Historie.

Počátek spořitelen na území rakouské monarchie (1825–1844).

Zřizování prvních spořitelen v Evropě spadá do druhé poloviny 18. století, kdy většinou v německy mluvících zemích (Německo, Švýcarsko) vzniklo několik takovýchto institucí. Na začátku 19. století se pak myšlenka spořitelnictví začala šířit i Británií, kde lze koncem r. 1818 napočítat již několik set spořitelen. Účelem spořitelen měla být podpora chudých vrstev v jejich hospodaření s penězi.  Také v habsburské monarchii se počátkem 19. století začali o spořitelní myšlenku zajímat a výsledkem snah bylo dne 4. 10. 1819 založení "Die Erste oesterreichische Spar-Casse" (První rakouská spořitelna), což je současný vlastník České spořitelny – Erste Bank). Tato záložna se stala prvním peněžním ústavem svého druhu v rakouském císařství. Její počátky byly velmi skromné, začínala s jměním 8717 zlatých a teprve ke konci prosince roku 1822 vykázala navýšení na 338.388 zlatých. Následně začaly spořitelny vznikat i v dalších městech monarchie: v Lublani roku 1820, v Innsbrucku a Bregenzi r. 1822, v Hollabrunnu r. 1824.

První spořitelna na českém území.

V Praze stál v čele iniciativy myšlenky spořivosti jako výrazu píle pražský policejní ředitel a guberniální rada Josef šlechtic von Hoch, který podal první návrh na založení pražské spořitelny. Vzniku spořitelny předcházela výzva, uveřejněná v novinách už roku 1823, k upisování základního fondu spořitelny, jenž se má budoucím střadatelům stát zárukou, že nepřijdou o svoje peníze. Celkové minimum fondu bylo stanoveno na 12.000 zlatých konvenční měny. Jako první na výzvu zareagoval Rudolf kníže Colloredo-Mansfeld, který vložil do fondu budoucí spořitelny 300 zlatých. S touž částkou jej následovalo 23 českých šlechticů a další podporovatelé z řad průmyslníků a podnikatelů. Do první skupiny dárců s příspěvkem 300 zlatých patřili šlechtici František Josef hrabě z Vrtby, August Lobkowitz, Jan Adolf II. ze Schwarzenbergu, Filip Kinský, František Dietrichstein, Josef Vratislav z Mitrovic, Karel kníže Rohan-Guemené, Jan Kolowrat-Krakowský, Rudolf Kinský a pražský arcibiskup Václav Leopold Chlumčanský, František Deym a Jiří František August Buquoy. Druhou skupinu zakladatelů tvořili Kristián Clam-Gallas, Arnošt Valdštejn – Vartemberk, Josef Matyáš Thun, z velkoobchodníků a bankéřů to byli např. Leopold von Lämmel, Moritz Zdekauer, Josef Schicht, Karel II. Egon z Fürstenbergu, nemalou částkou přispěli Habsburkové: rakouský arcivévoda Karel, arcivévoda Leopold II. Toskánský, a největším vkladem 2000 zlatých přispěl císař František I...takže ke konci roku 1824 již základní jmění převyšovalo 11.000 zlatých. Spořitelna v Praze zahájila svou činnost symbolicky 12. února 1825 – v den císařových narozenin. 13. března 1825 se konalo první generální shromáždění vkladatelů, na němž byli do čela spořitelny zvolení čtyři ředitelé: hejtman Josef von Hoch a bankéři Leopold von Lämmel, Moritz Zdekauer a Karel August Fiedler.  Stejně jako u většiny ostatních tehdejších spořitelen bylo cílem první české spořitelny pomoci chudším vrstvám obyvatel. Lidé (uklidněni jistotou základního fondu) si měli ukládat určité částky, jež se jim měly zvyšovat o drobné úroky, a tvořit si tak rezervu pro případ nemoci, stáří či nezaměstnanosti. Měla se v nich tak podporovat spořivost a pracovitost.  Původní název této pražské spořitelny v češtině zněl "Schraňovací pokladnice (pokladní kasa) pro hlavní město Prahu a pro Čechy". Postupně se však vžil kratší název Spořitelna Česká (Böhmische Sparkasse), přičemž adjektivum „česká“ označovalo místo působení spořitelny, nikoli její národnostní zaměření. Nová spořitelna zpočátku úřadovala jen několik dní v týdnu (v pondělí, ve středu a v sobotu) v 9:00–12:00 a v 15:00–18:00 hodin, a to ve dvou místnostech, které jí poskytly zemské stavy v budově Zemského sněmu. Do vlastního se spořitelna přestěhovala až roku 1845. V Kaiserštejnském paláci na Malostranském náměstí čp. 37-III již měla otevřeno po celý týden.  Co se týče vkladů, bylo možno si ukládat od 25 krejcarů do 100 zlatých (při jednorázovém vložení). Lidé získávali vkladní knížky na jméno (fungovaly však vlastně na doručitele). Úroky byly 4 %, později již jen 3 %. Spořitelna prováděla pouze některé aktivní operace (hypoteční zápůjčky, operace s rakouskými státními papíry a částečně proplácení směnek před dobou splatnosti), aby byly vložené úspory chudších lidí v bezpečí.  Bilance banky v následujících desetiletích strmě vzrůstala. Zatímco vklady z roku 1825 činily částku 124 000 zlatých, roku 1830 to bylo 1 573 000 zlatých a deset let poté už 8 087 000 zlatých. Podobně rostla její aktiva.  Moravský zemský sněm zvažoval také založení spořitelny na Moravě, ale mezitím již Erste Bank (Erste oesterreichische Spar-Casse) zřídila r. 1826 svoji pobočku v Brně a brzy nato i ve Znojmě (1827) a v Jihlavě (1828). Poměrně malé filiálky na dosti velkém teritoriu se však ukázaly jako neúnosné, a tak byly začátkem 40. let 19. století zrušeny (brněnská fungovala až do r. 1848).

Rakouský spořitelní regulativ.

Ještě začátkem 40. let bylo zřízení spořitelen povolováno speciální koncesí. Stále naléhavěji však byla pociťována potřeba obecného zákona, který by činnost spořitelen upravoval. K tomu došlo 26. září 1844, kdy byl vyhlášen "rakouský spořitelní regulativ". Jednalo se o zákonnou normu, která (s drobnými úpravami) platila až do zániku habsburské říše.  Rakouský spořitelní regulativ byl založen na myšlence, že spořitelny jsou sociální instituce, které vlastně přebírají část agendy veřejné správy, tj. péče o blaho lidu. Za nejvhodnější zakladatele spořitelen proto považoval filantropické spolky (§2); další zřizovatelé (města. obce apod.) přicházeli v úvahu jen jako náhradní řešení (§3). Aktivní obchody spořitelen byly značně redukovány tak, aby se tyto peněžní ústavy vyvarovaly rizika a chránily tudíž úspory obyvatel. I finanční přebytky měly být především použity k rozšiřování rezervního fondu a teprve v menší míře k podpoře všeobecně prospěšných projektů (stavba škol, nemocnic apod.). Tyto dobře míněné regule však podvazovaly další rozvoj spořitelen a zakonzervovaly řadu prvků, které se časem přežily. Pozitivním přínosem regulativu tak bylo především to, že postavil existenci spořitelen na pevný právní základ.

Konsolidace a rozrůstání spořitelních ústavů (1845–1918).

Zakládání jazykově českých spořitelen v 50. a 60. letech.

Přestože měl spořitelní regulativ z r. 1844 podpořit další zakládání spořitelen, nové ústavy vznikaly jen pomalu. První spořitelnou na českém území, která byla zřízena po jeho vydání, se stala spořitelna v Aši (1847), další pak přibyly v Brně (1852), v Liberci a Chebu (1854) a v Českých Budějovicích (1856). Postupně se pak přidávaly další – na přelomu 50. a 60. let 19. století to bylo asi 20 těchto peněžních ústavů.  Zmíněné spořitelny byly ovšem jazykově německé. Co se týče národnostně českých spořitelen, za první je považována spořitelna v Plzni, která byla otevřena r. 1857. V první polovině 60. let pak došlo k většímu nárůstu. České spořitelní ústavy vznikly v Mladé Boleslavi (1860), v Příbrami, Kutné Hoře a Jičíně (1861), v Chrudimi, Německém (dnes Havlíčkově) Brodě, Táboře, Domažlicích, Klatovech a Jindřichově Hradci (1862), v Rakovníku, Lounech, Mělníku, Novém Bydžově a Říčanech (1863) a v Hradci Králové, Litomyšli, Pelhřimově a Poličce (1864). České spořitelny se tak co do počtu téměř vyrovnaly jazykově německým, kapitálově však byly již od počátku výrazně slabší.

Změny ve zřizovatelích a klientele.

