–80 % z různých semen trav a obilovin či zeleniny, zbytek tvoří bílkoviny z ptačích vajec (konzumuje vejce domácích i vodních ptáků) nebo masa. Podle jiných údajů však u něj převažuje živočišná potrava. Při nedostatku jiné potravy je schopen napadnout větší zvířata až do velikosti králíka. Denně zkonzumuje potravu v množství asi desetiny své tělesné hmotnosti.  Potkan jako jakýkoli jiný hlodavec potřebuje obrušovat své hlodavé zuby, které obrušuje nejčastěji na tvrdším druhu potravy (chleba, větve), ale je schopen se podobně jako myš prokousat skrz beton nebo slabší druhy pletiva a kabelů (slitiny mědi a hliníku a podobně měkké kovy).

Nepřátelé.

Přirozenými nepřáteli potkanů jsou lasicovité šelmy (tchoř a hranostaj) a výr velký. Mláďata potkanů jsou také potravou menších sov – sovy pálené a kalouse ušatého.

Laboratorní potkan.

Potkan se začal v 50. letech 20. století používat pro laboratorní účely díky vhodným rozměrům, snadnému odchovu a své inteligenci. Pro laboratorní účely se používá domestikovaná varieta "Rattus norvergicus" var. "alba", která má sníženou schopnost přenášení chorob. V 80.–90. letech 20. století se potkan rozšířil do domácností. Postupem času vznikaly křížením odlišné barevné variety a potkan si získal na popularitě. Na rozdíl od myši je potkan odolnější proti infekci.  Nejvíce rozšířený poddruh ve volné přírodě a ve světě.  Pravděpodobně poddruh rozšířený v Asii a Rusku (nejsou bližší informace).  Šlechtěná bílá varieta potkana, určená původně k pokusným účelům. Tato varieta na rozdíl od potkana obecného nemá schopnost hostit různé nebezpečné nemoci a je možné ji ochočit.

Variety.

Tato varianta je rozšířena v domácnostech jako ochočené domácí zvíře. Podle názvu za slovem „var.“ je označení barevné variety nebo variety s jinou stavbou těla nebo druhem srsti:

Variety potkana laboratorního dle barvy srsti.

Existují čtyři hlavní barevné linie:  Při křížení potkanů s barvami z dvou různých linií se barvy potomků ředí či jinak znehodnocují; pak je velmi obtížné jejich barvu pojmenovat.  Tyto linie se dále dělí na jednotlivé barvy, z nichž častější jsou:

Potkan nebo potkan obecný ("Rattus norvegicus") je velký myšovitý hlodavec rodu Rattus často zaměňovaný s krysou obecnou ("Rattus rattus"). Jako synantropní druh žije převážně v blízkosti lidských sídel, kde často škodí požíráním potravin, napadáním domácích zvířat i přenášením chorob a parazitů. Potkani v různých barevných mutacích, někdy i bezsrstí, se změněnou strukturou srsti nebo se zakrněným ocasem, se chovají jako domácí mazlíčci a slouží i k laboratorním účelům. Potkan se v přírodě dožívá 2, v zajetí až 3–4 roky. Slovo potkan se do češtiny dostalo až v 19. století. Bylo přejato z maďarského "patkány", což je asi zkomolenina latinského slova "ponticana" „pontská“ (myš). V Česku se potkanovi dříve říkalo "německá myš".

Die Wanderratte ("Rattus norvegicus") ist ein Nagetier (Rodentia) aus der Familie der Langschwanzmäuse. Die ursprünglich im nördlichen Ostasien heimische Art wurde durch den Menschen weltweit verbreitet und kommt heute auf allen Kontinenten außer Antarktika und auf fast allen größeren Inseln oder Inselgruppen vor. In ihrem ursprünglichen Areal bewohnen Wanderratten Wälder und buschreiches Gelände. Eingeführte Populationen sind jedoch überwiegend auf den menschlichen Siedlungsbereich beschränkt, und in wärmeren Klimaten ist die Art nur in den von Menschen am stärksten veränderten Lebensräumen und meist nur in Küstennähe anzutreffen. Wanderratten sind Allesfresser, wobei pflanzliche Nahrung meist weit überwiegt.


Původní varianta hry.

V období před rokem 1945 se hrálo s 1 balíčkem, tedy 52 kartami bez žolíků. Při 3 - 4 hráčích se jim rozdalo po 7 kartách, zbytek karet byl v talonu. Každý hráč si jednu kartu z talonu bral a na odkládací balíček jednu odložil. Po odložení pokračoval ve hře hráč po levici. Místo z talonu mohl brát horní kartu z odkládacího balíčku, pokud byla ihned použita pro vykládání. Vykládat šlo trojice či čtveřice karet stejné hodnoty (třeba čtyři osmičky či tři různé krále), nebo postupky z jedné barvy. Přikládat šlo k jakékoliv sestavě vyložené na stole i jinými hráči. Pokud se rozdal talon před koncem hry, otočil se odkládací balíček a stal se novým talonem. Hra skončila, pokud se podařilo některému hráči zbavit vyložením všech karet v ruce. Pokud se hrálo o peníze, pak vítěz dostal částku odpovídající bodům karet, které hráčům zůstaly v ruce.

Rummy hraná dnes.

Používá se 108 žolíkových karet (dvě francouzské sady po 52 kartách, doplněné o čtyři žolíky). Jsou v čtyřech barvách - srdce, kára, píky a kříže. Každá barva má 13 hodnot: 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, J, Q, K a A. V nové hře Rummy je eso 1 bod, pokud je první před dvojkou, či 11 při sestavě u krále. Používají se i žolíky (15 bodů) a tím se stírá rozdíl proti hře žolíky. Žolíky mohou nahradit v sestavě nejvýše polovinu karet. Rozdává se 12 karet (varianty 8 či 10 nutno před hrou domluvit). Vynáší se na 40 bodů a lze zavřít sestavou "flash" (z ruky) vyložením sestav z 12 karet jedné barvy, jakoukoliv nehodící se kartu přiložím obrázkem dolů a tím hru končím. Hraje-li se o peníze, pak je odměna dvojnásobná (též nazýváno Go rummy). Oproti obdobné hře Autobus nemohu vyložené sestavy roztrhat, abych vytvořil sestavy jiné.

Gin Rummy.

Variací této hry je gin rummy, většinou pro dva hráče, kde se dávají malé či vysoké sázky. V této hře se karty vykládají lícem nahoru a kdokoli k nim může přidávat. Body se získávají podle hodnoty karet (J,Q,K a A mají hodnotu 10 bodů) a odečítají se podle karet, které zůstanou v ruce poté, co jeden z hráčů zavře (vyloží všechny karty či mu zůstanou nepřiložené karty v hodnotě 10 a méně).

Rummy je karetní hra, patrně odvozená od mah-jongu, ve které se karty lízají a vykládají. Cílem je vytváření skupin tří, nebo čtyř karet stejného druhu, či tří a více karet stejné barvy v postupce. Dnes je hra Rummy ztotožněna s českým označením Žolíky, ale dříve měla jinou podobu. Nyní se používá zpravidla 108 karet a podle počtu hráčů (od dvou do šesti) se karty rozdávají po sedmi až dvanácti kartách podle zvolené varianty.

Rommé, Rommee (in Österreich auch "Jolly"), amerikanisch Rummy (von Rum bzw. "rummy": vgl. Artikel Gin Rummy), ist ein Kartenspiel für zwei bis sechs Personen. In Österreich ist das Spiel unter dem originalen amerikanischen Namen "Rummy" verbreitet; der französisch scheinende Name "Rommé", der in Deutschland gebräuchlich ist, leitet sich davon ab, in Frankreich heißt das Spiel jedoch Rami.


Vztah jednoznačných gramatik a jazyků.

Pro mnoho jazyků existují nejednoznačné i jednoznačné gramatiky, ale pro některé jazyky existují pouze nejednoznačné gramatiky. Pro jakýkoli neprázdný jazyk lze sestrojit nejednoznačnou gramatiku z jednoznačné gramatiky přidáním duplicitních pravidel nebo synonym (jediný jazyk bez nejednoznačné gramatiky je prázdný jazyk). Jazyk, který připouští pouze nejednoznačné gramatiky, se nazývá z podstaty nejednoznačný jazyk, a z podstaty nejednoznačný bezkontextové jazyky existují. Deterministické bezkontextové gramatiky jsou vždy jednoznačné a jsou důležitou podtřídou jednoznačných bezkontextových gramatik; existují však i nedeterministické jednoznačné bezkontextové gramatiky.  Pro skutečné programovací jazyky je referenční bezkontextová gramatika často nejednoznačná, kvůli problémům jako je nepovinné else. Jsou-li takovéto nejednoznačnosti přítomny, jsou zpravidla řešeny přidáním precedenčních pravidel nebo jiných kontextových pravidel tak, aby výsledná frázová gramatika byla jednoznačná.

Příklady.

Triviální jazyk.

Nejjednodušším příkladem nejednoznačné gramatiky je následující gramatika triviálního jazyka, který sestává pouze z prázdného řetězce:...což znamená, že prázdný řetězec ε může být vytvořen libovolným ze dvou ekvivalentních pravidel a tedy má dvě levé derivace.  Další nejednoznačná gramatika pro triviální jazyk je:...což znamená, že symbol A se přepíše buď na sebe sama nebo na prázdný řetězec. Pro prázdný řetězec tedy existují levé derivace délky 1, 2, 3,... Podle toho, kolikrát se použije pravidlo A → A, může mít derivace libovolnou délku.  Tento jazyk má i jednoznačnou gramatiku, obsahující pouze jedno přepisovací pravidlo:...což znamená, že jednoznačné přepisovací pravidlo může produkovat pouze prázdný řetězec, což je jednoznačný řetězec v jazyce.  Stejným způsobem lze z libovolné gramatiky pro neprázdný jazyk vytvořit nejednoznačnou gramatiku přidáním duplikátů.

Unární řetězec.

Regulární jazyk unárních řetězců určitého znaku, např. codice_1 (popsaný regulárním výrazem codice_2), má jednoznačnou gramatiku:...ale má také nejednoznačnou gramatiku: První gramatika odpovídá vytváření zprava asociativního stromu (pro jednoznačnou gramatiku), druhá dovoluje levé- i pravé- spojení. Toto je rozebráno níže.

Sčítání a odčítání.

Bezkontextová gramatika je nejednoznačná, protože pro řetězec a + a + a existují dvě levé derivace:  Jako jiný příklad, gramatika je nejednoznačná, protože existují dva derivační stromy pro řetězec + −:  Jazyk, který gramatika generuje, není nejednoznačný ze své podstaty; jednoznačná gramatika, která jej generuje, je:

Nepovinné else.

Častým příkladem nejednoznačnosti ve skutečných programovacích jazycích je nepovinné else. V mnoha jazycích je část za codice_3 v podmíněném příkazu if-then-else nepovinná. Při vnoření dvou nebo více podmíněných příkazů do sebe není jednoznačné, ke kterém codice_4 dané codice_3 patří, přinejmenším při použití bezkontextových gramatik.  Konkrétně v mnoha jazycích lze psát podmíněný příkaz dvěma způsoby: ve tvaru if-then a ve tvaru if-then-else:  V gramatice obsahující pravidla  se mohou objevit některé nejednoznačné frázové struktury. Výraz může být analyzován jako nebo jako podle toho, zda codice_3 má patřit k prvnímu nebo druhému codice_4.  Tento problém se v různých jazycích řeší různě. Je možné navrhnout syntaxi programovacího jazyka tak, aby byla jednoznačná, například zakončením podmíněného příkazu klíčovým slovem codice_8, nebo nepovolením nepovinného codice_3. Nebo je možné nechat bezkontextovou gramatiku nejednoznačnou, a přidat kontextové pravidlo, například že codice_3 patří k nejbližšímu codice_4. Výsledná gramatika je pak jednoznačná, ale není bezkontextová.

Rozpoznávání nejednoznačných gramatik.

Rozhodnutí, zda obecná bezkontextová gramatika je jednoznačná, je algoritmicky nerozhodnutelný problém, protože lze ukázat, že je ekvivalentní s Postovým korespondenčním problémem. Existují však nástroje, které implementují různé postupy umožňující detekovat některé případy nejednoznačnosti bezkontextových gramatik.  Efektivita syntaktické analýzy bezkontextové gramatiky je určena automatem, který ji přijímá. Deterministické bezkontextové gramatiky jsou přijímány deterministickými zásobníkovými automaty a mohou být analyzovány v lineárním čase, například LR analyzátorem. Je to vlastní podmnožina bezkontextových gramatik, které jsou přijímány zásobníkovým automatem a mohou být analyzovány v polynomiálním čase, například CYK algoritmem. Jednoznačné bezkontextové gramatiky mohou být nedeterministické. Například jazyk palindromů sudé délky nad abecedou 0 a 1 má jednoznačnou bezkontextovou gramatiku S → 0S0 | 1S1 | ε. Libovolný řetězec tohoto jazyka nemůže být analyzován bez načtení celého řetězce, což znamená, že zásobníkový automat musí zkusit alternativní přechody mezi stavy, aby podporoval různé možné délky částečně analyzovaného řetězce. Odstranění nejednoznačností gramatiky může produkovat deterministickou bezkontextovou gramatiku a tedy umožnit efektivnější syntaktickou analýzu. Generátory překladačů, jako například Yacc, obsahují prostředky pro řešení některých druhů nejednoznačnosti například pomocí precedence a omezení asociativity.

Jazyky z podstaty nejednoznačné.