V této době také začalo docházet ke změně v zakladatelích spořitelen. Zatímco zpočátku to byly v naprosté většině filantropické spolky, jak si také přál spořitelní regulativ, postupně se zakladateli stávaly především okresy, města či obce. Nad „filantropickými“ spořitelnami (které zakládaly společenské elity) tak začaly převažovat spořitelny komunální (zřizované střední třídou, měšťanskými vrstvami).  Také sociální zařazení klientů prošlo proměnou. Spořitelny byly původně určeny především pro chudé, sociálně nejslabší vrstvy. Nyní se však klienty začali stávat především měšťané ze střední třídy, což se pak projevilo i v národnostním složení a ekonomické síle nových spořitelen. Ze spořitelen se staly městské peněžní ústavy spojené s měšťanskou vrstvou a jako takové hospodářsky prosperovaly především v národnostně německém prostředí – ať už v německých pohraničních městech nebo v německy mluvících komunitách vnitrozemských velkých měst. České měšťanstvo, které nebylo ekonomicky tak silné jako to německé, se mezitím ve velké míře začalo obracet k jinému typu drobného peněžnictví – ke svépomocným (tzv. občanským) "záložnám" – družstevním záložnám, ekonomicky aktivnějším než spořitelny.  Po období konjunktury na přelomu 60. a 70. let došlo po finančním krachu na vídeňské burze („černý pátek“ v květnu 1873) k hluboké hospodářské krizi. Ta spořitelnám pomohla, protože lidé v nich, po neblahé zkušenosti se spekulačními aktivitami jiných peněžních ústavů, viděli záruku jistoty. Spořitelny tak dále početně narostly a zvýšily se i jejich vklady. V této době vznikla také "Městská spořitelna pražská" (1.5.1875).

Sílící postavení českých spořitelen od 2. pol. 80. let.

Tento rozvoj spořitelen se však stále týkal především jazykově německých ústavů. Česky mluvící obyvatelé mnohdy považovali spořitelny za instituce svou povahou „německé“, zatímco jako „české“ se jim jevily záložny. Teprve postupně převážil názor, že oba druhy peněžních ústavů mohou existovat vedle sebe a doplňovat se. Ve 2. pol. 80. let pak opět začaly ve větší míře vznikat české spořitelny a postupně početně dohánět spořitelny německé (např. r. 1895 bylo v Čechách asi 160 spořitelen, z toho českých jen 60; před světovou válkou pak tu působilo asi 130 německých a 120 českých spořitelen). Německé spořitelny si udržovaly značnou kapitálovou převahu; postupně však začínaly sílit i některé české spořitelny a rostoucí národnostní uvědomění českého obyvatelstva vedlo mnohdy (zesíleně od přelomu století) i k přesunům vkladů (např. r. 1903 vybrali vkladatelé desítky milionů korun z Bömische Sparkasse a vložili je do nacionálně českých spořitelen, především Městské spořitelny Pražské).

Vznik ústředních institucí začátkem 20. století.

Začátkem 20. století vznikly některé zastřešující orgány: v červnu 1901 vznikl "Svaz českých spořitelen v Čechách, na Moravě a ve Slezsku", v březnu 1903 pak "Verband deutscher Sparkassen in Böhmen" (Svaz německých spořitelen v Čechách), posléze vznikaly podobné střešní orgány německých spořitelen i pro Moravu a Slezsko a poté byl zřízen i střešní orgán – "Reichsverband deutscher Sparkassen in Österreich" (Říšský svaz německých spořitelen v Rakousku). V této době byly též ustaveny peněžní ústavy, které měly hájit zájmy spořitelen: r. 1901 tak vznikla "Centralbank der deutschen Sparkassen in Prag" (Centrální banka německých spořitelen v Praze) a r. 1903 "Ústřední banka českých spořitelen". Obě nově vzniklé ústřední instituce převzaly část finančních prostředků spravovaných spořitelnami, což znamenalo přetvoření starého systému na nový, který lépe odpovídal době. Peněžní prostředky mnoha místních spořitelen se tak mohly zapojit do nových forem úvěrového podnikání.

Stav spořitelen v období před 1. světovou válkou.

Výrazný nárůst vkladů nastal také krátce před válkou, v době dalšího hospodářského rozmachu. Spořitelny se tak podílely na obrovském hospodářském vzestupu země. V této době se však již rozrůstala síť bankovních filiálek a dalších pobočných závodů, což znamenalo, že banky začaly v jednotlivých lokalitách nabízet výhody obchodního spojení s velkým centrálním úřadem, což pro místní spořitelny znamenalo nepřekonatelnou konkurenci. Také spořitelny však zakládaly filiálky mimo svá sídelní města. Nejvíce jich měla Böhmische Sparkasse, která před světovou válkou spravovala přes 70 filiálek.  Přes zmíněnou konkurenci spořitelny stále rostly. Před válkou tak byl poměr úhrnné sumy vkladů spořitelen vůči obchodním bankám pro české instituce 5:1 a pro německé dokonce 10:1. V této době byly české země co se týče rozvinutosti sítě spořitelních ústavů na předním místě v celém Předlitavsku. V Čechách byly také uloženy nejvyšší sumy z celého Předlitavska (což již v tomto případě neplatí pro Moravu a Slezsko).

Situace za 1. světové války.

První světová válka měla ovšem vliv i na situaci spořitelen. Už r. 1909 propukla mezi vkladateli válečná panika (objevily se zprávy o možnosti vypuknutí války se Srbskem). Další poplach nastal r. 1912 v souvislosti s válkou na Balkáně. Vypuknutí první světové války pak nastartovalo podobnou psychózu, lidé se snažili vybrat své vklady, takže 31.7.1914 vyhlásila vláda moratorium na všechny větší platby, což trvalo až do léta 1915. I tak přišly spořitelny v prvním roce války o velkou část hotovosti. Postupně však se vzmáhaly venkovské spořitelny, které těžily s bohatnutí venkova v době nedostatku potravin a černého trhu. S růstem vkladů venkovských spořitelen se vylepšovala i bilance centrálních ústavů, které pak přebytky vkládaly do úpisů válečných půjček. Tyto půjčky však financovaly především německé spořitelny, což vedlo k posílení českých peněžních ústavů.

Rozvoj spořitelen v ČSR (1919–1938).

Právní úpravy po vzniku ČSR.

Samostatná československá republika, která vznikla v říjnu 1918, zdědila dvojí typ ústavů nazývaných spořitelny: v českých zemích to byly instituce vzniklé na základě regulativu z r. 1844, zatímco na Slovensku, které se řídilo uherskou legislativou, se slovem „sporiteľňa“ nazývaly běžné soukromé akciové společnosti s výdělečnými cíli. Tyto rozdíly bylo nutno sjednotit novou právní úpravou. K ní došlo r. 1920 novým spořitelním zákonem č. 302 (v platnost vešel 6. května), který zavedl stejné existenční a obchodní zásady pro všechny spořitelny. Třebaže se nabízela možnost zrušit různá omezení, která spořitelnám ztěžovala konkurenční boj s ostatními peněžními ústavy, nakonec převážilo hledisko, že právě tato omezení přinášejí spořitelnám pověst solidnosti a stability, a k těmto změnám tedy nedošlo. Co se týče organizační stránky, zákon nadále povoloval jen existenci spořitelen zaručených územními samosprávnými celky (okresy či obcemi), čímž zrušil možnost vzniku dalších spolkových spořitelen. Z historických důvodů však byly ponechány v činnosti dva spolkové ústavy: Spořitelna Česká – Böhmische Sparkasse v Praze a První moravská spořitelna v Brně.  27. 7. 1920 zřídilo vládní nařízení č. 77 obligatorní "Svaz československých spořitelen" jako organizační a kontrolní ústředí. Členství v něm bylo povinné pro všechny spořitelny v republice. Finančním centrem českých spořitelen zůstala Ústřední banka českých spořitelen, německé ústavy pak měly Centralbank der deutschen Sparkassen, a to s novým dodatkem v názvu „in der Čechoslovakischen Republik“.

Rozvoj spořitelen v době První republiky.

V prvních měsících po vzniku státu panovala nejistota a stagnace. Německé spořitelny navíc byly zatíženy množstvím válečných půjček. Postupně se však situace stabilizovala a během pěti poválečných let se vklady spořitelen zdvojnásobily.  Velký rozvoj pak nastal v letech konjunktury 1924–1929. Co však bylo překvapivější, bilanční vklady spořitelen rostly i za hospodářské krize a stagnace ve 30. letech (zatímco obchodní banky se v této době ocitaly v těžké situaci). Opět se ukázalo, že v době ekonomické nejistoty se vkladatelé častěji obraceli k úřady garantovaným peněžním ústavům. Jak se vlivem krize proměnila situace lze pozorovat na srovnání bilančního úhrnu z r. 1919, kdy se obchodní banky podílely na celkové bilanční sumě všech peněžních ústavů 57%, zatímco na spořitelny připadalo jen 20%, a z r. 1937, kdy bankám připadalo 31% a spořitelnám už 28%.

Stav za druhé světové války a v následujících letech (1938–1948).

Koncentrace peněžních ústavů, nové korporativní celky.

Na podzim r. 1938 došlo k odtržení pohraničních území ČSR a na jaře 1939 pak k okupaci zbytku republiky. V oblasti úvěrových ústavů došlo k nucené koncentraci a ke zřízení nových korporativních celků. Toto korporativní zřízení bylo přizpůsobeno říšskému systému. Roku 1941 byla vládním nařízením č. 141 a následnou vyhláškou ministerstva financí č. 429 peněžnictví v protektorátu vnucena jednotná organizace. Vrcholným orgánem byl ustaven "Ústřední svaz peněžnictví pro Čechy a Moravu", který byl rozdělen na tři hospodářské skupiny. Druhá skupina, nazvaná "Peněžní ústavy s veřejnými úkoly", sdružovala spořitelny a okresní záložny hospodářské, třetí pak „Úvěrní družstva“ (tj. občanské a živnostenské záložny a záložny Raiffeisenova typu. Členství v Ústředním svazu peněžnictví bylo povinné. Díky tomu kontrolovaly protektorátní úřady činnost všech peněžních ústavů.

Další akce v rámci koncentrace peněžních ústavů.

Také v dalších letech pokračovalo úsilí o koncentraci, které se projevilo omezováním sítě peněžních ústavů a germanizačními tendencemi. V rámci tohoto úsilí proběhlo také sloučení Městské spořitelny pražské s Městskou spořitelnou na královských Vinohradech (1941) a r. 1943 pak sloučení tohoto peněžního ústavu s Böhmische Sparkasse (Spořitelnou Českou). K nové instituci byly přivtěleny ještě okresní záložny hospodářské na Smíchově, v Karlíně, v Hostivaři a na Zbraslavi a celý nově vzniklý ústav byl nazván Spořitelna pražská.

Poválečný vývoj.

Po skončení války r. 1945 začala obnova a vytváření sítě spořitelen, především v pohraničí, kde byly likvidovány dosavadní německé ústavy. 21. 7. 1945 byla také ustavena Československá spořitelní rada, která měla sdružovat české i slovenské spořitelny. Činnost tohoto poradního orgánu se však již nestihla plně rozvinout. S dalšími pokusy o reorganizaci peněžnictví přišla vláda Klementa Gottwalda (ministrem financí byl J. Dolanský) po r. 1946; protože však komunisté neměli vliv ani ve Svazu československých spořitelen, ani v Jednotě záložen, k reformě až do r. 1948 nedošlo.

Situace spořitelen v období komunistického režimu (1948–1989).

Centralizace a zestátnění (1948–1952).

Po únoru 1948 již centralizaci a zestátnění nestálo nic v cestě. 20. července 1948 přijalo Národní shromáždění zákon č. 181, který nařizoval sloučení všech peněžních ústavů působících v jednom místě (bez ohledu na jejich charakter). Od srpna 1948 tak v Československu působily: 1. ve městech, která byla sídlem okresu tzv. okresní spořitelny a záložny (OSAZ); 2. v ostatních městech okresu tzv. spořitelny a záložny (SAZ); 3. na vesnicích záložny – kampeličky (ZK). Roku 1949 se v zemi nacházelo 258 OSAZ, 447 SAZ, 3924 ZK a 255 poboček OSAZ. Zestátněním se změnila dosavadní funkce spořitelen (poskytování úvěrů): jejich hlavním úkolem se nyní stalo získávání a soustřeďování vkladů a jejich využití pro potřeby centrálně plánované ekonomiky. Jen asi 10–15% mohly využít k poskytování půjček občanům.

Zákon č. 82/1952 Sb. – jednotná síť státních spořitelen.

Situace, která v peněžnictví nastala po r. 1948, byla poněkud nepřehledná – nebyly vyjasněny řídící kompetence, systém byl jakýmsi hybridem mezi veřejnoprávními a družstevními institucemi. Roku 1952 byl proto přijat zákon č. 82, který zřizoval k 1.1.1953 síť státních spořitelen, v něž byly proměněny okresní spořitelny a záložny (OSAZ), zatímco spořitelny a záložny (SAZ) a záložny-kampeličky (ZK) v obvodu okresu se staly jejich pobočkami a jednatelstvími. Tímto se definitivně ze všech těchto ústavů staly ústavy státní. Vrcholným orgánem byla tzv. hlavní správa všech spořitelen, která vznikla na ministerstvu financí v Praze. Jí byla pak podřízena zvláštní oblastní správa v Bratislavě s působností pouze pro Slovensko a také krajské správy státních spořitelen v jednotlivých krajích.

Zřízení České státní spořitelny a Slovenské státní spořitelny.

K dalším úpravám systému došlo r. 1967. Rozrůstající se agenda i snaha podřídit činnost spořitelen jednotnému ústředí vedla r. 1967 k přijetí zákona č. 72. Ten sloučil všechny relativně samostatné státní spořitelny v jediný peněžní ústav s hospodářskou a právní subjektivitou – Státní spořitelnu. Byly zrušeny hlavní, krajské i oblastní správy a místo nich vznikly krajské pobočky. Další změnu přinesl rok 1968 – došlo k federativnímu uspořádání státu a v rámci tohoto procesu byla i Státní spořitelna zákonem č. 163 z r. 1968 s působností od 1. ledna 1969 rozdělena na Českou státní spořitelnu (ČSTSP) a Slovenskou státní spořitelnu.

Aktivity spořitelny v době komunistického režimu.

V období komunismu byly obchodní či vkladové aktivity spořitelen omezeny, přesto se však vyvíjely. Po měnové reformě r. 1953, kdy nastal odliv vkladů, měly spořitelny především agitovat ve prospěch ukládání financí a zvýšení důvěry v měnu. Nejčastější formou spoření bylo ukládání na vkladní knížky (VK) bez výpovědní lhůty (úročené 2%). Tato původně nejrozšířenější forma úspor byla postupně vytlačována ve prospěch VK s půlroční výpovědní lhůtou (úročené 3%) a především VK s roční výpovědní lhůtou úročené 4%, na nichž bylo r. 1989 přes polovinu všech vkladů. Mezi další možnosti patřily výherní VK či cestovní VK. V r. 1969 bylo zavedeno prémiové spoření mladých a od r. 1972 pak sporožirové účty, které umožňovaly bezhotovostní převod vkladů. Existovala také možnost půjček, rozšířené byla zejména tzv. doplňkové půjčky na nákup vybraných druhů zboží dlouhodobé spotřeby, úvěrová pomoc při individuální či družstevní výstavbě a od r. 1973 půjčky mladým manželstvím (tzv. novomanželské půjčky; zde ČSTSP vlastně pomáhala realizovat záměry populační politiky vlády, protože s každým dalším narozeným dítětem byla půjčka pro manžele výhodnější).

Vývoj po roce 1989.

Zákony z r. 1989.

Koncem 80. let (pod vlivem změn vyvolaných tzv. perestrojkou, jež se však v ČSSR prosazovala jen ztuha) byl 15.11.1989 schválen nový zákon o SBČS. Tento zákon delimitoval agendu centrální banky do několika subjektů (SBČS, Investiční banky a dvou nově vzniklých institucí – Komerční banky v Praze a Všeobecné úvěrové banky v Bratislavě). V polovině prosince 1989 (tedy již v době měnících se politických poměrů) na tento zákon navázal zákon č. 158. Podle něj byl všem existujícím peněžním ústavům přiznán od 1.1.1990 statut univerzálních obchodních bank.

Změna právní formy a rozdělení akcií v r. 1992.

1. února 1992 změnila Česká státní spořitelna svou právní formu na akciovou společnost s novým názvem – Česká spořitelna, a.s.. Stát si však ponechal ve svém držení rozhodující balík akcií, a sice 40%. Dalších 20% získaly bezúplatným převodem města a obce České republiky a 3% tvořila rezervu pro případné restituce. 37% akcií pak bylo privatizováno v rámci 1. vlny kupónové privatizace.  V srpnu 2000 se rakouská Erste Bank stala nejprve 52% akcionářem České spořitelny, postupně svůj podíl navýšila na 98 % (v roce 2002). Česká spořitelna se tak stala součástí Erste Bank Group.

Současnost.

Finanční skupina České spořitelny je počtem 5 milionů klientů největší bankou na českém trhu. Poskytuje služby drobným klientům, malým a středním podnikům, městům a obcím. Financuje také velké korporace a poskytuje služby v oblasti finančních trhů. Vydala 3,3 mil. platebních karet a provozuje nejširší síť v ČR (cca 1244 bankomatů). Přímé bankovnictví České spořitelny využívá téměř 1,2 mil. klientů. Pobočková síť čítá přes 640 prodejních míst, včetně specializovaných hypotečních, komerčních a developerských center. Prostřednictvím Nadace České spořitelny podporuje charitativní projekty v oblasti kultury, vzdělávání, vědy, veřejných a sociálních záležitostí, zdravotní péče, charity, komunálních aktivit, sportu a ekologie. Česká spořitelna zaměstnává téměř 11 000 lidí ve všech regionech ČR.

Společenská zodpovědnost.