Existenci jazyků z podstaty nejednoznačných dokázal Rohit Parikh v roce 1961 ve výzkumné zprávě MIT (Parikhova věta).  Zatímco některé bezkontextové jazyky (množiny řetězců, které lze generovat gramatikou) mají nejednoznačné i jednoznačné gramatiky, existují bezkontextové jazyky, pro které jednoznačná bezkontextová gramatika neexistuje. Příkladem ze podstaty nejednoznačného jazyka je sjednocení množin formula_1 a formula_2. Výsledný jazyk je bezkontextový, protože sjednocení dvou bezkontextových jazyků je vždy bezkontextový jazyk. Ale Ullman 1979 podal důkaz, že nelze jednoznačně analyzovat řetězce v (nebezkontextové) podmnožině formula_3, která je průnikem těchto dvou jazyků.

Odkazy.

Související články.

Analyzátory pro nejednoznačné a nedeterministické gramatiky:

Nejednoznačná gramatika () v teorii formálních jazyků je taková bezkontextová gramatika, která generuje (aspoň jednu) nejednoznačnou větu. Nejednoznačná věta je taková věta, pro kterou existují nejméně dva různé derivační stromy. Pokud každá z vět generovaných gramatikou má jediný derivační strom, je gramatika jednoznačná.

Existieren bzgl. einer formalen Grammatik für ein Wort mehrere Rechtsableitungen oder Linksableitungen, bzw. gibt es zu einem Wort der Grammatik zwei verschiedene Rechts- oder zwei verschiedene Linksableitungsbäume, die nicht isomorph zueinander sind, dann heißt diese Grammatik mehrdeutig.


Historie.

Plány spojit Anglii a Francii tunelem jsou staré již několik set let. Patřily ale vždy do skupin velmi odvážných až bláznivých plánů, kterými chtěli lidé v minulosti upoutat pozornost. V 80. letech však byl projekt vzat seriózně, založena byla společnost Eurotunnel a začalo se kopat. Z bezpečnostních důvodů se rozhodlo, že bude tunel železniční. Byly vyraženy dva provozní tunely a mezi nimi jeden servisní. Otevření tunelu pro veřejnou dopravu v roce 1994 se zúčastnila královna Alžběta II. a francouzský prezident François Mitterrand. Přestože tunel zachvátil požár, který jeho pověst poškodil, zůstává stále velmi důležitým dopravním prostředkem mezi kdysi znepřátelenými zeměmi.  Dne 3. srpna 2006 společnost provozující Eurotunel vyhlásila bankrot a požádala o ochranu před věřiteli, vzhledem k tomu že zisky tunelu nepokrývají splácení dluhů za jeho stavbu. O přibližně půl roku později 15. ledna 2007 schválil francouzský soud restrukturalizaci firmy, což se setkalo s nevolí britských věřitelů.  Za zmínku také stojí, že lokomotivy vhodné pro tento tunel byly zkoušeny na českém Železničním zkušebním okruhu Cerhenice.

Spojení.

Nákladní doprava je provozována vlaky SNCF a EWS, z francouzské strany vede vysokorychlostní trať "LGV Nord" napojující se na francouzskou železniční síť. Na britské straně byla roku 2010 dokončena vysokorychlostní trať pod označením High Speed 1 (původně "Channel Tunnel Rail Link"). Rychlovlaky Eurostar už nemusí být napájeny ze 3. kolejnice, na celé jeho trase je povolena rychlost 300 km/h, vyjma Eurotunelu a městských oblastí. Osobní vlaky ukončily svůj provoz na nádraží Londýn – Waterloo, neboť nyní zajíždějí na nově zrekonstruované nádraží Londýn – St. Pancras. Osobní vlaky jsou vedeny jednotkami Eurostar. V pobřežních městech Folkestone a Calais se nacházejí velké terminály, umožňující naložit do nákladních vagónů automobily.  Tunel je dlouhý 50 km, z toho 38 km je pod mořským dnem. Průměrná hloubka je 45 m pode dnem moře. Od dokončení Gotthardského tunelu v červnu 2016 je Eurotunel třetím nejdelším železničním tunelem na světě, po zmíněném švýcarském Gotthardském tunelu (57 km) a japonském tunelu Seikan (54 km).

Eurotunel (anglicky "Channel Tunnel") je v češtině používaný výraz pro podmořský tunel pod Lamanšským průlivem, vedoucí mezi anglickým Folkestone a francouzským Coquelles u Calais, který je dlouhý přes 50 km. Tunel oficiálně otevřeli 6. května 1994 anglická královna Alžběta II. a francouzský prezident François Mitterrand. Od 14. listopadu 1994 v něm provozuje společnost "Eurotunnel" přímé železniční spojení mezi Londýnem a kontinentální Evropou. Celý projekt byl zorganizován a financován společností Eurotunnel Group, jeho hodnota je 5,5 miliard USD, přičemž ročně vydělává přibližně 50 – 60 milionů USD.

Der Eurotunnel (auch "Kanaltunnel" – frz. "Tunnel sous la Manche", engl. "Channel Tunnel") ist ein 50 km langer Eisenbahntunnel zwischen Folkestone in Kent (Vereinigtes Königreich) und Coquelles nahe Calais (Frankreich). Mit einem Streckenanteil von 37 km unter der Straße von Dover ist er der längste Unterwassertunnel der Erde. Die technische Infrastruktur (Tunnelbetrieb, -überwachung und -instandhaltung) sowie Pendelzüge für Kraftfahrzeuge werden von der Gesellschaft Getlink betrieben. Die Eurostar Group Ltd. betreibt Hochgeschwindigkeitszüge mit Direktverbindungen zwischen Großstädten beiderseits des Kanals.


Historie zámků.

Již ve 12. století tu vlastnili kolínští arcibiskupové statek s oborou. V roce 1284 nechal kolínský arcibiskup Siegfried postavit vodní hrad, jehož stavba byla dokončena v roce 1298. Přetrval až do roku 1689, kdy ho během devítileté války vyhodily Francouzi do vzduchu.

Augustusburg.

Zámek Augustusburg nechal na místě bývalého vodního hradu postavit kolínský arcibiskup Clemens August I. Bavorský (1700–1761) z dynastie Wittelsbachů. Krátce poté, co v srpnu 1723 Clemens August vystřídal na místě kolínského arcibiskupa svého strýce Josefa Clemense Bavorského, začali v roce 1725 stavební práce na zámku podle plánů vestfálského architekta Johanna Conrada Schlauna, přičemž byly pro nový zámek použity základy z minulé stavby. Z tohoto důvodu nejsou okenní osy bočních křídel zcela symetricky rozděleny, protože šířka zámku na tomto místě odpovídá staré stavbě. To je neobvyklé v tom, že symetrie je jedním z nejdůležitějších znaků baroka. Zámek je tvořen třemi křídly s valbovou střechou, která uzavírají čestný dvůr. Další úpravy nové stavby prováděl od roku 1728 mnichovský dvorní architekt François de Cuvilliés, který vytvořil fasády a slavnostní pokoje ve stylu régence a raného rokoka. V té době vznikla i západní strana s galeriemi. V letech 1740 až 1746 vytvořil Balthasar Neumann nádherné schodiště, které je považováno za hlavní dílo německého baroka. Závěrečné práce prováděl Johann Heinrich Roth. V prvním patře se nachází tzv. Gardensaal, který je obložen žlutým a zeleným mramorem. Stropní freska je od Carla Carlona. Od téhož autora je i stropní malba nad schodištěm. Štukatérské práce jsou dílem Giuseppa Artaria, Carla Pietra Morsegna a Josepha Antona Brillieho. Schodiště, které bylo vážně poškozeno za druhé světové války, bylo znovu vybudováno za pomoci polských restaurátorů.  V přízemí jižního křídla se nacházejí komnaty bývalých knížecích biskupů. V zámeckém kostele Panny Marie Andělské, který byl vysvěcen v roce 1493 a dříve patřil františkánskému klášteru, je impozantní hlavní oltář od Balthasara Neumanna. V roce 1735 byl přeměněn na dvorní kostel a přistavěnou oratoří s oranžerií připojen k zámku.  Zámek Augustusburg byl navržen čistě jako lovecký zámek a letní rezidence a proto zde kurfiřt bydlel pouze čtyři až šest týdnů v roce. Hlavními rezidencemi tehdy byli kurfiřtský zámek a palác Poppelsdorf v Bonnu.  Na konci 2. světové války byl zámek vážně poškozen. Již v roce 1946 byly započaty restaurátorské práce. I Falkenlust potřeboval po válce rozsáhlou rekonstrukci. V letech 1949 až 1996 pořádal spolkový prezident na zámku Augustusburg hostiny pro státní hosty. Proto se zde na toto téma konala od 12. března 2008 do 10. srpna 2008 výstava. Natáčel se zde film Tři oříšky pro Popelku.

Falkenlust.

Lovecký zámek Falkenlust postavil v letech 1729 až 1740 de Cuvilliés podle vzoru letohrádku Amalienburg v Mnichově. V překladu Falkenlust znamená ""sokolí potěšení"" a jak tento název napovídá, byl zámek vystaven pro v té době velice oblíbené sokolnictví. Zámeček je lemován dvěma přízemními budovami, z nichž vybíhá do oblouku kovaný plot, který odděluje zámecký dvůr od volné krajiny. Zatímco dvůr je směrem do aleje a k zámku Augustusburg, směřuje opačná strana zámečku do původně neobdělávané honitby. Tento pohled však změnila novější výstavba a zemědělství.  Půdorys loveckého zámku se opírá o Amalienburg. Zámek má na střeše hlavní budovy stejně jako jeho vzor vyhlídkovou plošinu, ze které bylo možné pozorovat lov. V obou patrech zámku se ve střední ose nachází předpokoj, který vede do salonu. Za ním je v každém patře ložnice, kabinet a šatna pro kurfiřta a jednoho hosta.  V jižní části zámku je schodiště, které je ozdobeno holandskými kachličkami. Stropní malba pochází od Laurenze de La Roque a zobrazuje scény ze sokolnictví. Lovecký zámek Falkenlust byl de Cuvilliésem postaven jako letohrádek a jeho místnosti na rozdíl od zámku Augustusburg s jeho reprezentativním využitím mají privátní, útulný a intimní charakter.  V roce 1730 byla v parku loveckého zámku postavena kaple, která je bohatě zdobena mušlemi. Malý oktogon postavil Peter Laporterie a má interiér ve stylu jeskyně.  V letech 1832 až 1960 patřil zámek podnikatelské rodině Gieslerů z Brühlu. Poté přešel do majetku spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko.

Zámky Augustusburg a Falkenlust jsou rokokové zámky v německém Brühlu. Obě budovy byly vystavěny na počátku 18. století na popud arcibiskupa a kurfiřta Clemense Augusta z Kolína. V minulosti i v současné době slouží německé vládě jako reprezentativní budovy. Patří k významným rokokovým i německým památkám.

Die Schlösser Augustusburg und Falkenlust liegen in der Stadt Brühl im Rheinland. Das Schloss Augustusburg befindet sich im Osten der Stadt, es ist mit dem Jagdschloss Falkenlust durch eine Allee durch den weitläufigen Schlosspark verbunden.


Popis a účel.

Bentham jej koncipoval především pro věznice, ale i pro jiné budovy, kde chtěl zavést systém přísné kontroly a represe, jako jsou nemocnice, školy nebo továrny. Samostatně stojící věž ve středu stavby umožňuje pozorovat z jednoho místa kteroukoliv z kruhově rozložených místností/cel tvořících uzavřený obvodový okruh. Ačkoliv není pro jednoho pozorovatele fyzicky možné celý prostor naráz sledovat, osoby umístěné v místnostech/celách nedokáží rozlišit, zda jsou či nejsou právě pozorovány, a má se u nich tedy vyvíjet návyk chovat se vždy tak, jako by byly pozorovány permanentně. Právě v případě věznice se tak dle autorovy představy docílí nejlepší možné nápravy trestanců.

Realizace.

Ačkoliv Jeremy Bentham vynakládal značné úsilí o hmotnou realizaci své myšlenky, nebyl za jeho života žádný panoptikon zbudován. Až po jeho smrti se začali někteří stavitelé věznic panoptikonem inspirovat, a to především z důvodu personální úspory dozorců. Vliv tohoto konceptu na budovy různých nápravných zařízení můžeme nalézt po celém světě, v České republice je to například Borská věznice v Plzni.  Za nejvěrnější realizaci panoptikonu je pokládána věznice "Presidio Modelo" na kubánském ostrově Isla de la Juventud z let 1926-1928. Věznice vybudovaná za diktatury prezidenta Geralda Machada byla uzavřena roku 1967. V letech 1953 – 1955 zde byli vězněni bratři Fidel a Raúl Castrové.

Divadelní panoptikon.

Divadelní panoptikon je v pořadí čtvrtý typ divadelní scény, po kukátku, ulici a aréně. Kruhové jeviště zde obklopuje diváky, sedící uprostřed prostoru na otočných sedadlech. Jejich pozornost tak může být upřena do jakéhokoli místa jeviště či hlediště, nezávisle na ostatních. Současně pozorují pouze jeden bod scény a oproti klasickému divadelnímu kukátku nemohou vidět celou scénu. První divadelní panoptikon autora Václava Šindelářestojí pod názvem Panoptikon Barikáda na náměstí Barikád na pražském Žižkově.

Použití v literatuře.

Francouzský filosof Michel Foucault používá panoptikon jako metaforu moderní „disciplinované“ společnosti, kdy občan nabývá dojmu permanentního dohledu ze strany státu. Panoptikon v podobě věznice je obsažen též v románu "Kronika ohlášené smrti" Gabriela Garcíi Márqueze. Princip je vysvětlen také v knize Poutník od Johna Twelve Hawkse.

Panoptikon (z řec. "pan" – vše, "optikos" – viděný) je architektonický koncept budovy, který by umožnil stálý dohled nad jejími obyvateli. Vytvořil jej anglický utilitaristický filosof a reformátor Jeremy Bentham.