V prosinci 2016 se Česká spořitelna připojila k think-tanku Evropské hodnoty, který se zaměřuje na zmapování prokremelsky orientovaných dezinformačních zpravodajských webů, a stáhla z těchto stránek svoji online inzerci. Stala se tak první velkou českou společností, která přistoupila k tomuto kroku. Česká spořitelna k tomu uvedla, že věří, že slouží lidem také jako kompas, který je bezpečně provádí světem mediálních informací. Kvůli této zodpovědnosti vůči společnosti, která překračuje hranice bankovního světa, je pro banku nepřijatelné financovat zdroje nepodložených a někdy i záměrně lživých informací.

Česká spořitelna je největší bankou v Česku podle počtu klientů, kterých je zhruba 4,7 milionu. Je součástí skupiny Erste Group operující ve střední a východní Evropě se sídlem ve Vídni.

Die Česká spořitelna (deutsch: "Tschechische Sparkasse") ist die größte Geschäftsbank in Tschechien mit einer Bilanzsumme von 33,7 Mrd. €, 10.504 Mitarbeitern und 644 Zweigstellen zum 31. Dezember 2014. Sie ist eine Tochtergesellschaft der Erste Group. Ihr Sitz ist in Prag. Zusammen mit ihren Tochtergesellschaften bedient die Bank ungefähr fünf Millionen Kunden.


Biografie.

Mládí a aktivita v exilu.

Maturoval na obchodní akademii v Hradci Králové a pak ho za války čekalo totální nasazení v Německu. Koncem války odtud uprchl. V letech 1945–1948 studoval na Vysoké škole obchodní v Praze (dnešní VŠE Praha) a byl politicky aktivní v mládežnické organizaci ČSSD. V letech 1945–1947 působil jako tiskový tajemník ministra Bohumila Laušmana.  V roce 1948 emigroval do Západního Německa (zde se podílel na založení Masarykovy univerzitní koleje v Ludwigsburgu, určené pro československé emigranty, v letech 1949–1951 byl tajemníkem Ústřední komise mládeže ČSSD v Německu a generálním tajemníkem Ústředního svazu československého studentstva v exilu) a odtud v roce 1951 do USA. Zde na Columbia University vystudoval politologii. Od roku 1961 přednášel na Manhattan College, v letech 1963-1967 jako docent, pak coby profesor. V americkém exilu se zapojil do činnosti Československé sociální demokracie. V roce 1956 založil s Pavlem Tigridem a Radomírem Lužou exilový čtvrtletník Svědectví a po několik let zastával funkci jeho vydavatele. V letech 1961–72 byl místopředsedou a poté až do roku 1989 generálním tajemníkem Rady svobodného Československa. Publikoval studii "Czechoslovak Social Democratic Party 1938–1945" (New York, 1960) a byl spoluautorem sborníků "Sozialdemokratie und Systemwandel Hundertjahre tschechoslowakische Erfahrung" (1978) a "Česká strana sociálně demokratická" (1998). Patřil k předákům "Ústřední komise mládeže", která byla členem mládežnické organizace při Socialistické internacionále. Od roku 1973 zasedal v ústředním výboru exilové ČSSD zvoleném na konferenci strany konané ve Švýcarsku. V rámci strany reprezentoval reformní křídlo, kritické vůči politice ČSSD v poválečném období 1945–1948. Zároveň ale Horák prosazoval smířlivý postoj k reformním komunistům z emigrační vlny po roce 1968 a nevylučovala možnost postupné reformy komunistického režimu. Na sjezdu exilové ČSSD v Curychu roku 1983 ovšem nebyl Horák a další předáci reformního křídla zvoleni do vedení a jejich vliv klesl. Založil pak s Přemyslem Janýrem Kruh československých sociálních demokratů v zahraničí. Jejich vlil posílil až v roce 1989, kdy se Horák přímo podílel na obnově strany v Československu.

Obnova ČSSD v Československu po roce 1989.

Brzy po sametové revoluci (již v prosinci 1989) se Horák vrátil do Československa a spoluzakládal ČSSD (registrována 9. února 1990. Na sjezdu obnovené sociální demokracie v Praze-Břevnově byl koncem března 1990 zvolen předsedou strany. Ve funkci se zasloužil o etablování ČSSD na politické scéně a o navrácení pražského Lidového domu do majetku strany. Exiloví i tuzemští sociálně demokratičtí aktivisté se ale tehdy neshodovali v otázce politické strategie ČSSD. Zatímco Rudolf Battěk a jeho spojenci preferovali spolupráci ČSSD v rámci Občanského fóra, Horák a jiní upřednostňovali okamžitou samostatnou existenci sociálně demokratické strany coby nezávislého hráče na domácí politické scéně. Do voleb v roce 1990 Horákovo vedení kandidovalo v rámci celočeskoslovenské kandidátní listiny, ale nezískala parlamentní zastoupení ve Federálním shromáždění ani v České národní radě. Naopak Rudolf Battěk setrvával v Občanském fóru, kde tvořil frakci Klub sociálních demokratů Občanského fóra. Po neúspěchu ve volbách byl Battěk vyloučen z ČSSD a se svými stoupenci utvořil formaci Asociace sociálních demokratů, zatímco Horák zůstal předsedou ČSSD. Strana ovšem neuspěla ani v komunálních volbách na podzim 1990 a Horák se pak snažil o vytvoření aliance s klubem Obroda, sdružujícím bývalé reformní komunisty. V ČSSD proti tomuto plánu vznikla silná opozice, ale sjezd ČSSD v dubnu 1991 Horákův záměr schválil. Výsledkem ovšem byl rozkol, kdy stranu opustili bývalí Horákovi spolupracovníci z exilové ČSSD.  Ve volbách roku 1992 byl Horák za ČSSD zvolen do Sněmovny lidu (volební obvod Východočeský kraj). Ve Federálním shromáždění setrval do zániku Československa v prosinci 1992. Strana ovšem zaostala za svým očekáváním a proti předsedovi Horákovi zesílila vnitrostranická opozice. Starší generace sociálních demokratů mu navíc vyčítala prodej historického deníku sociálních demokratů Právo lidu. Spory vyvolával i příliv bývalých předlistopadových komunistů a politiků zaniklého Občanského fóra do ČSSD. Horák prosazoval koncepci ČSSD jako kultivované opozici k pravicové vládě a jako vzor si bral pravolevou vládní spolupráci v Rakousku nebo v meziválečném Československu.  V 2. polovině roku 1992 se ještě zapojil do debat o budoucnosti Československa. 27. července 1992 se s ním v budově Federálního shromáždění sešel slovenský premiér Vladimír Mečiar. Schůzce byli přítomni ještě předsedové ČSS Ladislav Dvořák a Zemědělské strany František Trnka. Šlo o součást snah české opozice nedovolit rozpad státu, popřípadě ho podmínit vypsáním referenda. Schůzka neměla jasný výsledek. Pokračovala počátkem srpna, ale pro nesouhlas ODS musel pak Mečiar tyto sondáže mezi českou opozicí ukončit.  Koncem roku 1992 Horák čelil v rámci ČSSD několika kritickým skupinám. Kromě nepočetného křídla lidí ovlivňovaných Rudolfem Battěkem to byl takzvaný Rakovnický proud (Jiří Paroubek), který prosazoval centristickou politiku a odmítal příliv bývalých komunistů do strany. Naopak Miloš Zeman, který se členem ČSSD stal teprve krátce předtím (bývalý člen Občanského fóra), prosazoval razantní opoziční, levicovou politiku. Na sjezdu ČSSD v únoru 1993 v Hradci Králové již proto Horák nekandidoval a novým předsedou byl nakonec zvolen Miloš Zeman.

Návrat do USA.

Po sjezdu působil Horák na symbolickém postu čestného předsedy ČSSD, ale již v dubnu 1993 se vrátil do USA. Důvodem pro opětovný odchod do zahraničí byla pociťovaná politická diskriminace. Majitel domu v Praze, do kterého se Horák chtěl nastěhovat, totiž zamítl Horákovi transakci s poukazem na Horákovu politickou orientaci. V době konání výstav (Herbert Masaryk 1993, T. G. Masaryk - člověk a umění 1995) podporoval při jeho návštěvách doma hlavního pořadatele Masarykovo demokratické hnutí. Z USA kriticky komentoval následný vývoj ČSSD pod vedením Miloše Zemana. Vedení českých sociálních demokratů dokonce v roce 1996 přijalo usnesení, v němž Horáka nepřímo vyzvalo k ukončení členství v ČSSD. V roce 2000 byl vyznamenán Řádem T. G. Masaryka III. třídy. V Jižních Čechách si zakoupil historický seník, který počal opravovat a upravovat pro případné pobyty v ČR. Zemřel doma v Englewoodu na Floridě. Příčinou úmrtí byl mozkový nádor.  Jeho otcem byl Josef Horák (1900–1978), meziválečný funkcionář DTJ a pak exilový politik ČSSD.

Jiří Horák (23. dubna 1924 Hradec Králové – 25. července 2003 Englewood) byl český politolog, vysokoškolský pedagog a sociálně demokratický politik, před rokem 1989 funkcionář exilové ČSSD a generální tajemník Rady svobodného Československa, po sametové revoluci předseda obnovené ČSSD v Československu a poslanec Sněmovny lidu Federálního shromáždění.

Jiří Horák (* 23. April 1924 in Hradec Králové, Tschechoslowakei; † 25. Juli 2003 in Englewood, Florida, USA) war ein tschechoslowakischer Dissident und tschechischer Politiker.


Funkce.

Stockfish může v multiprocesorových systémech použít až 512 vláken CPU. Maximální velikost jeho transpoziční tabulky je 128 GB. Stockfish implementuje pokročilé alfa-beta ořezávání a používá bitboardy. Ve srovnání s jinými motory se vyznačuje velkou hloubkou hledání tahů, která je částečně způsobena agresivnějším ořezáváním a omezením pozdního pohybu.  Stockfish podporuje Chess960, což je jedna z vlastností, která byla zděděna od Glaurungu.  Databáze koncovek Syzygy, která byla dříve k dispozici v typu fork, byla v roce 2014 do Stockfishe integrována. V roce 2018 byla přidána podpora pro Syzygy se sedmi figurami.

Historie.

Program pochází z "Glaurungu", open-source šachového motoru vytvořeného Tordem Romstadem. Poprvé byl vydán v roce 2004. O čtyři roky později se Marc Costalba, rozhodl vytvořit podobný projekt, který pojmenoval "Stockfish", a to proto, že byl „vyroben v Norsku a vařen v Itálii“ (Romstad je Nor, Costalba Ital). První verze, která se jmenovala Stockfish 1.0, byla vydána v listopadu roku 2008. Později se Romstad rozhodl zanechat vývoje na Glaurungovi ve prospěch Stockfishe, což byl již i v té době lepší motor. Poslední verze motoru Glaurung (2.2) vyšla v prosinci roku 2008.  S příchodem verze 1.5.1 byly v říjnu 2008 Fischerovy náhodné šachy plně zfunkčeny.  Kolem roku 2011 se Romstad rozhodl zanechat práce na Stockfishi a raději vyvíjel svou novou šachovou aplikaci pro iOS.  Dne 18. června 2014 Marco Costalba oznámil, že se rozhodl odstoupit a požádal komunitu, aby vytvořila fork aktuální verze a pokračovala ve vývoji. Brzy poté byl vytvořen oficiální repozitář spravovaný dobrovolnickou skupinou hlavních vývojářů Stockfishe, která v současné době vývoj projektu řídí.

Fishtest.

Od roku 2013 je Stockfish vyvíjen pomocí distribuovaného testovacího rámce s názvem "Fishtest", kde jsou dobrovolníci schopni využít svůj čas CPU na testování vylepšení programu.  Změny kódu pro hraní her se přijímají nebo odmítají na základě výsledků hraní desítek tisíc her v rámci oproti starší verzi programu, přičemž se používá test poměrové pravděpodobnosti. Testy se ověřují pomocí testu chí-kvadrát a pouze pokud jsou výsledky statisticky významné, považují se za spolehlivé a používají se k revizi softwarového kódu.  K dubnu 2020 bylo využito více než 2600 let CPU času, což stačilo k odehrání více než 1,76 miliardy šachových partií. Do roka po zavedení fishtestu zaznamenal Stockfish masivní nárůst 120 Elo bodů, což jej zařadilo na nejvyšší příčku na všech ratingových seznamech. Při vydání verze Stockfish 7 byl jako jeden z autorů uveden Gary Linscott, autor Fishtestu, čímž vývojáři potvrdili jeho přínos v nárůstu síly motoru.

Výsledky na soutěžích.

Účast v TCEC.

Stockfish je mnohonásobným šampionem TCEC a současným lídrem v počtu trofejí. Od té doby, co se TCEC restartovalo, tedy v roce 2013, Stockfish skončil ve všech kromě jedné sezóny buď na prvním nebo druhém místě. Ve čtvrté sezóně prohrál skórem 23–25 superfinále proti motoru Houdini 3, v páté sezóně pak podlehl Komodu 1142. Sezóna 5 byla pro vítězný tým Komodo pozoruhodná, protože Don Daileye, hlavní vývojář podlehl během závěrečné fáze turnaje nemoci. Na jeho počest byla verze pak verze Stockfishe, která byla vydána krátce po této sezóně pojmenována "Stockfish DD".  Dne 30. května 2014 Stockfish 170514 (vývojová verze Stockfishe 5 podporující desktopy) přesvědčivě zvítězil v 6. sezóně TCEC, když superfinále vyhrál výsledkem 35,5–28,5 proti Komodu 7x. Následující den byl pak Stockfish 5 oficiálně vydán. V sedmé sezóně se opět dostal do superfinále, kde ale prohrál s Komodem (30,5–33,5). V osmé sezóně se i přes časové ztráty, které způsobil bug v kódu motoru, dokázal kvalifikovat do superfinále, ale zápas o 100 partiích proti Komodu prohrál výsledkem 46,5–53,5. V deváté sezóně se Stockfishi podařilo porazit motor Houdini 5, a to skórem 54,5–45,5.  Jen jednou se Stockfishovi nepodařilo postoupit do superfinále TCEC (když se tohoto turnaje účastnil), a to v roce 2013. Tehdy byť ani jednou neprohrál, tak nedokázal vyhrát proti ratingově slabších motorům. Po tomto vrhu, Stockfish pokračoval v dlouhé vítězné vlně, když přesvědčivě vyhrál tři sezóny v řadě: jedenáctou sezónu (59–41 proti motoru Houdini 6.03), 12. sezónu (60–40 proti Komodu 12.1.1), a 13. sezónu (55–45 proti Komodu 2155,00). Ve 14. sezóně čelil Stockfish poprvé Leele Chess Zero, superfinále se mu nakonec podařilo vyhrát, byť jen o jeden bod (50,5–49,5). Až v 15. sezóně skončil Stockfish znovu na druhém místě. Tehdy jej skórem 53,5–46,5 porazila Leela. Šestnáctou sezónu TCEC však Stockfish dokázal vyhrát, když v superfinále porazil motor AllieStein skórem 54,5-45,5, jelikož se Leela nedokázala dostat superfinále. V sedmnácté sezóně TCEC se Stockfish znovu dostal do superfinále. Zde však podlehl Leele skórem 52,5 : 47,5.  Stockfish se také zúčastnil poháru TCEC. První ročník Stockfish skórem 4,5–3,5 vyhrál nad Houdinim, ale v druhém ročníku jej Houdini v semifinále nečekaně porazil 6,5–5,5. V malém finále se mu již však podařilo porazit motor Komodo a skončil tak celkově třetí. V třetím ročníku poháru TCEC se Stockfish znovu dostal do finále, ale byl poražen Leelou Chess Zero, když v jedné z partií udělal hrubou chybu v koncovce se 7 figurkami. Ve čtvrtém ročníku se Leele pomstil, když ji ve finále porazil skórem 4,5–3,5.

Stockfish proti velmistrům.

První oficiální zápas Stockfishe proti šachovému velmistrovi proběhl dne 19. července 2014, kdy Stockfish 5 sehrál čtyři partie tempem 45+30 s americkým Danielem Naroditskym. Naroditsky měl k dispozici šachový motor Rybka 3 z roku 2008. Stockfish tento zápas vyhrál 3,5–0,5. Naroditskému se s Rybkou podařilo zremizovat jen čtvrtou partii, a to kvůli pravidlu 50 tahů. V tomto zápase Stockfish nemohl využít svou knihu zahájení.  V srpnu tohoto roku ještě pak sehrál Hikaru Nakamura společně s Rybkou 3 čtyři proti Stockfishi 5, přičemž Stockfish zápas skórem 3–1 vyhrál. V první polovině zápasu hrál Stockfish bez jakéhokoliv handicapu. První partie, ve které měl Nakamura bílé skončila remízou a druhou partii Nakamura s černými prohrál. V druhé polovině zápasu měl vždy Stockfish handicap v podobě jednoho chybějícího pěšce: v první partii této půle mu chyběl h-pěšec, v druhé a poslední partii zápasu hrál bez b-pěšce. I tak ani jednou neprohrál, třetí partii remizoval a poslední vyhrál. Nakamura byl v době zápasu dle hodnocení Elo pátým nejlepším lidským šachistou na světě. Stockfish nemohl využívat jak strom zahájení, tak databázi koncovek. Obě vítězství Stockfishe vyplynuly z pozic, ve kterých Nakamura, jak je typické pro styl, namísto souhlasu s remízou usiloval o vítězství.

Počítačový šachový turnaj chess.com.

Od té doby, co chess.com hostil své první počítačové šachové mistrovství v roce 2018, byl Stockfish v tomto šampionátu nejúspěšnějším šachovým motorem. Vyhrál šestkrát po sobě až v sedmé sezóně skončil druhý. Od té doby je dominance Stockfishe ohrožována motory pracujících na bázi neuronových sítí Leelenstein a Leela Chess Zero, ale i tak se mu nadále dařilo, jelikož až do CCC11 se vždy probojoval do superfinále. Dvanáctá sezóna se poprvé hrála pomocí vyřazovacího systém. Leela v semifinále eliminovala Stockfish a Stockfish nakonec skončil třetí, když v malém finále porazil motor Scorpio.