Das Panopticon (von griechisch παν "pān", ‚alles‘, und οπτικό "optikó", ‚zum Sehen gehörend‘), latinisiert auch Panoptikum, ist ein von dem britischen Philosophen und Begründer des klassischen Utilitarismus Jeremy Bentham stammendes Konzept zum Bau von Gefängnissen und ähnlichen Anstalten, aber auch von Fabriken, das die gleichzeitige Überwachung vieler Menschen durch einen einzelnen Überwacher ermöglicht.


Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk o průměru 6–16 cm je zprvu sklenutý, posléze ploše rozložený, hladký, lesklý, radiálně vláknitý, tence a měkce masitý. Zabarvení klobouku je velmi proměnlivé, od bíložlutého přes žlutozelené až po zelenohnědé. Části plachetky na klobouku většinou nezůstávají.  Třeň je dole kyjovitě ztlustlý, 7–15 cm vysoký a 0,8–2 cm široký. Je pevný, hladký, až u starších hub dutý, bílý s málo zřetelnými zelenými šupinami. Vyrůstá z tzv. "vajíčka" (cípatě roztrhaná velmi tenká pochva někdy nazývaná "kalich smrti") a ve své horní části má bílý visutý prstenec.  Lupeny jsou 0,8–1,2 cm vysoké, bělavé. Dužnina je také bílá i když těsně pod pokožkou klobouku může být žlutozelená až hnědá, nemá výraznou vůni ani chuť, až u starších hub je vůně nasládlá (jako syrové brambory až med).

Mikroskopický.

Výtrusy jsou mírně elipsoidní o rozměrech 8–10 × 7–8 μm, hladké s tukovou kapkou. Výtrusný prach má bílou barvu.

Rozšíření.

Oblast přirozeného výskytu zahrnuje celý mírný pás Evropy a Asie a sever Afriky. Zavlečena však byla (patrně se sazenicemi stromků) i do Severní Ameriky a Austrálie. V Severní Americe byla zjištěna v oblasti San Franciska na západním pobřeží USA, na východním pobřeží v okolí New Yorku a Newarku. Podobně byl hlášen výskyt v Austrálii v okolí Canberry a Melbourne a na několika dalších místech světa.

Výskyt.

Muchomůrka zelená preferuje zejména teplejší oblasti mírného pásu. Na severní polokouli roste především v listnatých lesích od července do podzimu. Doprovází především duby, ale také habry a buky. Vzácněji ji lze nalézt i v borových lesích.

Obsahové látky.

Muchomůrka zelená obsahuje velké množství jedovatých peptidických alkaloidů zejména falotoxinů a amatotoxinů.

Jedovatost a otravy.

Přítomné jedy.

Celá plodnice obsahuje smrtící koktejl velkého množství jedů, které se dělí na dvě hlavní skupiny: falotoxiny a amatoxiny. Sto gramů syrové muchomůrky zelené obsahuje v průměru 10 mg faloidinu, 8 mg α-amanitinu a 5 mg β-amanitinu. Ukazuje se, že z hlediska toxikologického jsou významnější amatoxiny, vzhledem k tomu, že falotoxiny se buď odbourávají v trávicím traktu působením žaludečních šťav, nebo se vůbec nevstřebávají do krve. K smrtelné otravě zdravého dospělého člověka o hmotnosti kolem 60 kg stačí zhruba 50 g houby (váženo v syrovém stavu), přičemž jedna plodnice váží v průměru mezi 30 až 40 gramy (některá literatura ovšem uvádí i podstatně menší dávky); vycházíme-li z hodnoty LD = 0,1 mg/kg pro člověka u všech typů amanitinů, vychází pro otravu s padesátiprocentní pravděpodobností smrtelnou požití 0,75 g syrové houby na kilogram živé váhy člověka).  Také se udává, že amanitin, čili jeden z jedů muchomůrky zelené, je tak jedovatý, že množství jedu, které bychom nabrali na špičku nože (čili asi 0,5 g), by zabilo 100 000 myší. Ty by vytvořily řadu dlouhou 18 km, kolem níž bychom vykračovali průměrně 4,5 hodiny vojenským krokem. Tyto informace cituje také Divadlo Járy Cimrmana ve své hře Afrika.

Otrava.

Po pozření muchomůrky zelené se amatoxiny rychle absorbují z trávícího traktu do krve a odtud pronikají do jater. Počáteční příznaky se však projeví až po poškození většího počtu jaterních buněk (hepatocytů), přibližně 8 až 48 hodin po požití. V této fázi má postižený celkové potíže; pociťuje únavu, žaludeční nevolnost, závratě, bolesti hlavy, pocit chladu až mrazení. Nevolnost se pak stupňuje, nastupují bolesti žaludku, doprovázené silným dávením a vodovitými průjmy, což vede k dehydrataci organizmu až oběhovému selhání. To bývá zejména u dětí bezprostřední příčinou úmrtí. Pokud pacient tuto fázi přežije, dojde (obvykle čtvrtý den otravy) ke zdánlivému zlepšení, protože skončí zvracení i průjmy. V druhé fázi dochází k selhání jater a případně i ledvin. V případě silné otravy přestanou pracovat játra úplně a nastupuje celková apatie, přecházející do bezvědomí. Projevuje se tachykardie, pokles tlaku krve a rozšíření očních zornic. Smrt nastává v těchto případech obvykle 4. až 12. den otravy. Otrava je smrtelná ve 40–50 % případů.

Léčba.

Úspěšnost léčby a šance postiženého na přežití je závislá na množství požité muchomůrky a včasnosti lékařského zásahu. Nutný je okamžitý převoz do nemocnice a opakovaný výplach trávicí trubice, aby se maximálně omezilo další vstřebávání. Ideálním antidotem je silibinin, který blokuje transport amanitinu do hepatocytu a regeneruje RNA polymerázu. S léčbou je nutno začít co nejdříve. V případech, kdy není dostupný silibinin, je možno podat N-acetylcystein. Od podávání vysokých dávek penicilinu G se již ustoupilo. Při brzkém zachycení otravy lze provést odstranění toxinů z krve. Při včasném zásahu existuje šance na plné vyléčení, dojde-li k plnému rozvinutí těžké otravy, končí pacient ve většině případů minimálně s těžkými doživotními následky.  Francouzský lékař Pierre Bastien třikrát dobrovolně požil muchomůrku zelenou v prokazatelně smrtelné dávce. Otravu, kterou si způsobil, však díky léčbě, kterou sám sestavil za použití běžně a volně dostupných léků, pokaždé přežil.

Nejčastější záměny.

Dospělou muchomůrku zelenou je možné snadno zaměnit se žampionem, holubinkou, bedlou, zelánkou či masákem-albínem. Mladé plodnice se podobají pýchavce či prášivce. Od žampionu lze muchomůrku zelenou odlišit barvou lupenů – u žampionu jsou lupeny světle až tmavě hnědé, u muchomůrky jsou bílé. Dalším odlišným znakem muchomůrky zelené je „kalich smrti“, který u žampionu chybí. Od zelánky, holubinek či masáka-albína se plodnice muchomůrky zelené odlišují tím, že mají prsten a pochvu.  Přistěhovalci či návštěvníci z Asie si mohou splést muchomůrku zelenou s asijským druhem "Volvariella volvacea", který se jí velmi podobá (v raných stádiích se mohou dopustit záměny i zkušení odborníci). Tyto záměny jsou údajně nejčastější příčinou (až 90 %) smrtelných otrav houbami na světě.  V jihoevropských zemích může dojít k záměně vajíček muchomůrky zelené s vajíčky jedlé a vysoce ceněné muchomůrky císařské ("Amanita caesarea"). Ta se velmi vzácně vyskytuje i na jižní Moravě a v Polabí, ovšem je zde přísně chráněna.

Otravy slavných.

Otrava muchomůrkou zelenou mohla být příčinou úmrtí několika historických osobností:

Taxonomická poznámka.

Rod "Amanitina" E.-J. Gilbert, 1940 (muchomůrečka) není dnešními mykology uznáván a zahrnuje se do rodu "Amanita" Persoon, 1797 (muchomůrka). V minulosti byl rod Muchomůrka řazen do čeledi muchomůrkovitých – Amanitaceae. Na základě molekulárních výzkumů někteří současní taxonomové řadí celý rod "Amanita" do čeledi Plutaceae Kotlaba & Pouzar, 1972 (štítovkovité), kterou spojují s čeledí Amanitaceae R. Heim ex Pouzar, 1983 (muchomůrkovité).

Muchomůrka zelená, resp. muchomůrka hlíznatá ("Amanita phalloides" E. M. Fries, 1833) je považována za nejjedovatější a nejnebezpečnější houbu Evropy a Severní Ameriky – způsobuje zde nejvíce smrtelných otrav. Je nejen prudce jedovatá, ale navíc se první příznaky otravy objevují až v okamžiku, kdy je jed vstřebán v organismu a jsou již těžce zasaženy důležité orgány (zejména játra). Amatérští houbaři ji mohou zaměnit se žampiony a dalšími druhy jedlých hub.

Der Grüne Knollenblätterpilz oder Grünliche Gift-Wulstling ("Amanita phalloides") ist eine Pilzart aus der Familie Amanitaceae, der zur Gattung der Wulstlinge zählt. Er ist ein mit Laubbäumen vergesellschafteter Mykorrhizapilz. Der Verzehr auch nur geringer Mengen eines Fruchtkörpers dieses Giftpilzes kann zu einer tödlichen Pilzvergiftung führen, da die enthaltenen Gifte (Amatoxine und Phallotoxine) ein Leberversagen verursachen.


Vzhled.

Smrk ztepilý je statný stálezelený jehličnatý strom s rovným kmenem, který je v mládí pokrytý hladkou, světlehnědou kůrou, která se s přibývajícím věkem mění v šedohnědou až červenohnědou šupinovitou rozpukanou borku. Koruna je štíhle jehlancovitá, větve v ní vyrůstají v pravidelných přeslenech. Kořenový systém je plochý a mělký, bez hlavního kořene, lze jej dobře studovat na vyvrácených exemplářích. Dorůstá výšky až 50 m.  Jehlice jsou 10–25 mm dlouhé, 1 mm široké, na průřezu čtyřhranné a na konci zašpičatělé.  Rozmnožovací orgány jsou jako u ostatních nahosemenných rostlin šišticovité. Žluté samčí šištice vyrůstají v paždích jehlic na loňských větévkách, načervenalé samičí vyrůstají na konci letorostů v horních patrech koruny. Původně rostou směrem nahoru, ale ještě před opylením se mění na převislé (na rozdíl od šištic jedle bělokoré). Šišky jsou podlouhlé, nerozpadavé, s tuhými šupinami, dozrávají na podzim v prvním roce a po vysemenění opadávají v celku.

Kultivace.

Smrk ztepilý a jeho keřovité kultivary jsou vysazovány v parcích a zahradách jako okrasná rostlina. Smrk je pěstován v hospodářských lesích jako cenný zdroj dřeva. Často byl vysazován ve formě monokultury, ale od ní se pro její některé nepraktické vlastnosti (nízká akumulační schopnost srážek v ekologicky nevyzrálých společenstvech, náchylnost k polomům a škůdcům zejména kůrovci /v teplejších oblastech/ atd.) již začíná ustupovat.

Využití.

Dřevo je hlavním produktem smrku. Využívá se v papírnictví, nábytkářství, stavitelství, v chemickém průmyslu, při vytápění atd. Jehličnatá pilařská kulatina patří spolu s vlákninou z hlediska dodávaného množství k nejdůležitějším sortimentům českého lesního hospodářství.Vzhledem k zastoupení smrku ve středoevropských lesích a jeho dobrým produkčním vlastnostem je tedy smrkové dříví nejběžněji používaným a obchodovaným stavebním dřívím v Česku.  Speciální využití nachází smrkové dřevo při výrobě hudebních nástrojů, zejména vrchních desek smyčcových (housle, violy atd.) a strunných (klasické a akustické kytary) nástrojů a rovněž klávesových nástrojů (klavír). Toto tzv. rezonanční dřevo podléhá značnému množství výběrových kritérií, jako je množství ročních přírůstků dřeva, rovnost vláken, fyzikálním vlastnostem (váha, pevnost aj.), estetickým kritériím ad.  Mladá rostlina do výšky 250 cm se využívá jako oblíbený vánoční stromek, zelené větvičky se používají jako samostatná dekorace nebo k vazbě věnců a kytic. Silice jsou využívány v léčitelství jako přísada do koupelí, při plicních chorobách a při revmatismu. Pryskyřice se dříve sbírala a využívala průmyslově.

Kultivary.

Pro ozdobné účely bylo vypěstováno velké množství forem a kultivarů s různými vlastnostmi.

Smrk ztepilý ("Picea abies") je statný stálezelený jehličnatý strom, který byl původně rozšířen ve střední a jihovýchodní Evropě (od Alp po Balkán), kde tvořil spolu s dalšími dřevinami horské a podhorské lesy. V nižších polohách byl smrk přirozenou součástí porostů mokřin a rašelinišť nebo obsazoval kaňonovitá údolí s teplotní inverzí. Souvislé původní porosty se nacházely v severní a severovýchodní Evropě, kde sahaly od Norska přes Polsko až na východ po Bělorusko a horní Povolží. Smrk ("Picea abies") je jednou z nejběžnějších a ekonomicky nejdůležitějších dřevin v severní a střední Evropě. To je dáno tím, že je smrk (v Česku již od poloviny 18. století, viz také článek Lesnictví) s oblibou vysazován v hospodářských lesích. Díky dobrým produkčním vlastnostem umožnilo jeho zavádění lesníkům významně zvýšit produkci dříví. Ovšem plošné zavádění smrkových a borových porostů s nedostatečnou příměsí ostatních dřevin v kombinaci se slabou porostní výchovou, jednostranně zaměřenou na kvalitu dříví, vedlo v minulosti zároveň k rozsáhlým hmyzím kalamitám a nebývalému nárůstu větrných polomů nebo škodám mokrým sněhem. Jako okrasný strom je smrk pěstován ve vhodných klimatických podmínkách téměř po celém světě.