Stockfish vs. AlphaZero.

V prosinci roku 2017 byl Stockfish 8 používán jako měřítko pro vyhodnocení motoru AlphaZero. AlphaZero trénoval celkem devět hodin a po pouhých čtyřech hodinách dosáhl úrovně Stockfishe. Ve 100 partiích z normální výchozí pozice vyhrál AlphaZero 25 her jako bílý, 3 jako černý a zbývajících 72 remizovala, což znamenalo 0 proher. AlphaZero také proti Stockfishi odehrála dvanáct zápasů (každý měl 100 partií), přičemž partie začínala v jednom z 12 populárních šachových zahájeních. AlphaZero si proti Stockfishi tehdy připsala 290 výher, 886 remíz a 24 proher, což dělá skóre 733:467.  Vítězství AlphaZero nad Stockfishem vyvolalo závan činnosti v počítačové šachové komunitě, což vedlo k novému open-source motoru zaměřenému na replikaci AlphaZero, známého jako Leela Chess Zero. V lednu 2019 byla Leela schopna porazit verzi Stockfish, která hrála AlphaZero (Stockfish 8) v zápase o 100 her.

Dostupnost.

Je dostupný pro Microsoft Windows, MacOS, Linux a Android.  Stockfish byl velmi populárním šachovým motorem pro různé šachové programy. Velice často je to výchozí šachový stroj dodávaný s programy rozhraní Internet Chess Club BlitzIn a Dasher. Na mobilní platformě je dodáván s aplikací Stockfish, SmallFish a Droidfish. Další grafická uživatelská rozhraní kompatibilní se Stockfish (GUI) zahrnují Fritz, Arenu, Stockfish pro Mac, program PyChess, SCID a další. Stockfish používá i šachový server Lichess.

Trvale se nachází na prvních příčkách většiny ratingových senzamů šachových motorů a je nejsilnějším konvenčním šachovým motorem na světě. Vyhrál neoficiální mistrovství světa v počítačovém šachu v šesté sezóně (2014), deváté (2016), jedenácté (2018), 12. (2018), 13. (2018), 14. (2019) a 16. (2019). Na druhém místě skončil v 5. sezóně (2013), v 7. (2014), 8. (2015), 15. (2019) a 17. (2020).

Stockfish (englisch für "Stockfisch") ist ein freies Schachprogramm, das von Tord Romstad, Joona Kiiski und Marco Costalba und einer großen Entwicklergemeinde entwickelt wird und unter der GNU General Public License steht. Die aktuelle Version 11, veröffentlicht am 18. Januar 2020, ist in kompilierten Versionen für Windows, Linux und macOS (ab Version 10.11 El Capitan) verfügbar, für Apple iOS liegt Version 2.13.0 vor. Eine Umsetzung für mobile Geräte mit dem Betriebssystem Android existiert sowohl als eigenständiges Programm mit Benutzeroberfläche unter dem Namen "DroidFish" als auch in Form einer importierbaren Engine für das kostenlose Programm "Chess for Android" und vergleichbare Programme, mit denen die Verwendung verschiedener Engines möglich ist. Ebenso kann Stockfish mit Hilfe des kostenpflichtigen Programms "pbchess" auf E-Book-Readern der Marken Kindle, Kobo und PocketBook genutzt werden.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1373, kdy ji držel Oldřich Hecht z Rosic. V roce 1964 byla obec spojena s Medlovicemi. Dnes je již samostatná.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 274 obyvatel. Z nich bylo 130 mužů a 144 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 40,9% let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 258 lidí. Nejvíce z nich bylo (16,3%) obyvatel ve věku od 40 do 49 let. Děti do 14 let věku tvořily 13,2% obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 4,7%. Z celkem 224 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 43,3% střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 8,5% a bez vzdělání bylo naopak 0% obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 141 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 92,9% z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 70,9% patřilo mezi zaměstnance, 1,4% k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 42,6% občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 97 obyvatel obce (což je 37,6%), se hlásilo k české národnosti. Dále 62 obyvatel bylo Moravanů a 7 Slováků. Celých 113 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Obec Rybníček ("původně Rybník") se nachází v okrese Vyškov v Jihomoravském kraji. Leží 7 km východně od Vyškova na pravém břehu Hané. Žije zde obyvatel.

Rybníček (deutsch "Ribnik", früher "Ribniczek") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer östlich von Vyškov und gehört zum Okres Vyškov.


Život.

Julian Paul Assange se narodil 3. července 1971 v Townsville v australském Queenslandu. Jeho rodiče provozovali loutkové divadlo a za jeho dětství se mnohokrát stěhovali, takže Assange vystřídal několik domovů i škol. Když mu bylo 8 let, jeho matka se rozvedla a našla si jiného partnera. V mládí studoval fyziku a matematiku, zajímaly ho (tehdy 8bitové) počítače, později se živil také jako programátor. Kromě jiného se rovněž podílel na tvorbě souborového systému Rubberhose s prvky popiratelného šifrování pro Linux, které mělo ochránit uložená data i v případě mučení majitele a měl pomoci politicky pronásledovaným disidentům chránit data po jejich zadržení a vyšetřování. V mládí byl ale také členem skupiny počítačových hackerů a za některé prohřešky byl nakonec i vyšetřován a zaplatil pokutu.

WikiLeaks.

V roce 2006 se Assange stal spoluzakladatelem kontroverzního webového serveru WikiLeaks a od té doby fungoval v dozorčí radě tohoto projektu. Od svého spuštění se server stal známý tím, že zveřejnil různé tajné dokumenty, zejména Spojených států amerických. Tyto dokumenty se týkaly Operace Trvalá svoboda, tj. války v Afghánistánu, války v Iráku či diplomatických úřadů Spojených států ve světě. Koncem roku 2016 zveřejnil tajné dokumenty a emaily týkající se amerických vojenských aktivit v Jemenu. V roce 2017 zveřejnil dokumenty Vault 7 popisující hackerské techniky a nástroje používané americkou CIA. WikiLeaks zveřejnil dokumenty týkající se mnoha dalších zemí, včetně Turecka, Ruska, Číny, Peru nebo Keni.  Během svého života žil v různých zemích a sám uvedl, že je téměř neustále v pohybu. Nepravidelně veřejně vystupuje s tématy jako jsou svoboda tisku, cenzura a také investigativní žurnalistika. Za svoji práci s WikiLeaks obdržel několik novinářských ocenění, např. cenu "UK Media Awards" od Amnesty International. V červenci 2010 ho deník The New York Times označil za „nejvýznamnějšího světového novináře“. Jeho práce ale vyvolává i mnohé negativní reakce.  Assangeho postoj k serveru Wikileaks a jeho úloze v dnešní společnosti lze v širším kontextu vyčíst z jeho eseje "State and Terrorist Conspiracies" („Státní a teroristická spiknutí“), ve které Wikileaks vidí jako jakýsi prostředek informační války proti stávajícímu počínání vlád a neokorporativistického chování, proti kterému má smysl bojovat.  Assange také tvrdil, že Facebook a Google mají tajné projekty pro americký dohled nad nimi.

Stíhání.

Mezinárodní organizace Interpol umístila Assangeho 30. listopadu 2010 na tzv. červený seznam hledaných osob Interpolu, protože byl stíhán ve Švédsku za podezření ze „znásilnění, sexuálního zneužití a nátlaku“. 2. prosince Assangeho obhájce potvrdil, že švédští vyšetřovatelé jeho klienta nestíhají za znásilnění, ale tzv. sex bez kondomu ("sex by surprise"), který je ve Švédsku přestupkem, nikoli trestným činem. Údajné znásilnění se mělo odehrát 11. srpna 2010 ve Švédsku, kam Assange přijel na seminář, a figurují v něm dvě švédské ženy. Assangeův právní zástupce Mark Stevens je přesvědčen o nevině svého klienta a tvrdí, že u obou žen šlo o „konsensuální styk, který se ex post změnil na nekonsensuální“. Assange má v tomto ohledu i zastánce, kteří tvrdí, že obvinění je vykonstruovaný proces, za nímž stojí politické síly, které ho chtějí zdiskreditovat nebo zneškodnit. Na síti Facebook vznikla skupina zasazující se za to, aby byl zproštěn tohoto obvinění.  Po semináři ve Švédsku odejel Assange do Anglie. 6. prosince 2010 ohlásila britská policie (Scotland Yard), že je připravena Assangeho stíhat a vzít do vazby. 7. prosince 2010 v 9.30 hod. místního času se Julian Assange dostavil v Londýně na dohodnutou schůzku na policejní stanici a tam byl – oficiálně na švédskou žádost – zatčen. Poté požádal o propuštění na kauci. Jeho žádost byla nakonec schválena, přestože se proti ní švédská strana původně ohradila. Assange byl z vazby propuštěn a mohl se v Londýně omezeně pohybovat na svobodě. Měl ovšem např. omezen pohyb v noci, musel se hlásit denně na policii apod. 19. června 2012 však tyto podmínky porušil, neboť se uchýlil na ekvádorské velvyslanectví, kde okamžitě požádal o politický azyl. Dne 16. srpna 2012 mu tehdejší prezident Ekvádoru Rafael Correa udělil azyl s tím, že je obětí perzekuce. Podle některých komentátorů šlo ze strany prezidenta Correy o "teatrální gesto, které mu mělo zvýšit šance v nadcházejících volbách".  Někteří američtí a kanadští politici otevřeně vyzývali k dopadení, odsouzení nebo dokonce popravě Juliana Assangeho. Poradce kanadského premiéra Tom Flanagan chtěl, aby na něj byl spáchán letecký atentát, s tím, že „si zaslouží smrt“. Neúspěšná americká viceprezidentská kandidátka Sarah Palinová volala po tom, že „by měl být stíhán jako teroristé (vůdci Tálibánu nebo Al-Káidy)“ a domnívala se, že je protiamericky zaměřený. Její stranický kolega a prezidentský kandidát z minulých voleb, Mike Huckabee, se též vyslovil pro smrt Assangeho a „toho zodpovědného za únik diplomatických depeší“ – tento skutek označil za velezradu a řekl, že „cokoli méně než poprava by bylo příliš vlídným trestem“. Proti takovým výzvám se Assange ohradil a prohlásil, že je to navádění k vraždě a jeho původci by měli být soudně stíháni.  V únoru 2016 se komise Rady OSN pro lidská práva usnesla, že je Assange ve Spojeném království svévolně zadržován v rozporu s mezinárodním právem.  Dne 11. dubna 2019 byl Assange v budově ekvádorského velvyslanectví v Londýně zatčen britskou policií. Ekvádorský prezident Lenín Moreno mu odňal azyl pod podmínkou, že nebude vydán do země, kde by mu hrozil trest smrti. Zároveň bylo Assangeovi odebráno občanství Ekvádoru, které mu bylo uděleno vládou této země 12. prosince 2017. Na podporu Juliana Assangeho vzniklo mnoho sbírek z několika komunit, například z komunity kryptoměn.  Assange byl ve Spojených státech obžalován, že "zveřejněním utajovaných informací" porušil americký Zákon o špionáži z roku 1917, za což mu hrozí desítky let ve vězení. Tento zákon byl například použit proti Danielu Ellsbergovi, který stál za zveřejněním Pentagon Papers. V červnu 2019 Spojené státy formálně požádaly Velkou Británii o jeho vydání.

Film o Assangeovi.

V roce 2012 byl natočen film "Underground", který popisuje rok života Juliana Assangea na přelomu 80. a 90. let 20. století.

Julian Paul Assange (* 3. července 1971, Townsville, Queensland, Austrálie) je australský vydavatel a internetový aktivista. Je znám jako mluvčí, hlavní redaktor a spoluzakladatel WikiLeaks – internetového serveru, který za posledních několik let zveřejnil množství utajovaných dokumentů.

Julian Paul Assange [] (* 3. Juli 1971 in Townsville, Queensland) ist ein investigativer Journalist, australischer Politaktivist, ehemaliger Computerhacker, Programmierer und Gründer sowie Sprecher der WikiLeaks (Enthüllungsplattform). Sie hat sich zum Ziel gesetzt, geheimgehaltene Dokumente allgemein verfügbar zu machen. WikiLeaks veröffentlicht interne Dokumente, u. a. von US-Streitkräften und -Behörden, z. B. die Kriegstagebücher des Krieges in Afghanistan (76.911 Dokumente) und des Irakkrieges (391.832 Dokumente). Siehe auch das Video Collateral Murder. Assange bzw. WikiLeaks enthüllte schwere Regierungsvergehen, einschließlich mutmaßlicher Kriegsverbrechen und Korruption.


Název vozu.

Pojmenování vozu vychází z toho, že se jedná o monopost týmu Red Bull Racing, u nějž je v pořadí šestý, takže 6.

Popis.

Technika.

Monopost RB6 je celkově čtvrtým vozem Red Bullu, který navrhl uznávaný designér Adrian Newey. Vůz pohání motor Renault RS27. Kvůli zákazu tankování, novince v pravidlech formule 1 pro sezónu 2010, má vůz (stejně jako všechny ostatní vozy pro sezónu 2010) zvětšenou palivovou nádrž.

Proporce.

Red Bull RB6 je přizpůsoben aerodynamickým standardům zavedeným ve formuli 1 od roku 2009. Má vysoce zdviženou přední část s mohutným křídlem, které přesahuje přes celou šířku vozu, úzký a vysoký zadní spoiler a kryt motoru protažený až k němu (tzv. žraločí ploutev).

Design.

Barevné řešení vozu je uzpůsobené především vlastníkovi a zároveň hlavnímu sponzorovi týmu, rakouské společnosti Red Bull, jejímž hlavním výrobkem je stejnojmenný nápoj. Z tohoto důvodu je auto barveno na tmavě modrou barvu, která je doplněna sytě žlutými a červenými motivy připomínajícími společnost Red Bull. Na monopostu však můžeme vidět i reklamy na jiné společnosti (např. na francouzskou olejářskou společnost Total, která týmu dodává palivo), vesměs však nenarušují designové ladění ve stylu Red Bullu. V posledních závodech sezóny se zezadu na zadním přítlačném křídle objevil nápis Renault, neboť právě ten dodává týmu motory.

Sezóna 2010.

Sezóna roku 2010 začala velmi slibně, a to výhrou Sebastiana Vettela v kvalifikaci na Velkou cenu Bahrajnu, první závod této sezóny. Tato pole position jako by byla předzvěstí kvalifikační dominance stáje Red Bull po celou sezónu. V závodě však postihly Vettela technické problémy a dojel až čtvrtý, jeho týmový kolega Mark Webber dojel po startu z 6. místa osmý. Kvalifikaci na další závod, Velkou cenu Austrálie, opět ovládal právě vůz RB6, takže oba jezdci se na startu závodu postavili vedle sebe do první řady. Závod však opět nevyšel ani pro domácího Webbera, který skončil na předposlední bodované příčce, ani pro Němce Vettela, který nedokončil. Na první vítězství si tak musel Red Bull počkat až do třetího závodu, Velké ceny Malajsie, kde mu jeho piloti, v pořadí Vettel–Webber vyjeli double. Následoval další nepovedený závod v Číně, poté dvě Velké ceny ve Španělsku a v Monaku, které vyhrál Webber a Vettel se umístil na stupních vítězů. V Turecku získal Webber svou čtvrtou letošní pole position, pro Red Bull letos celkově sedmou (Red Bully nebyly v této sezóně v kvalifikaci doposud poraženy). V závodě se ovšem střetli Vettel s Webberem, což způsobilo Vettelovo následné odstoupení a Webber musel do boxů pro nové přední křídlo, takže dojel až třetí za McLareny Lewise Hamiltona a Jensona Buttona. V následující Velké ceně Kanady poprvé nestál ani jeden Red Bull RB6 na první pozici startovního roštu, na konci závodu nestál žádný z jezdců Red Bull Racingu na stupních vítězů. V dalších čtyřech Velkých cenách vybojoval Vettel čtyřikrát pole position, pouze jednou ji však proměnil ve vítězství a to ve Valencii, kde jeho týmový kolega Webber „roztřískal“ své auto o mnohem pomalejší Lotus Fina Heikkiho Kovalainena. Naproti tomu Australan vyhrál dvě z těchto čtyř Grand Prix (Velká Británie, Maďarsko). Následovaly tři závody bez vítězství, až v Japonsku se pilotům Red Bullu podařil další double. Na stejný výsledek to vypadalo i v deštivé premiéře Velké ceny Koreje, avšak Webber pár kol po zajetí safety caru do boxů dostal smyk a rozbil auto, vedoucímu Vettelovi několik kol před cílem shořel motor Renault. Odvetou za katastrofální závod v Jeongamu byla předposlední Velká cena Brazílie, která přinesla Red Bullu nejen další double, ale i vítězství v poháru konstruktérů. Přesto však v poháru jezdců ztrácel Webber na vedoucího Alonsa 8 bodů, Vettel dalších 7. To znamenalo, že jestli Velká cena Abú Dhabí dopadne stejně jako závod v Brazílii, jezdecký titul Red Bull nezíská. Přesto se díky Vettelově vítězství a špatné strategii týmu Ferrari podařilo Red Bullu získat tituly oba a Sebastian Vettel se ve svých 23 letech stal nejmladším mistrem formule 1 v historii.

Výsledky v sezóně 2010.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Red Bull RB6 je vůz formule 1 týmu Red Bull Racing nasazený pro rok 2010. Jezdili v něm Němec Sebastian Vettel a Australan Mark Webber. Monopost byl představen 10. února 2010 v Jerezu.