Die Gemeine Fichte ("Picea abies"), auch Gewöhnliche Fichte, Rotfichte oder Rottanne genannt, ist eine Pflanzenart in der Gattung der Fichten ("Picea"). Sie ist in Europa und bis weit in das kontinentale Asien heimisch und die einzige in Mitteleuropa natürlich vorkommende Vertreterin der Gattung. Sie ist ein forstwirtschaftlich bedeutsamer Holzlieferant.


Hlavní postavy.

Tyson.

Hlavní postava. Je to obyčejný kluk a beybladový nadšenec. Je občas tvrdohlavý a zbrklý, ale má smysl pro spravedlnost a je skvělý kamarád. Než se dostal do Bladeové Smršti, žil se svým dědou, který ho proti jeho vůli učil kendo, které mu pak v soubojích hodně pomohlo. Ducha Draka získal ze starodávného rodinného meče vystaveného v tělocvičně kenda. Je odhodlaný stát se nejlepším hráčem beybladu na světě.

Kenny.

Jeden z Tysonových nejlepších kamarádů. Kenny je počítačový maniak, stejně jako beybladeový. Se svým duchem Dizzy, nešťastnou náhodou uvězněném v jeho laptopu, neustále získávají informace o soupeřích, vylepšují beyblady celého týmu Bladeové Smršti a dávají ostatním užitečné rady. Bez něj si tým beybladeové smršti nedovede nikdo představit.

Kai.

Kai je záhadný, samotářský, vysoký, tichý a sebevědomý kluk, který vždy zachová chladnou hlavu. Nebýt jeho dědečka, nikdy by s beybladingem nezačal. Přitom je jedním z nejlepších hráčů. Nejdřív byl vůdcem gangu Žraloků, který obíral a ničil beyblady ostatním hráčům, ale po ukončení beybladeového turnaje se stal po návrhu pana Dickinsona kapitánem týmu Bladeová Smršť. Jeho duchem je ohnivý fénix Dranzer. Kai věří, že jeho duch je nejlepší ze všech, a proto s beybladingem neskončí a chce všem dokázat, že s Dranzerem dokáže velké věci.

Max.

Je synem amerického výrobce a prodavače beybladů. Jeho máma pracuje ve výzkumném středisku a téměř se s ním nestýká, a to Maxe moc mrzí. Po několika dílech se přestěhuje a pozná s Tysonem a Kennym. Je to energický kluk, který má rád srandu a je to skvělý kamarád. Jeho duch Draciel se dostal do jeho beybladu pomocí přívěsku pro štěstí po babičce. S Tysonem je skvělá dvojka a patří do týmu Bladeová Smršť.

Ray.

Hrál v čínském týmu Bílých Tygrů, ale později je opustil, protože šel hledat soupeře, kteří jej dokáží porazit. Po ukončení turnaje, na který ho dodal pan Dickinson, se stal členem týmu Bladeová Smršť a když se potká s Týmem Tygrů, je všemi považován za zrádce. Svého ducha Drigera zdědil po svých předcích. Ray je rozvážný, zodpovědný a kamarádský.

Pan Dickinson.

Je členem vedení BBA (beybladové aliance). To on založil tým Bladeová Smršť.

Beyblade: Metal Fusion (Metal Fight).

Metal fusion je pokračování z roku 2009 s jinými postavami.  Legenda o vzniku Beybladu Před dávnými časy,dlouho před existencí beybladové vesnice,z nebe spadla velká hvězda. Právě na toto místo. Nicméně,tahle hvězda nebyla jediná,která spadla. V bezejmenné daleké zemi spadla druhá hvězda. V hvězdě, která spadla do této země, byla ukryta zlá temná moc. Lidé, kteří tam žili, byli touto mocí očarováni a z úlomku hvězdy vytvořili špičku (základ) která se stala základem L-draga. Zlá špička byla nějak schopna pohlcovat pocity lidí, touhu,vztek a nenávist a proměnit tyto pocity v temnou sílu. A s touto ohromnou silou byli schopni kontrolovat svět války. A čas plynul. Ďábelský Bey přecházel z člověka na člověka. V průběhu věků si uchovával sílu a měnil formu až do dnešní doby. L-drago se zrodil z chamtivosti lidí a stával se mocnějším a mocnějším. K jeho porážce bylo zapotřebí postavit se temné síle světlem naděje (čistou duši která miluje beyblade). Když se dozvěděli o existenci L-draga naši předchůdci, také použili úlomek hvězdy k výrobě špičky která se stala základem pro dnešní beye.Tenhle bey (Storm Pegasus),který schraňuje světlo lidských nadějí, byl s největším úsilím schopen vyhrát nad L-dragem. Od té doby byl L-drago znám jako zakázaný bey a ve vesnici Koma byl zapečetěný ve skále. Výsledkem bylo,že pouze špička vytvořená našimi předky se rozvinula. A po mnoha letech byly vytvořeny beyblady, které známe dnes.  Série Metal Fusion Příběh začíná ve vesnici Koma,kde se narodil Gingka Hagane.Jednoho dne při oslavě,přiletí v helikoptéře Ryuga s Dojim,aby ukradli zapovězený bey (Lightning L-drago),který je zapečetěn ve skále.Do cesty se jim postaví Rio Hagane (Gingkův otec) a vyzve Ryugu k zápasu.Ryuga mezitím vezme a rozbije minerál ve kterém byl L-drago zapečetěný.Rio zápas prohraje,skála se začíná hroutit a tak Rio Hagane předá Storm Pegasuse (bouřlivého Pegasuse) Gingkovi.Skála se hroutí a pohřbí Ria.Gingka se hned ráno vydá na cestu,kde potká spoustu přátel i rivalů ale hlavním cílem Gingki je najít a porazit L-draga.

Beyblade: Metal Masters.

Beyblade: Metal Masters je přímé pokračování z roku 2011. Beyblade: Metal Fury je přímé pokračování série Metal Masters  V Metal Fusion Gingka porazil Ryugu, ale Pegasus se přeměnil na modrý prach. V metal masters získal Galaxy Pegasuse a Ryuga získal Meteo L-Draga. V Metal Fury spadl na zemi meteorit (hvězda), který/á se rozpadl/a na 10 menších úlomků a vstoupil/a do 10 beyů.Z Galaxy Pegasuse se stal Cosmic Pegasus z Meteo L-draga se stal L-drago Destructor.

Beyblade je japonský anime seriál. Přispěl k rozšíření hračky beyblade. K velice úspěšné první řadě byl Aoki Takao nucen vytvořit další tři sezóny. S každou novou sezónou byl vidět technologický krok vpřed a to hlavně v animaci soubojů.

Beyblade (jap., "Bakuten Shoot: Beyblade") ist eine Manga-Serie von Takao Aoki, die mehrere Anime-Verfilmungen nach sich zog. Die international erfolgreiche Serie handelt von Jugendlichen, die Kämpfe mit Kreiseln austragen. Die Kreisel wurden als Merchandise vermarktet. Der Manga und der Anime wurden ab 2008 durch "" fortgesetzt.


Území.

Mitanni v severní Mezopotámii sahala od Nuzi (moderní Kirkúk) a řeky Tigris na východě, k Aleppu a střední Sýrii (Nuhašše) na západě. Jeho centrem bylo údolí řeky Chábúr, se dvěma hlavními městy: Vaššukkanni, v asyrských záznamech zvaném Usššukana, ("vasu khani" by v sanskrtu znamenalo „důl bohatství“; "baškani" v moderní kurdštině znamená „dobrý vodní zdroj“) a později Taite (v asyrských záznamech zvanými Taidu). Celá oblast umožňuje zemědělství bez umělého zavodňování.

Název.

„Toto království bylo současně známo pod třemi jmény: Mitanni, Churri a Chanigalbat (a Egypťanům a Kanaáncům také pod čtvrtým jménem, západosemitským názvem Naharin nebo Naharim). Všechna jména byla ekvivalentní a zaměnitelná,“ tvrdí Michael C. Astour.  Chetitská kronika uvádí lid zvaný Churri (Ḫu-ur-ri), sídlící v severovýchodní Sýrii. Chetitský dokument, pravděpodobně z doby vlády Muršiliše I., se zmiňuje o „králi Churritů“ nebo „Churritech“. Assyrsko-akkadský překlad textu přepisuje slovo „Churri“ jako Chanigalbat. Tušratta, který vystupoval sám jako „král Mitanni“ v dopisech nalezených v Amarně, se vyjadřuje o svém království jako o Hanigalbatu. Egyptské písemné zdroje nazývají Mitanni "nhrn", což se obvykle přepisuje jako Naharin. Akkadské slovo pro "řeku" zní podobně.  Název Mitanni se poprvé objevuje v pamětech egyptského astronoma a výrobce hodin Amenemheta (přibližně 1480 př. n. l.), který píše, že se vrátil ze země "Me-ta-ni".

Obyvatelstvo.

Etnický původ obyvatel Mitanni je obtížné zjistit. Z rozboru vlastních jmen lze usuzovat, že zde byla část etnika příbuzná indoevropským kmenům. Potvrzují to také jména indických bohů, o kterých jsou zmínky ve smlouvách mezi chetitskou říší a mitannskou říší. Churritský jazyk, úzce příbuzný s urartejštinou, však byl – oproti indoevropským jazykům – aglutinační. Pravděpodobná je příbuznost obyvatel s Kassity a obyvateli Urartu.  Vládnoucí vrstva používala při správě země churritštiny i akkadštiny. Churritské části textu v dopisech nalezených v el-Amarně, které jsou obvykle vloženy do textu psaného akkadsky, naznačují, že královská rodina mluvila též churritským jazykem.  Churrité žili v povodí Tigridu a přilehlých oblastech patrně až do 1. tisíciletí př. n. l.

Árjovský superstrát.

V jazyce Mitanni lze nalézt slova, která odpovídají indoárijským jazykům, proto lze přepokládat, že byl původní churritský živel překryt árjským superstrátem, jehož nositeli byla koně chovají aristokracie. Tato slova tak jsou nejstarším dokladem indoárijského, ale také indoíránského jazyka. Vládnoucí elitu v království Mitanni tvořila „vojenská šlechta“ "marjanni", mitannští bojovníci byli nazýváni "marja" (churritsky: "marja-nnu"), což odpovídá termínu (mladý) bojovník v sanskrtu; stejně tak výrazy z chetitských příruček o chovu koní psaných Mitannci jako "aikawartanna" nebo "tierawartanna" odpovídají sanskrtskému "vartana" „otáčet“ a číslovkám "aika" a "tri". Zajímavá jsou především jména božstev uvedených v mírové smlouvě krále Šattivazy přibližně z roku 1380 př. n. l., která stvrzuje loajalitu chetitskému králi Šuppiluliumašovi, a jež odpovídají bohům védské Indie:  Z těchto faktů lze předpokládat, že v 16. století př. n. l., kdy vzniklo království Mitanni, už došlo k rozpadu indo-íránské jednoty. Indoárijci pravděpodobně obývali jižní část indoíránského území a při své cestě po východních březích Kaspického moře, když dorazili do pouštních oblastí východního Íránu, se rozdělili. Menší část vyrazila na západ a založila Mitanni, větší odešla na východ a před počátkem 15. století dorazila do indického Pandžábu. Íránci se vydali na jih až o několik století později a rozdělili se podobným způsobem na Médy a Peršany na západě a na východní Íránce, zatímco zbytek zůstal na severu a vstoupil do dějin od 6. století př. n. l. jako Skytové a Sarmati.

Historie.

Žádné přímé zdroje informací o historii Mitanni nebyly dosud nalezeny. Naše informace jsou založeny na asyrských, chetitských a egyptských zdrojích. Často není možné ani stanovit soudobost mezi vládci různých zemí a měst.

Vznik.

Na počátku 2. tisíciletí př. n. l. vznikaly v oblasti od severní Sýrie až k pohoří Zagros malé státy s vládnoucími dynastiemi churritského původu.  V té době bojovali s Asyrskou říší, kde vládl Šamši-Adad I. Jeho nástupce Išme-Dagán I. uzavřel s Churrity mír. Churrité se pokoušeli o výbojné války, na krátkou dobu pravděpodobně ovládli hlavní město asyrské říše Aššur. Později Churrité porazili slabé asyrské panovníky a Asýrii si udrželi až do šedesátých let 14. stol. př. n. l.  V 17. století napadli říši Chetitů, kde však byli neúspěšní a tamější panovník Chattušiliš I. jejich útok odrazil. Jeho nástupce Muršiliš I. uzavřel proti Churritům koalici s Kassity.  Mezitím neustále probíhaly boje s Chetity. Churrité byli silnější a podařilo se jim dokonce zajmout sestru krále Muršiliše I. Charapšiliš s jejími syny. Oslabení Chetitů a dobytí Asýrie vedlo k vytvoření mocenského vakua v oblasti horního toku řeky Tigris. Churritské kmeny se spojily pod vládou jedné dynastie a založili zde v osmdesátých letech 16. století př. n. l. churritský stát Maitani, později nazývaný Mitanni.  Království bylo tvořeno konfederací knížectví Chanigalbat (Hanigalbat, s kmenovým územím kolem Nisibisu), Aštata (země na západním břehu Eufratu, naproti soutoku s Balíchem) a Alše či Alzie (země na jihu horního toku Eufratu, jižně od Antitauru).  Centrum nově vzniklého státu leželo v povodí řek Balích a Chábur. Hlavní město Vaššukkani leželo patrně na dolním toku Cháburu (snad dnešní Tell Facháríja).

Rozšiřování území.

Prvním panovníkem, jehož jméno známe, byl Kirta, který vládl asi do roku 1550 př. n. l. Za jeho vlády došlo patrně na úkor Chetitů k rozšíření území do maloasijské Kilikie.  Jeho nástupcem se stal jeho syn Šuttarna (asi 1550 - 1530 př. n. l.). Za jeho vlády se Mitanni pravděpodobně poprvé střetla se starověkým Egyptem.  Po smrti Šuttarny se panovníkem stal jeho syn Parattatarna (asi 1530 – 1500 př. n. l.). Rozšířil území království směrem na západ, jeho vazalem se stal Idrimi, vládce země Mukíš, součástí Mitannského království se stalo území Kilikie. V této době se egyptský faraon Thutmose I. vydal s vojenskou výpravou na území Mitanni. S mitannským vojskem se úspěšně střetl na jih od Karchemiše.  Po Parattarnovi krátce vládl Paršatatar a po něm Šauštatar (asi 1500 – 1450 př. n. l.). Za jeho panování dosáhlo Mitanni své největší rozlohy. Kolem roku 1525 však několikrát mitannské vojsko porazil egyptský faraon Thutmose III. a oslabení království využila také Chetitská říše a pravděpodobně dobyla sídelní město Vaššukkanni.

Vrchol Mitannského království.

Po Šauštatarovi se dostal na trůn jeho syn Artatama I. (asi 1450 - 1400 př. n. l.). Za jeho vlády Chetité dobyli mitannské město Aleppo v severní Sýrii. Mitanni uzavřelo proti Chetitům spojenectví s egyptským faraónem Amenhotepem II. Pro potvrzení spojenectví přijal faraon Thutmose IV. za manželku Artatamovu dceru. Tato dcera byla pravděpodobně matkou Amenhotepa III.  Egypt přenechal mitannskému království sídelní město Mukíše Alalach, vazalem Churritů se stalo opět město Aleppo a později se vazalským městem mitannského království stala Kizzuwatna (Kilikie). Mitannské království se dostalo na vrchol své moci.  Syn Artatamy I. Šuttarna II. (asi 1400 - 1390 př. n. l.) pokračoval v přátelských vztazích s Egyptem a svou sestru (nebo dceru) Gilu-chepu provdal za Amenhotepa III. Po Šuttarnově smrti se dostal k moci vojenský velitel Utchi, který vládl jako regent za ještě nedospělé Šuttarnovy syny. Za své vlády nechal staršího ze Šuttarnových synů Artašuwaru zavraždit.  V roce 1380 př. n. l. byl Utchi mladším synem Tušrattou (1380 př. n. l. – 1350 př. n. l.) sesazen a popraven. Tušratta musel ještě obhájit trůn před uzurpátorem Artatamem. Svou dceru Tadu-chepu provdal za Amenhotepa III. Za jeho vlády území Mitanni sahalo od Kilikie a Sýrie přes severní Mezopotámii až po celou Asýrii. Mitanni však bylo vojensky závislé na Egyptu.

Úpadek a pohlcení Asýrií.

V Chetitské říši nastoupil během této doby na trůn Šuppiluliumaš I. Napadl vazalské státy Mitanni v severní Syrii a nahradil jejich vládce svými věrnými osobami. Začal tak I. válku syrskou. Pokusil se napadnout také samotné Mitannské království, byl však odražen. Uzavřel alespoň spojenectví s Tušrattovým odpůrcem Artatamou. V té době se začala osamostatňovat Asýrie. Z mitannské nadvlády vymanil Asýrii Eríba-Adad I. (1392–1366 př. n. l.).  Po roce 1360 př. n. l. zahájil chetitský panovník Šupiluliumaš I. II. válku syrskou. Uzavřel spojenectví s ugaritským králem Niqmaddem. Mitanni útok opět odrazilo, ale Šupiluliumaš I. mitannské království obešel ze severu (se svolením místního krále) a napadl Mitanni z druhé strany. Dobyl několik pevností (Kutmar a Sutta) a obsadil sídelní město Vaššukkani. Tušratta z Vaššukkani unikl, ale byl zanedlouho zavražděn vlastním synem Kurtiwazou. Z Vaššukkani vytáhl Šuppiluliumaš do Sýrie, kde obsadil mitannská knížectví Chalab, Mukiš, Neja, Kadeš a další. Pevnost Karchemiš dobyl po dlouhém obléhání kolem roku 1352 př. n. l.  Tušrattovým nástupcem se stal Šuttarna III. a také Kurtiwaza (po roce 1350 - cca 1330 př.n. l.). (který přijal též jméno Šattiwaza). Mitannské království se tak rozdělilo na dvě části. Šattiwaza se stal vazalem Chetitské říše a jeho království se rozkládalo pouze v údolí řeky Chábur. Šattiwaza se sice z vazalství brzy vymanil, ale musel čelit stále sílícímu tlaku Asýrie.  Po roce 1330 př. n. l. se podařilo Šattiwazovu nástupci Šattuarovi I. (cca 1330-1300) znovu mitannské království sjednotit, i když v menší územní rozloze. Sýrie zůstala Chetitům a Asýrie zůstala samostatná.  Kolem roku 1308 př. n. l. se pokusil Šattuara své území rozšířit a vpadl do Asýrie, byl však poražen a dokonce zajat asyrským panovníkem Adad-nárárím I. Tomu musel potvrdit své vazalství.  Po smrti Šattuary se dostal na trůn jeho syn Wasašatta. Sídelní město přesunul do Taidi a pokusil se vymanit ze svého vazalství. Byl však mezi Karchemiší a Charránem poražen a zajat s celou svojí rodinou. Na jeho místo byl dosazen asyrský místodržící. Království Mitanni tak zaniklo. Po jeho zániku se jednotlivá churritská knížectví osamostatnila a potvrdila své vazalské vztahy k Asýrii.

Konečný zánik.

Kolem roku 1275 př. n. l. se Churrité v knížectví Chanigalbat vzbouřili a pokusili se z vazalství vymanit. Povstání vedl král Šattuara II. V té době Adad-nárárí I. zemřel a Churrité se pokusili změny na asyrském trůně využít. Spojili se s Chetity a nomádským kmenem Achlamu. Jejich koalice ale byla nástupcem Adad-nárárího Salmanasarem I. poražena a Šattuara musel uprchnout. Země opět dostala asyrské místokrále a následovalo úplné spojení s Asýrií a postupné splynutí churritského obyvatelstva se semitským.

Mitanni nebo Chanigalbat (asyrský název) či Naharin ("nhrn", egyptské pojmenování) bylo království v severní Mezopotámii existující v 15. až 14. století př. n. l. V období svého největšího rozmachu, během 14. století př. n. l., zahrnovalo území dnešního jihovýchodního Turecka, severní Sýrie a severního Iráku. Hlavním městem bylo Vaššukkani, jehož umístění ještě není přesně známo.

Mittani (auch "Mitanni", "Mittanni" oder "Ḫanilgabat") war ein Staat in Nordsyrien. Im 15. und frühen 14. Jahrhundert v. Chr. reichte er von der Grenze Nordmesopotamiens bis in den Norden Syriens. Von der Mitte des 14. Jahrhunderts v. Chr. bis zu seinem Ende in der Mitte des 13. Jahrhunderts v. Chr. umfasste er das Gebiet der Quellflüsse des Habūr.


Recitace.

Kadiš obvykle předříkává chazan, tučně vytištěné pasáže říká spolu s ním nahlas i obec. Celý kadiš zní následovně:

Přepis.

"Jitgadal ve-jitkadaš Šme raba (Amen)"  "Be-alma di-vra chirute ve-jamlich malchute, be-chajejchon u-ve-jomejchon u-ve-chajej de-chol Bejt Jisra’el, ba-agala u-vi-zman kariv ve-imru: Amen."  Jehe Šme raba mevarach le-alam u-le-almej almaja.  "Jitbarach ve-jištabach ve-jitpo’ar ve-jitromam ve-jitnase ve-jithadar vejit’ale ve-jithalal Šme de-Kudša, berich Hu".  "Le-ela min kol (le-ela u-le-ela mi-kol) birchata ve-širata tušbechata ve-nechemata, da-amiran be-alma ve-imru: Amen."  "Titkabal celotehon u-va’uthon de-chol Bejt Jisra’el kedam Avuhon di bi-šmaja ve-imru: Amen"  "Jehe šlama raba min šemaja ve-chajim alejnu ve-al kol Jisra’el ve-imru: Amen."  "Ose šalom bi-mromav, Hu ja’ase šalom alejnu ve-al kol Jisra’el ve-imru: Amen."

Překlad.

"Nechť se Jeho veliké Jméno vyvýší a posvětí (Amen). "  "Ve světě, který stvořil podle Své vůle. Ať je upevněna Jeho vláda za vašich dnů a za vašich životů a za života celého Izraele, rychle a brzy. A řekněte: Amen"  "Buď požehnáno Jeho veliké Jméno navěky věků."  "Ať je posvěceno, pochváleno, oslaveno, vyvýšeno, vychváleno, zmocněno, vyneseno a velebeno Jméno Svatého, budiž požehnán."  "Nad každé požehnání a píseň, chválu a útěchu, kterou je možné vyjádřit v tomto světě, a řekněte: Amen."  "Kéž jsou přijaty modlitby a prosby celého domu Izraele před jejich nebeským Otcem. A řekněte: Amen."  "Ať je seslán z nebes hojný mír a život na nás a na celý lid Izraele a řekněte: Amen."  "Ten, jenž zjednává mír na Svých výšinách, ať zjedná mír i nám a celému Izraeli a řekněte: Amen."

Odlišné verze.

Kadiš původně obsahoval v prvním odstavci i verš vztahující se k příchodu Mesiáše -. Tento verš byl ovšem v aškenázském kulturním prostředí na nátlak křesťanských cenzorů vyškrtnut a zůstal pouze v sefardské verzi (kterou později přejali také chasidé).

Kadiš nebo kaddiš ([kadyš]; aramejsky:, „svatý“) je židovský chvalozpěv, sloužící jako předěl v bohoslužbě. Kadiš je psán hebrejsko-aramejsky a říkal se pravděpodobně již v Izraeli v dobách druhého Chrámu. Kadiš je často chybně označován za „modlitbu za mrtvé“. Ve skutečnosti nemá s mrtvými nic společného. Modlitba za zesnulé se nazývá "Jizkor". Kadiš rovněž není možné recitovat, pokud není přítomen minjan.

Das Kaddisch, in Quadratschrift קדיש (aramäisch ‚heilig‘ bzw. ‚Heiligung‘), ist eines der wichtigsten Gebete im Judentum. Es ist ein Heiligungsgebet und bildete sich in den Jahrhunderten nach der Zeitenwende heraus, wobei sich der ursprüngliche Kernbestand erweiterte und sein liturgischer Gebrauch sich im Laufe der Jahrhunderte veränderte. Die ältesten nachzulesenden Fassungen finden sich in Geniza-Fragmenten, die keinem bestimmten Werk zuzuordnen sind. Eine Version des Gebetes in einem Siddur des Amram Gaon (um 900) basiert auf einer aschkenasischen Bearbeitung, die keiner der älteren Fassungen entspricht. Im Gegensatz zu fast allen anderen jüdischen Gebeten ist seine Sprache nicht nur Hebräisch, sondern auch Aramäisch.


Označení.

Samotné jméno tohoto tvora může být příčinou nejasností. Slovo "yetti" (které první objevitelé přinesli do Evropy a jímž je legendární lidoop obvykle označován) je totiž v šerpštině obecný pojem pro "divoké horské zvíře" - a proto mnozí uvádějí, že "yettiho" mnohokrát pozorovali. Obvykle tak označují medvěda tibetského (kterému říkají "dzuteh"), takže pouze některá svědectví se skutečně týkají himálajského lidoopa. Pro něj mají šerpové jméno "miteh", menší jedince nazývají "thelma" (teoreticky je tedy možné, že by se jednalo dokonce o dva různé druhy živočichů).

Teorie o původu.

Většina odborníků existenci tohoto tvora zpochybňuje, protože dosud nebyl podán vědecký důkaz (jímž by bylo např. odchycení živého jedince nebo odebrání vzorku tkáně). Může tak jít o medvěda. Pokud existenci yettiho připustíme, mohlo by se jednat například o "Gigantopitheca". Jde o velkého lidoopa, jehož kosterní pozůstatky (především části čelistí) byly nalezeny v Číně a který vyhynul asi před 100.000 lety. Jinou možností je, že je to zástupce druhu "Homo erectus" neboli "Pithecantropus erectus", který se v evolučním postupu oddělil od linie následného "Homo sapiens". Ten se vyskytoval v Africe, Asii i Evropě, avšak jeho popis se yettimu příliš nepodobá. Další možností jsou denisované, jejichž DNA mají i současní Tibeťané. Konečně je také možné, že jde o dosud zcela neznámý druh živočicha.

Podobní tvorové.

Zprávy o podobných tvorech s různými jmény pocházejí z mnoha končin světa, především z odlehlých, nepřístupných míst. Např. na území Severní Ameriky je podobný tvor známý jako bigfoot, přičemž jeho popis se od yettiho v určitých vlastnostech liší. Jeho velikost se odhaduje od 180 cm po 250 cm, barva srsti od šedé přes černou až po červenou. Podobný tvor se údajně vyskytuje také v Austrálii (yowie), ve střední Číně (jeren) nebo na Kavkaze (kaptar).

Pozorování.

Jeho existence je založena především na vyprávění obyvatel z okolí himálajského pohoří, kde se zprávy o tomto tvoru vyprávějí již po mnoho generací. Pro evropskou civilizaci ho objevil v roce 1899 anglický důstojník Laurence Waddell, když na jednom himálajském sedle objevil ve sněhu obrovský otisk bosého chlupatého chodidla. První fotografie yettiho stop pořídil v roce 1937 Frank Smythe, který na důkaz nadměrné velikosti k otisku přiložil horolezecký cepín. Většina odborníků se domnívá, že se jedná o poškozené či deformované otisky jiných zvířat, nicméně jiní odborníci tvrdí, že se může jednat o tvora, který prozatím není odborně popsán, ale jehož existence je možná. První sádrové odlitky stop udělali v roce 1972 američtí horolezci Jeffrey McNeely a Edward Cronin.

Tři typy yettiho.

Pro himálajské domorodce věřící v existenci yettiho je zřejmé, že se vyskytuje více typů: menší yeh-the, velký meh-the a obrovský dzu-the. Toto rozlišení do tří velikostí by vysvětlovalo i odlišnou velikost stopy. V případě menších a středně velkých stop se pravděpodobně jedná o druhy opic, které jsou v Himálaji také považovány za yettiho. Pokud yetti skutečně existuje, pak zcela jistě pochází z gigantopitéka, vyhynulé obří opice. Když před půl milionem let vymřel, vyrostl Mount Everest právě o 500 m. Je možné, že tak došlo k izolaci mnoha druhů.

Yetti je označení neznámého druhu dvounohého hominida, který se údajně vyskytuje v pohoří Himálají. Jeho existence nikdy nebyla spolehlivě prokázána nebo zdokumentována. Yetti je údajně až 2,5 metru vysoký chlupatý tvor podobný lidoopovi nebo pravěkému člověku.

Als Yeti (tib.: གཡའ་དྲེད "g.ya' dred") oder Schneemensch bezeichnet man ein zweibeiniges, behaartes Fabelwesen des Himalaya. Die Sherpa leiten sich den Begriff aus "Ye" ‚Fels‘ und "The" ‚Tier‘ her. In Tibet wird der Yeti als "Migö" (Wilder Mann) oder auch "Gang Mi" (Gletschermann) bezeichnet. Die Lepcha haben viele Sagen über den Yeti erhalten und nennen ihn "Lomung" (Berggeist) oder auch "Chumung" (Schneegeist), wobei sie ihn als Gott der Jagd und Herrn allen Rotwilds verehren.


Charakteristika.

Juvie ztepilá je vysoký strom se střídavými kožovitými podlouhle oválnými listy. Ty jsou 17 až 36 cm dlouhé a 6 až 16 cm široké. Květy jsou žluté, sestavené v hustých latách a nepříjemně páchnou. Plodem je velká tobolka s pevným vnějším oplodím měřící obvykle 10 až 20 cm v průměru a otevírající se víčkem. Uvnitř tobolky je 12 až 22 semen s tvrdou skořápkou a chutným bělavým jádrem.  Jméno para ořech získal pravděpodobně díky vývozu těchto ořechů z brazilského přístavu Pará do Evropy.

Rozšíření.

Juvie se přirozeně vyskytuje v amazonské části Jižní Ameriky od Kolumbie a Francouzské Guyany po Bolívii a Peru. Roste na nezaplavovaných půdách v tropických deštných lesích ve výšce 100 až 200 metrů nad mořem. Juvie dorůstá výšky 40 až 50 metrů a je jedním z nejvyšších stromů Amazonie.

Sklizeň.

Juvie je jen zřídka pěstována, většina para ořechů na světových trzích pochází z divoce rostoucích stromů. Dřevnaté tobolky v době zralosti opadávají a semena jsou z nich vybírána domorodými sběrači. Jsou známy případy, kdy padající plod zranil nebo dokonce usmrtil sběrače. Semena jsou oblíbenou potravou mnoha živočichů, např. hlodavců aguti, kteří si často dělají zásoby semen na nepříznivé období. Semena, která aguti nespotřebuje, pak zpravidla vyklíčí, čímž dochází k šíření a obnově porostů juvie.

Využití.

Para ořechy.

Jádro para ořechů je velmi výživné, obsahuje 70 % tuků, 15 % bílkovin a 7 % sacharidů. Mimo to obsahují vitaminy A, B, B, B, E a D, selen, draslík, vápník, fosfor, hořčík a železo. Používají se čerstvé k přímé konzumaci, ve výživných tyčinkách nebo cukroví. Máčené vyloupané plody se také někdy používají pro výkrm kaprů.  Plody kvůli vysokému obsahu tuků po vyloupání rychle žluknou, nevyloupané a chlazené vydrží až dva roky. Čerstvé ořechy jsou na lomu krémově bílé až bílé, sladké chuti; žluté a nahořklé ořechy jsou již žluklé. Pro alergiky může být konzumace riziková.  Kvalitní olej z para ořechů, bohatý na vitaminy, vyživuje a revitalizuje pokožku a je často užíván v kosmetických přípravcích.  Gen para ořechu byl kvůli zvýšení výživné hodnoty přidán do geneticky modifikované sóji. Tato sója však způsobuje alergií postiženým lidem stejné alergické reakce jako vlastní ořech. Jednalo se o jedno z prvních prokázaných rizik geneticky upravených organismů (GMO).

Dřevo.

Středně těžké, velmi tvrdé dřevo — 6,7 dle Brinellovy stupnice, relativní tvrdost cca 176 % (smrk 42 %, dub 100 %) se používá k výrobě nábytku a podlah, dýh nebo palub lodí. Dřevo je růžově až ořechově hnědé.

Odkazy.

Externí odkazy.

Juvie ztepilá ("Bertholletia excelsa") je vysoký strom z čeledi hrnečníkovité, jediný druh rodu juvie ("Bertholletia"). Roste v deštných pralesích Jižní Ameriky. Strom je významný pro svá semena — para ořechy.

Der Paranussbaum ("Bertholletia excelsa") gehört zu den Topffruchtbaumgewächsen (Lecythidaceae). Den botanischen Gattungsnamen "Bertholletia" erhielt der Baum zu Ehren des französischen Chemikers Claude Louis Berthollet (1748–1822). Die Samen sind als Paranuss, auch Amazonenmandel, Brasilianische Kastanie, Marahonkastanie, Brasilnuss, Juvia- oder Yuvianuss, Rahmnuss, Steinnuss oder Tucanuss bekannt. In Brasilien heißt die Paranuss "castanha-do-pará", nach dem nördlichen Bundesstaat Pará; die deutsche Bezeichnung ist davon abgeleitet.


Historie.

SpamAssassin byl vytvořen Justinem Masonem, který udržoval množství patchů předchůdci programu filter.plx vytvořeného Markem Jeftovicem v srpnu 1997. Mason přepsal veškerý Jeftoničův kód a výsledek uploadoval na SourceForge.net 20. dubna 2001. Projekt zahrnoval algoritmy vyvinuté Gary Robinsonem a dalšími.

Způsoby použití.

SpamAssassin je aplikace napsaná v Perlu, která je obvykle použita k filtrování veškerých příchozích dopisů pro jednoho či více uživatelů. Může být použita jako samostatná aplikace nebo jako podprogram jiné aplikace (jako je např. MailScanner) nebo jako klient (spamc) komunikující s daemonem (spamd). Druhý způsob má výkonnostní výhody, ale za určitých okolností může představovat další bezpečnostní hrozbu.  V obou případech je nastaven obecný program pro filtrování pošty, nebo je volán přímo emailovým klientem, pokud tuto možnost podporuje, při každém nově příchozím dopisu. Program pro filtrování pošty, jako je například procmail, může být nastaven tak, aby skrze SpamAssassin procházela veškerá pošta a byla aplikována jednotlivá uživatelská nastavení v souborech.procmailrc.

Činnost.

SpamAssassin implicitně obsahuje soubor pravidel pomocí kterých určuje zda je daná zpráva spam nebo není. Většina jich je založena na regulárních výrazech, které porovnávají obsah (tělo) nebo pole hlavičky emailu. Kromě toho obsahuje SpamAssassin také ostatní techniky detekce spamu. Tyto techniky jsou v dokumentaci nazývány testy (tests).  Každý test má skóre, která je přiřazena zprávě pokud testem projde. Skóre může být pozitivní nebo negativní, pozitivní hodnoty indikují spam a negativní indikují ham. Zpráva je postupně porovnávána proti všem testům a SpamAssassin zkombinuje jednotlivé výsledky do globálního skóre zprávy. Když je skóre vyšší, je vyšší také pravděpodobnost, že zpráva je spam.  SpamAssassin má konfigurovatelný interní práh k označení jako spam. Obvykle je email považován za spam pouze pokud splňuje více kritérií; shoda s jediným testem obvykle není dostatečná, aby byl práh dosažen. Tímto je snížena možnost false positive například pokud je v obsahu dopisu slovo často se vyskytující ve spamu.  Pokud je dopis SpamAssassinem označen za spam, tak je stále možné tento stav změnit. V implicitní konfiguraci je obsah emailu připojen jako MIME příloha s krátkou poznámkou v těle zprávy a popisem testů, které vedly k označení za spam. Pokud je skóre nižší než dle nastaveného prahu, tak je implicitně do hlavičky přidána informace, že email prošel spam testy a jakého dosáhl skóre. Tyto informace můžou být dále zpracovány, například pro označení zprávy jako podezřelé.  SpamAssassin umožňuje individuální nastavení pro jednotlivé uživatele. Konfigurace mohou být uloženy v souboru nebo databázi. Uživatelé mohou ve svých konfiguracích specifikovat adresy, ze kterých emaily nebudou nikdy považovány za spam, nebo změnit skóre pro určitá pravidla. Uživatel může také definovat seznam jazyků, ve kterých chce dostávat emaily a SpamAssassin pak nastaví vyšší počáteční skóre všem emailům, které budou napsané v jiném jazyku.

Bayesovské filtrování.

SpamAssassin se standardně snaží zpřesnit svá vlastní pravidla prostřednictvím bayesovského filtrování které se samo učí, avšak je vždy efektivnější při zadání vstupů uživatelem.  Obvykle se očekává, že uživatel určí typ nevyžádaných (spam) emailů a příklad užitečných (ham) emailů a tím se filtr může naučit rozdíl mezi nimi. Pro tento účel, SpamAssasin poskytuje nástroje pro příkazový řádek, pomocí kterých můžeme označit konkrétní e-mail (případně i celé poštovní schránky) buď jako spam, nebo jako ham. Typicky uživatelé přesunují maily které jsou typu spam do specifické složky v mailové schránce, přičemž celá tato složka je označena typem spam. Případně, pokud to emailový klient umožňuje, je možné označit také jednotlivé emaily jako spamy.  Bez ohledu na použitou metodu učení, bude bayesovský filtr SpamAssasinu přiřazovat vyšší skóre e-mailům, které jsou podobné již dříve přijatým spam e-mailům.

Testování funkčnosti.

Většina implementací SpamAssassina spustí na GTUBE. GTUBE je 68bytový řetězec podobný souboru Eicar pro antiviry. Pokud je tento řetězec vložen ve zprávě formátované dle specifikace RFC 2822, tak je této zprávě přiděleno skóre 1000, a je tedy označena jako spam.

Licence.

SpamAssassin je open source software licencovaný pod Apache License 2.0. Verze starší 3.0 jsou licensovány pod Artistic License a GNU General Public License.

SpamAssassin je počítačový program vydaný pod licencí Apache License 2.0, který je určen k filtrování spamu na základě analýzy obsahu. Nyní je částí Apache Foundation.

SpamAssassin ist ein weitverbreitetes und ausgezeichnetes Filterprogramm, mit dem "unerwünschte E-Mails" (Spam) automatisch aussortiert werden können. SpamAssassin ist als freie Software unter den Bedingungen der Version 2 der Apache-Lizenz freigegeben.


60. léta: Free.

Rodgers se narodil v severoanglickém městě Middlesbrough. Hrál na baskytaru (později zpíval) v lokální skupině The Roadrunners, která se před odchodem z Middlesbrough do Londýna přejmenovala na The Wildflowers. Dalšími členy této skupiny byli Micky Moody (později též ve Whitesnake) a Bruce Thomas (později ve skupině Elvis Costello and The Attractions). Rodgers se na britské hudební scéně objevil v roce 1968 jako zpěvák/skladatel bluesových rockerů Free. V roce 1970 prorazili do mezinárodních rozhlasových žebříčků s písní "All Right Now", kterou Rodgers napsal společně s baskytaristou skupiny Andy Fraserem. Společnost ASCAP v roce 1990 tuto píseň označila jako hit číslo jedna v mezinárodním měřítku, protože jenom v samotných Spojených státech ji rádia vysílala milionkrát. Tato píseň byla důležitou pro Rodgersovu stylizaci a byla důležitou součástí formování soundu britských blues-rockových skupin. V té době patřili Free a Led Zeppelin k nejžádanějším britským skupinám. Free vydali pět špičkových alb, ve kterých byly kombinovány styly blues, balada a rock. V roce 2000, kdy byla píseň "All Right Now" hrána v britských rozhlasových stanicích již více než dvoumiliónkrát, dostal Paul Rodgers ood British Music Industry cenu „Multi Million Award“. Skupina Free se rozpadla začátkem roku 1973. Ostatní členové Free měli skupinu nazvanou Kossoff, Kirke, Tetsu and Rabbit, která u Island Records nahrála jedno album. Rogers s touto skupinou neměl nic společného. Free se pak ještě sešli na nahrávání alba nazvaného "Free at Last" (1973) a členové Kossoff, Kirke, Tetsu a Rabbit založili skupinu, která nahrála "Wishing Well (1974)."

70. léta: Bad Company.

Rodgers založil svou další skupinu Bad Company, společně s Mick Ralphsem, bývalým kytaristou Mott the Hoople. Rodgers řekl: "Zkoušeli jsme s Mickem najít nějaké jméno pro naši skupinu. Když jsem mu zavolal a řekl 'Bad Company', položil telefon."  Bad Company úspěšně koncertovali v letech 1973 až 1982 a měli několik hitů jako "Feel Like Making Love", "Can't Get Enough", "Shooting Star", "Bad Company" a "Run With The Pack". Rodgers též předvedl svůj talent na několika stopách na "Bad Company" a "Run With The Pack", kde hrál na piano; "Rock And Roll Fantasy" na kytaru; a na baladě "Seagull" hrál Rodgers na všechny nástroje. Bad Company získali šest platinových alb dokud Rodgers skupinu v roce 1982 neopustil a unaven slávou neodešel ke své rodině.

80. léta.

Začátkem 80. let se povídalo, že by Rodgers měl zpívat se skupinou The Rossington-Collins Band (sestavenou ze zbytků Lynyrd Skynyrd), ale toto spojení se nikdy neuskutečnilo, protože Rodgers byl příliš zaměstnán svými vlastními projekty. V říjnu 1983 Rodgers vydal své první sólové album "Cut Loose", pro které složil veškerou hudbu a hrál na všechny nástroje. V žebříčku Billboard's Pop Albums dosáhlo album neuspokojivého 135. místa. Rodgers hral poprvé v duu s Jimmym Pageom na charitativním turné na podporu nemocných roztroušenou sklerózou – US ARMS (Action Research into Multiple Sclerosis). Turné inicioval Eric Clapton a vedle Rodgerse a Pagea zde vystupovali Jeff Beck, Joe Cocker, Steve Winwood a další umělci. Inspirací bylo postižení bývalého člena Small Faces Ronnie Lanea touto chorobou. Tak vznikla skupina The Firm, která vydala dvě alba a podnikla dvě turné. Obě turné skupiny Firm se setkala pouze s průměrnou pozorností.. Navzdory kritice dosáhla obě alba skupiny Firms, "The Firm" a "Mean Business", slušných prodejních úspěchů a přinesla rozhlasové hity "Radioactive", na kterém Rodgers hrál kytarové sólo, "Satisfaction Guaranteed", a ve Velké Británii oblíbené "All The King's Horses".

90. léta.

Skupina The Law, kterou Rodgers v roce 1991 založil společně s bývalým bubeníkem skupin The Who a Faces Kenney Jonesem a nahrál žebříčkový hit "Laying Down The Law" který dosáhl 126. pozice v žebříčku Pop Albums chart časopisu Billboard. Nevydané druhé album je označováno jako "The Law II".  Rodgers potvrdil vliv Jimiho Hendrixe spoluprací se Slashem, bývalou Hendrixovou doprovodnou skupinou Band Of Gypsys (Buddy Miles and Billy Cox) a nahrál píseň "I Don't Live Today" album s názvem "In From The Storm" věnované Hendrixovi. Později se Rodgers spojil s Neal Schonem, kytaristou skupiny Journey a vydal "The Hendrix Set", koncertní CD interpretující Hendrixovy skladby, nahrané v roce 1993. Následovalo kanadské a americké turné.  Sólové CD "", nominované na cenu Grammy, bylo vydáno v roce 1993. Rodgers napsal titulní skladbu a doprovázeli ho kytaristé Brian May, Gary Moore, David Gilmour, Jeff Beck, Steve Miller, Buddy Guy, Richie Sambora, Brian Setzer, Slash a Trevor Rabin.  Pro 25. výročí festivalu Woodstock v roce 1994, Rodgers sestavil na poslední chvíli skupinu ve složení Jason Bonham bicí, Andy Fraser (Free) baskytara, Slash kytara a Schon, vystupující jako Paul Rodgers Rock and Blues Revue.  V roce 1995 založil novou skupinu ve které hráli Jaz Lochrie baskytara, Jimmy Copley bicí a Geoff Whitehorn kytara. Skupina (The Paul Rodgers Band) cestovala po Evropě, USA a Velké Británii do roku 1998 a vydala tři alba – Now, Live a Electric.  Nové studiové album roku 1997 Now bylo znovu vydáno jako součást 2 CD "Now and Live", které se umístilo na mezinárodním žebříčku Top 30. Singl "Soul Of Love" koloval půl roku na více než 86 amerických rozhlasových stanicích. Jeho světové turné roku 1997 navštívilo Rusko, Japonsko, Kanadu, USA, Velkou Británii, Německo, Francii, Rumunsko, Bulharsko, Izrael, Brazílii, Řecko a Argentinu.

2000-současnost.

Rodgers se soustředil na sólovou kariéru a vydal "Electric", jeho šesté sólové CD. Již v prvním debutovém týdnu se singl "Drifters" umístil jako číslo 1 na seznamu amerických rozhlasových stanic, "Most Added FMQB Hot Trax", číslo 2 na "Most Added R&R Rock" a jako číslo 3 na "Most Added Album Net Power Cuts". Singl "Drifters" zůstal 8 týdnů na rockovém žebříčku časopisu Billboard. V témže roce odehrál vyprodané koncerty v Anglii, Skotsku, Austrálii, Spojených státech a Kanadě. Poté co se objevil v TV pořadu "Noční show Davida Lettermana" v New Yorku, potkal se a jamoval s B.B. Kingem. Rodgers řekl: ""Vzrušení ještě úplně neodeznělo... alespoň pro mne. B.B. je bluesový gigant."" V tom samém roce Paul Rodgers, Jimmie Vaughan, Levon Helm, bluesman Hubert Sumlin, Johnnie Johnson, James Cotton a další vystupující vyprodali koncert v Clevelandu, který se jmenoval "".  Na jaře 2001 se Rodgers vrátil do Austrálie, Anglie a Skotska na druhé kolo vyprodaných představení. V létě téhož roku absolvoval s Bad Company jejich americké turné.  Paul Rodgers a Bad Company vydali jejich první živé CD s DVD "Merchants of Cool" v roce 2002. Obsahovalo všechny jejich hity a nový singl "Joe Fabulous" napsaný Rodgersem. Singl se stal hitem číslo 1 na Classic Rock Radio a v Top 20 on mainstreamových rozhlasových stanicích v USA. V prvním debutovém týdnu bylo DVD číslem 3 v Kanadě a číslem 4 v USA. Joe Fabulous Tour bylo zahájeno v USA a jako vyprodané pokračovalo ve Spojeném království. Když bylo v Londýně, Rodgers tam vystupoval s Jeff Beckem v Royal Festival Hall. Rodgers byl pozván svým dlouholetým fanouškem Tony Blairem, aby vystoupil na konferenci Labour Party. "Celá Labour Party zpívala refrén písně "Wishing Well", kterou jsme napsali a hráli se skupinou Free,...'love in a peaceful world'.

Paul Bernard Rodgers, (* 17. prosince 1949) je anglický rockový zpěvák a skladatel známý jako člen skupin Free a Bad Company. Obě skupiny slavily mezinárodní úspěchy zejména v 70. letech. Předtím než se stal sólovým umělcem, byl členem skupin The Firm a The Law. V letech 2004–2009 koncertoval a nahrával se skupinou Queen pod jménem Queen + Paul Rodgers. Rodgers používá nickname "The Voice".

Paul Bernard Rodgers (* 17. Dezember 1949 in Middlesbrough) ist ein britischer Musiker, der auch die kanadische Staatsbürgerschaft besitzt. Er wurde bekannt als Sänger der Rockbands Free und Bad Company. Er war Sänger beim Projekt Queen + Paul Rodgers. Seinen Austritt aus dem Projekt verkündete er im Mai 2009. Der "Rolling Stone" wählte ihn auf Rang 55 der 100 besten Sänger aller Zeiten.


Geologie a klima.

Kontinenty byly již téměř v současné poloze. Tektonické pohyby a kolísání hladiny světového oceánu způsobovaly vynořování nebo zaplavování pevninských mostů mezi kontinenty. Náhlou událostí byla oblast Středozemního moře spojena s Atlantikem, tento pevninský most se vytvořil v předcházejícím miocénu. Vynořil se úzký pruh pevniny mezi Severní a Jižní Amerikou, což vedlo k mohutné migrační vlně mezi nimi. Další velká výměna proběhla mezi Severní Amerikou a Asií po vynoření pevninského mostu na území dnešní Beringovy úžiny.  Pliocénní klima se vyznačovalo postupnou aridizací (vysušováním) a ochlazováním. Blížila se již doba velmi studených výkyvů v kvartéru, k nimž pravděpodobně vedla řada procesů probíhajících již v pliocénu. Jako příklad lze uvést spojení obou Amerik, jenž obrátilo mořské proudy k severu – rozběhl se tak Golfský proud, jenž tam kromě tropické vody přivedl též vlhký vzduch a narostl tak úhrn srážek v oblasti Skandinávie. Dalším významným faktorem je zvyšování pásmových pohoří, jako jsou Alpy nebo Himálaj.

Život.

Životní prostředí v pliocénu bylo silně ovlivněno ochlazováním a vysušováním klimatu. Příroda se tak začala více podobat té současné. V rovníkových oblastech docházelo k rozšiřování savan na úkor tropických lesů, v severnějších oblastech docházelo k rozšiřování stepí. Na pólech již byly z dřívějších období pevně usazeny ledovcové štíty, jejichž rozsah se zvětšoval.  S rozšiřováním otevřené krajiny docházelo ke změnám i v živočišném světě. Mezi savci se rozvíjeli velcí býložravci, kteří byli schopni trávit hrubou a chudou stravu, kterou tato krajina nabízela. V souvislosti s tím se samozřejmě objevili predátoři, kteří se na takovou zvěř zaměřovali. S ochlazením podnebí a zvýrazněním ročních období v Euroasii docházelo k přesunům živočišných společenstev k jihu, kde mohli tito živočichové dál žít. V Severní Americe ale došlo k vymírání, jelikož ke spojení s Jižní Amerikou došlo až před zhruba 3,5 miliony let a tito živočichové tak nemohli najít nová útočiště. Z Jižní Ameriky do Severní přešli velcí pozemní lenochodi nebo nelétavý pták "Titanis" dosahující výšky až 2,5 metru, mezi další nové přistěhovalce patřili též pásovci a velmi úspěšnými se staly vačice. Příchod řady placentálních savců do Jižní Ameriky ze severu způsobil rozvrat ve zvláštní fauně tohoto kontinentu, kde po dlouhou dobu vedle sebe úspěšně přežívali hojně rozrůznění placentálové i vačnatci. Po pevninském mostu přešli z Ameriky do Asie velbloudi nebo moderní koně, opačným směrem pak parohatá zvěř a bizoni.  Ve střední Africe ubývání lesů zasáhlo i primáty, z nichž někteří se přizpůsobili k životu na zemi a vyvinula se tak u nich schopnost chodit po dvou nohách. Mezi skupinu těchto pravděpodobných předků člověka patřili známí hominidé rodu "Australopithecus".

Pliocén je geologické období, spadající do éry kenozoika. Je řazen na konec dnes již neoficiálního geologického období známého jako terciér (třetihory). Počátek pliocénu je kladen do doby před 5,33 miliony let a končí přechodem ke kvartéru před 2,58 miliony let. Vymezení konce pliocénu bylo dlouho předmětem diskusí. Proto se ve starší literatuře můžeme setkat s datem před 1,8 miliony let. Mezinárodní komise pro stratigrafii však v roce 2008 dříve pliocénní stupeň gelas přiřadila ke kvartérnímu pleistocénu.

Das Pliozän ist in der Erdgeschichte eine chronostratigraphische Serie (= Zeitintervall) des Neogen. Es begann vor etwa Millionen Jahren und endete vor etwa Millionen Jahren. Vor dem "Pliozän" liegt das Miozän. Nach ihm folgt das Pleistozän, die Eiszeit, mit einem Wechsel von Warm- und Kaltzeiten bis ins Holozän, die geologische Gegenwart.


Antropologické pozadí.

Z antropologického pohledu se člověk vždycky rodí do nějakého společenství, rodiny, skupiny, kmene, národa a nemůže dospět jinak, než v rámci společnosti, z níž přebírá svůj jazyk a kulturu. Nicméně právě dospívání znamená také uvolňování ze samozřejmých vazeb příbuznosti a závislosti a přebírání individuální svobody a odpovědnosti, a to v té míře, jak to celkové životní poměry dovolují. V podmínkách životní nouze a ohrožení je na svoji skupinu a na její podporu odkázán daleko více než v podmínkách (relativního) bezpečí a blahobytu.  Zejména evolucionistické teorie společnosti a kultury předpokládají, že podobný vývoj ke větší autonomii a společenské svobodě probíhal i v celé minulosti lidstva. Lidé se tak postupně – přes všechny regresy – emancipují od nepodmíněných vazeb a závislostí na dané tradici, společnosti nebo autoritách a navazují pak jednotlivě pevné, ale osobní vztahy spolupráce, přátelství a lásky podle vlastní volby. Goethe pro to vytvořil pojem „spříznění volbou“, "Wahlverwandschaft".

Podmínky vzniku kolektivismu.

Moderní kolektivismy vznikly v podmínkách rozpadu tradičních společností, kdy se masy lidí stěhovaly do měst za obživou a prací. Tak tito lidé jednak ztratili své přirozené vztahy (rodinné, příbuzenské, sousedské) i známé prostředí, jednak se cítili bezmocní vůči společenským silám, které je v novém prostředí ohrožovaly. Bezprávní dělníci vůči svým zaměstnavatelům, chudí vůči bohatým, příslušníci národních či náboženských menšin vůči většinové společnosti, ale i osvobození otroci a nevolníci v cizím, neznámém nebo dokonce nepřátelském prostředí.  Kolektivistické ideologie vycházejí vstříc těmto potřebám a nabízejí vykořeněným jedincům, aby se masově semkli a postavili na odpor. Z hlediska sociální psychologie je tedy kolektivismus jakýsi regres, odmítnutí modernity a pokus o návrat zpět do situace společenských jistot a bezpečí. Protože nabízí východisko ze zoufalé situace, může kolektivistická ideologie mobilizovat miliony lidí a přimět je k tomu, aby se vzdali vlastního uvažování, přijali autoritativní vůdce a své vlastní zájmy zcela podřídili „kolektivu“. Podobně je tomu i u fundamentalistických náboženských sekt, které nabízejí svým přívržencům jednak pocit kolektivní „síly“, jednak (domnělý) smysl života – ovšem pod podmínkou, že se ve všem podřídí a všechno obětují nějakému celku.

Kolektivní vina.

Významným projevem skrytého, latentního kolektivismu je představa kolektivní viny. V běžné řeči se nelze vyhnout kolektivním označením lidských skupin (Němci, Rusové, Američané, Romové, černoši, katolíci a pod.), která snadno vedou k představě „kolektivních osob“, které mají nějakou povahu, nějak jednají a nesou pak také kolektivně odpovědnost a vinu. Jak ukázal Karl Jaspers, nesou sice příslušníci organizovaných skupin (např. států) skutečně jistou odpovědnost za kolektivní rozhodování a jednání svých skupin, není to však v žádném případě přímá vina ve smyslu mravním a právním, za niž by mohl například následovat kolektivní trest. U skupin bez jakékoli organizace, jako jsou národy nebo etnické skupiny, je ovšem představa kolektivní odpovědnosti zcela nesmyslná.

Kolektivismus a lidská práva.

Obranou proti kolektivistickým přehmatům je důsledné prosazování a vymáhání lidských a občanských práv. Na základě zkušenosti se vznikem fašismu a nacismu je evropské země v poválečné době rozšířily i o práva sociální, jež mají bránit pocitu bezmoci obyčejných lidí vůči společenským silám moci a bohatství. Nakolik ovšem mohou být tato práva sama zneužita a nakolik omezují prosperitu společnosti, je stále předmětem politických diskusí v USA i v Evropě.

Kolektivismus (z lat. "collectivus", sebraný, shromážděný) je moderní označení pro postoje, postupy a ideologie, které vidí jednotlivého člověka především jako součást nějakého celku a jeho zájmy tedy zásadně podřizují zájmům tohoto celku. Ten může mít rozsah rodiny až velkých sociálních skupin typu národu nebo etnika.

Unter Kollektivismus wird ein System von Werten und Normen verstanden, in dem das Wohlergehen des Kollektivs die höchste Priorität einnimmt. Die Interessen des Individuums werden denen der im Kollektiv organisierten sozialen Gruppe untergeordnet. Der Gegensatz dazu ist der Individualismus.


Stavba.

Duchovním otcem Dreadnoughtu byl admirál John Arbuthnot "Jackie" Fisher, který byl od roku 1904 prvním lordem admirality. Fisher zahájil program rozsáhlé modernizace námořnictva a přišel s konceptem rychlé válečné lodě, vyzbrojené velkým počtem těžkých děl (dosavadní bitevní lodě obvykle nesly čtyři těžká děla).  Loď byla vyprojektována v první polovině roku 1905 a její stavba začala v loděnici "Portsmouth Dockyard" 2. října téhož roku. Trvala vlastně pouhý rok. Trup lodi byl spuštěn na vodu 10. února 1906 a 2. listopadu 1906 byl "Dreadnought" dokončen. Od svého přijetí do služby až do roku 1912 pak byl vlajkovou lodí britského Domácího loďstva ("Home Fleet").

Konstrukce.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj představovalo deset 305mm kanónů typu "Mk X" o délce hlavně 45 ráží, soustředěných v pěti dělových věžích typu "B Mk VIII". Jedna věž byla vpředu, dvě na křídlech a dvě vzadu na zádi lodi. Jedním směrem mohlo najednou střílet až osm z nich, což bylo dvakrát více, než u dosavadních bitevních lodí.  "Dreadnought" nenesl děla sekundární ráže a na boj proti lehkým silám protivníka nesl jen 24 kusů 76mm kanónů typu "Mk I" s délkou hlavně 50 ráží, lafetovaných po jednom. Dále měl pět pevných podhladinových 457mm torpédometů.

Pancéřování.

Boční pancéřový pás se táhl po celé délce boku lodi a měl nejvyšší sílu 279 mm. Loď dále měla tří pancéřové paluby o síle 102, 70 a 17 mm. Dělové věže, barbety věží a velitelský můstek chránil 279mm pancíř. Trup byl dále rozdělen do řady vodotěsných oddělení, aby byla zajištěna odolnost při zásahu torpédem.

Pohon.

"Dreadnought" byl první válečnou lodí, kterou poháněly parní turbíny. Celkem 18 tříbubnových kotlů Babcock & Wilcox dodávalo páru turbínám Parsons. Ty roztáčely čtyři lodní šrouby. Loď dosahovala rychlosti 21 uzlů, což bylo až o 3–4 uzly více, než u dosavadních bitevních lodí.

Osud.

"Dreadnought" byl v aktivní službě po celou dobu první světové války. Od roku 1914 do května roku 1916 byl součástí 4. bitevní eskadry ("4th Battle Squadron"), operující v Severním moři. Největšího námořního střetnutí celé války, bitvy u Jutska, se však neúčastnil. Vzhledem k určení lodi je trochu paradoxní fakt, že "Dreadnought" je dodnes jedinou bitevní lodí, která kdy potopila ponorku. Stalo se tak 29. března 1915, kdy taranoval německou ponorku "U-29".  Od května 1916 byl "Dreadnought" vlajkovou lodí 3. bitevní eskadry ("3rd Battle Squadron"), která měla hlavní operační prostor v oblasti ústí Temže. Válečným nasazením opotřebovaná loď byla v roce 1919 převedena do rezervy a v roce 1921 prodána k sešrotování. Sešrotována byla v roce 1923.

HMS Dreadnought (v překladu „Nebojácný“, „Neohrožený“ či „Nepromokavý kabát“) byl šestou lodí tohoto jména sloužící v Royal Navy a představoval revoluční bitevní loď; do služby vstoupil roku 1906 jako nejrychlejší a nejlépe vyzbrojená válečná loď na světě. Jeho konstrukce přinesla několik zásadních novinek – zejména nesl výrazně silnější výzbroj než dosavadní typy a také se stal první válečnou lodí poháněnou parními turbínami. Kuriózní je, že "Dreadnought" je dodnes jedinou bitevní lodí, která kdy potopila ponorku. Stalo se tak 29. března 1915, kdy taranoval německou ponorku U-29.

HMS "Dreadnought" ( für "Fürchtenichts") war ein Schlachtschiff der britischen Royal Navy. Das Schiff, das von 1906 bis 1920 in der britischen Marine diente, war das erste Schiff des nach ihm benannten neuartigen Dreadnought-Typs und gilt somit als Urahn aller Schlachtschiffe des 20. Jahrhunderts.


Historie.

Nejvyšší vrchol Monte Rosy nese jméno generála Guillaume-Henri Dufoura (1787–1875), tvůrci prvního topografického atlasu Švýcarska. První výstup je datován do roku 1855 velkou výpravou, vedenou anglickým horolezcem Charlesem Hudsonem. Východním srázem (největší sráz v Alpách), vysokým 2400 metrů a snesoucím svým rozměrem a vzhledem srovnání s himálajskými velikány, prošli poprvé roku 1872 opět Angličané Richard a William Pendlebury, James Taylor a horští vůdci.

Cesty.

Na vrchol se nejčastěji chodí dvěma cestami, švýcarskou a italskou. Zajímavý je také vícedenní přechod Dufourspitze a pokračování po hlavním hřebeni přes Punta Gnifetti (Signalkuppe), Lyskamm, Castor, Pollux,...

Švýcarská klasická cesta.

Z chaty Monte Rosa Hütte (cca 2800 m n. m.) vede cesta po moréně ledovce Grenzgletscher přes kamenitý výšvih na Obere Platje (cca 3250 m n. m.). Tuto část cesty je vhodné si projít den předem za světla, neboť pod výšvihem (cca 3100 m n. m.) po okraji ledovce odbočuje cesta doprava (směrem k vrcholu Punta Gnifetti – Signalkuppe), ze které je návrat na Obere Platje náročný, obzvláště za tmy. Z Obere Platje pokračuje cesta ledovcem Monte Rosa Gletscher více vlevo později přes pole trhlin, dále zleva nad skalní stěnu Schole. Doleva je možné odbočit do sedla Silbersattel (4517 m n. m.) mezi Nordendem a Dufourspitzí. Dále příkře ledovcovým svahem do sedla Sattel ve výšce 4359 m n. m., viditelného z dálky, v západním hřebeni Dufourspitze. Po překročení okrajové trhliny vzhůru po kraji sněhového hřebene na další sedélko tvořené skalnatým hřebínkem. Další výstup již vede zužujícím se ledovým hřebenem, později po skalách na skalní předvrchol (4499 m n. m.). Odtud několik metrů níže a dále přes několik obtížnějších skal, věží a po skalních stupních po levé straně hrany na vrchol. z chaty Monte Rosa Hütte 6–7 hod. Dosažení vrcholu Dufourspitze švýcarskou cestou je náročnou vysokohorskou túrou klasifikovanou stupněm PD/PD+ s převýšením 1800 m od chaty Monte Rosa Hütte. Po přechodu ledovce následují svahy se sklonem až 40° a exponované překonávání skalních věží v obtížnosti I–II. UIAA.

Italská klasická cesta.

Tato cesta bývá většinou spojována s přechodem přes několik vrcholů vyšších 4000 m (Signalkuppe, Pyramide Vincent, Punta Giordani či Parrotspitze). K těmto výstupům slouží jako výchozí bod chata Rif. Gnifetti (3647 m). Od chaty jde cesta širokým mírným spádem ledovce Ghiacciao de Lys většinou vyšlapanou stopou mířící do sedla Lysjoch. Pod sedlem uhýbá cesta vpravo a směřuje k vrcholu Parrotspitze. Přechází na severní stranu hřebene přes sedlo pod ním (4246 m) a obchází vrchol ze západní strany. Dále je možné podejít i vrchol Signalkuppe (4554 m) a již po ledovci Grenzgletscher vystoupit na sedlo Col Gnifetti (4454 m) ležící mezi vrcholy Signalkuppe a Zumsteinspitze (4563 m). Po výstupu na Zumsteinspitze následuje obtížný sestup prudce klesajícím severním hřebenem s kolmým skalním úskokem uprostřed. Takto dojdeme až do plochého sněhového sedla Col Zumstein (4452 m) a následuje klíčový závěrečný výstup. Přes lámavé a nestabilní skály (pozor led) cesta stoupá na předvrchol Grenzgipfel (4618 m) a dále na západ asi 150 m na hlavní vrchol Dufourspitze. Rif. Gnifetti – Col Gnifetti (3,30 hod.) – Dufourspitze (3 hod.) – sestup (5 hod.) Celkem 11,30 hod. Tato varianta cesty je jednodušší než švýcarská normálka. Klíčové místo leží ve skalním hřebeni mezi vrcholem Zumsteinspitze (4563 m) a Dufourspitze, kde je nutno překonat bloky skalním lezením II. UIAA. Nutno i u této cesty počítat s pochodem po ledovci (nutná ledovcová výzbroj). Klasifikace obtížnosti hovoří o stupni F+/PD.  Vlastníkem je SAC sekce Monte Rosa. Chata je otevřená od poloviny března do poloviny září. Nabízí 150 lůžek v chatě a 28 míst v zimním prostoru. Pozor, chata bývá velmi často obsazena. Přístup z Zermattu zubačkou na Gornergrat na stanici Rotenboden, odtud přes ledovec Gornergletscher na chatu (2,30 hod.)

Chaty.

Chata byla postavena v roce 1894 a přestavěna v roce 1940. V roce 2009 nahradila původní chatu nová moderní stavba ve tvaru pětibokého krystalu. Ta byla navržená tak, aby získávala 90 % energie ze Slunce. Stará chata byla v roce 2010 stržena.  Vlastníkem je CAI sekce Varallo Sesia. Chata je otevřená od poloviny dubna do poloviny září. Nabízí 280 lůžek v chatě a 15 míst v zimní místnosti. Z Zermattu přístup přes Monte Rosa Hütte a sedlo Lysjoch. Ze sedla Lysjoch (2 hod.) Z Gressoney la Trinite respektive její části zvané Tschaval lanovkou k chatě Refugio del Lys a odtud výstup cca (3,30 hod.)  Slouží při velmi náročných horolezeckých výstupech ve východní stěně Dufourspitze a Nordendu. Vlastníkem je CAI sekce Milano. Jedná se o dřevěnou chatku – bivak otevřenou po celý rok s 12 lůžky pro nouzové přenocování. Přístup na něj vede po cestě od sedačkové lanovky Belvedere (1932 m n. m.) a přes chatu Zamboni Hütte, vedoucí dále po ledovci Belvedere a pak po jeho východní moréně. Výstup dále po ledovci je strmý a je nutno použít stoupací železa a cepín. Cesta směřuje po hřebeni zvaném Crestone Marinelli. Držíme se jeho pravého kraje a později vylezeme do sedla. Jsme v 3000 m a po vyšlapané stopě dojdeme k bivaku. "Délka:" 3–4 hod.  Chata na vrcholu Punta Gnifetti (Signalkuppe), výhodná základna pro přechod hlavního hřebene; nutná je kvalitní aklimatizace kvůli nadmořské výšce přes 4500 m.

Dufourspitze (francouzsky Pointe Dufour, italsky Punta Dufour) je se svými 4634 m n. m. nejvyšší hora Švýcarska, druhá nejvyšší hora Alp a druhá nejvyšší hora Evropy (na západ od Kavkazu). Nachází se v masívu Monte Rosa ve Walliských Alpách, na hranicích Švýcarska a Itálie. Doba vhodná pro výstup je od června do září za použití ledovcového vybavení.

Die Dufourspitze in den Walliser Alpen ist mit der höchste Gipfel der Schweiz sowie des gesamten deutschen Sprachraums. Als zweithöchster Gipfel der Alpen kann sie je nach Definition der europäisch-asiatischen Grenze zu den Seven Second Summits gezählt werden.