Der Red Bull RB6 ist der sechste Formel-1-Rennwagen von Red Bull Racing. Er nahm an allen 19 Rennen der Formel-1-Saison 2010 teil. Mit diesem Rennwagen sicherte sich Sebastian Vettel seine erste Weltmeisterschaft, sowie Red Bull Racing die erste Konstrukteursmeisterschaft.


Historie a popis hřbitova.

Hřbitov byl založen v polovině 15. století zhruba ve stejné době, kdy vznikla zdejší židovská obec. O jeho stáří svědčí poloha na severozápadním okraji bývalé židovské čtvrti, téměř na dosah od dnešního vnitřního města. Hřbitov, který se rozprostírá na západním svahu Kozího hrádku, má rozlohu 19 180 m a jeho poměrně nepravidelný tvar vypovídá o složitém historickém vývoji. Celý hřbitov chrání masivní zeď, která v některých místech dosahuje výšky 6–8 m. Tvoří ji kombinace místního bílého vápence a červených cihel, což je pro starou mikulovskou výstavbu dost typický způsob. Nejznámější částí hřbitova je jeho centrální a nejdůležitější část, takzvaný rabínský vršek ("Rabbonimplatz"). Jedná se o vyvýšeninu, kde se nacházejí nejstarší náhrobky z počátku 17. století, dále hroby moravských zemských a místních rabínů a členů jejich rodin a náhrobky příslušníků nejbohatších mikulovských rodin. V nejjižnější části hřbitova stojí budova obřadní síně, jež byla postavena v roce 1898 v neorenesančním stylu a kterou projektoval slavný vídeňský architekt Max Fleischer (1841-1905), a umělá vyvýšenina zpevněná náhrobky. Odtud vede podél východní zdi takzvaná východní cesta. Na sever od rabínského vršku se rozkládá nejmladší část hřbitova, v jejíž západní části se nachází hrob maďarských Židů z roku 1945. Návrší při vstupu na hřbitov zabírá dětské pohřebiště.  Poslední pohřby se na mikulovském židovském hřbitově konaly na podzim roku 1945, kdy zde bylo pochováno 21 exhumovaných maďarských židovských vězňů zdejšího pracovního tábora, kteří byli 15. dubna 1945 povražděni nacisty. Posledními zesnulými, kteří byli pohřbeni na mikulovském hřbitově, byl Hanuš Spielmann (pohřeb se konal 21. 4. 1948) a Emil Stankiewicz (pohřeb se konal 5. 1. 1949).

Náhrobní kameny.

Na Moravě se náhrobní kameny ("macevy") datované před rokem 1620 dochovaly pouze na třech židovských hřbitovech, a to v Ivančicích, v Tovačově a právě v Mikulově. Tato moravská města se tak řadí k českým městům s nejstaršími židovskými pohřebišti, tedy k Praze, Kolínu, Mladé Boleslavi, Brandýsu nad Labem, Roudnici nad Labem a k Stráži u Tachova.  Na ploše mikulovského židovského hřbitova se nachází několik tisíc dochovaných náhrobků. Jejich přesný počet je však odhadován různě. Jiří Fiedler uvádí číslo 2500, Jaroslav Klenovský až 4000. I pokud jde o nejstarší náhrobek se prameny rozcházejí. Jaroslav Klenovský a Jiří Fiedler jej datují rokem 1605, zatímco Jan Heřman uvádí rok 1618. Náhrobky se nacházejí téměř po celé ploše hřbitova a tvoří nepravidelné řady orientované převážně východo-západním směrem. Jejich nápisy směřují většinou k jihu. Další řady hrobů z nejstarší doby se táhnou podél východní stěny hřbitova. Nejstarší "macevy" z počátku 17. století se nacházejí v centrální vyvýšené části na tzv. rabínském vršku. Je zde asi 80 náhrobků v několika hustých řadách. Tyto náhrobní kameny, jež patří celé řadě moravských zemských a místních rabínů a příslušníkům nejbohatších mikulovských rodin, jsou zdejšími nejcennějšími náhrobky a tvoří pravděpodobně nejstarší jádro, kolem něhož se hřbitov postupně rozšiřoval. Nejstarší typ zdejších náhrobků představuje od první poloviny 17. století čtvercová či obdélníková tabule. Jde buď o plochý reliéf s pilastry po obou stranách, nad nimiž je oblouk s rytinami nebo ornamenty. Druhou variantou je orámovaná deska bez architektonických prvků. Do ní je vytesán další obdélník zakončený nahoře obloukem. Objevují se i jejich kombinace. V polovině 18. století se objevují raně barokní "macevy", jež mají složitější tvary a bohatou plastickou výzdobu. Typicky mikulovskou ozdobou byla mušle. Náhrobky byly kromě toho zdobeny dalšími, často rostlinnými motivy a prvky. Během 18. století začíná převládat rokokový styl. Tvůrci těchto "macev" byli zřejmě ovlivněni výzdobou mikulovského zámku.

Slavné osobnosti.

Mikulovský židovský hřbitov však není významný jen pro svou umělecko-historickou hodnotu, ale i tím, že vzhledem k významu města jakožto sídla zemského rabína reprezentoval Židovstvo celé Moravy. Z tohoto pohledu jsou významné hroby moravských zemských rabínů, jež se nacházejí na rabínském vršku. Jsou to: Jehuda Löb ben Obadja Eulenburg (zemř. 1618) Petachjah ben Josef (zemř. 1637) Menachem Mendl Krochmal (zemř. 1661) Aron Jakob ven Jecheskel (Ezekiel) Charif (zemř. 1671) Jehuda Arje Löb-Lev (zemř. 1684) Eleazar Mendl ben Mordechaj Fanta (zemř. 1690) Gabriel ben Jehuda Leb Eskeles (zemř. 1718) Moses ben Aron Lwow-Lemburger (zemř. 1757) Gerson ben Moses Pullitz-Pollitzer (zemř. 1772) Šemuel Šmelke ha-Levi Horovic (1778) Gerson ben Abraham Chajes (zemř. 1789) Mordechaj ben Abraham Benet (zemř. 1830).

Židovský hřbitov v Mikulově patří k nejvýznamnějším židovským hřbitovům v České republice. Svým významem se řadí hned vedle hřbitovů na Starém městě pražském a v Kolíně, a je tedy jedním z nejstarších a nejdůležitějších židovských hřbitovů na Moravě. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka.

Der Jüdische Friedhof Mikulov ist ein jüdischer Friedhof in Mikulov (deutsch "Nikolsburg") in der Region Jihomoravský kraj (deutsch: "Südmährische Region") in Tschechien.


Etymologie.

Termín Pygmejové, odkazující na drobné lidi, pochází z latinského označení "Pygmaei" a řeckého "πυγμαιος" (Pygmaios) od "πυγμος", což značí délku předloktí od loktu po kořeny prstů. V řecké mytologii označuje kmen trpaslíků a poprvé je použil Homér pro lidi, žijící údajně v Indii a dnešní jižní Etiopii.

Původ.

Původ Pygmejů a jejich malý vzrůst vysvětlují různé teorie. Jedna z teorií poukazuje na nízkou hladinu ultrafialového světla v deštných pralesích. To by mohlo znamenat, že nedostatek vitaminu D v lidské kůži může vést k omezenému příjmu vápníku ze stravy pro růst kostí a jejich kvalitu. To vede k vývoji malých kostí charakteristických pro Pygmeje.  Jiná teorie uvádí, že malý vzrůst vzniká důsledkem nedostatku potravy v deštném pralese, nedostatkem vápníku v půdě, adaptací na teplo a vlhkost a potřebu neustále se brodit hustou džunglí. Také se uvádí, že tyto faktory ovlivňují růst i ve spojení s rychlým reprodukčním zráním v podmínkách předčasného úmrtí. Nedávné studie také naznačují, že růst v těchto populacích brzdí menší množství IGF (inzulínu podporujícího růstový faktor) v průběhu dospívání. Tento faktor podporuje také genetická mutace, což může mít za následek zpomalený růst.

Pygmejové v Africe.

Pygmejové žijí v několika etnických skupinách ve Rwandě, Burundi, Ugandě, Demokratické republice Kongo, Středoafrické republice, Kamerunu, Rovníkové Guineji, Gabonu, v Konžské republice, Angole, Botswaně, Namibii a Zambii. Pygmejové patří mezi zbytky původního obyvatelstva střední Afriky. Většina pygmejských komunit se živí převážně sběrem a lovem, jejich strava se skládá z rostlin a živočichů v jejich blízkém okolí. Stává se, že spolupracují se zemědělci v blízkých osadách a výměnným obchodem získávají potraviny z jejich farem. Odhaduje se, že v deštném pralese Konga žije mezi 250 000 a 600 000 obyvatel pygmejských etnických skupin.

Skupiny.

Řada populací podél jižní hranice Angoly a sousedních zemí žije v pouštích a bažinách daleko od lesů. Není přesně známo, zda jsou to původní obyvatelé těchto území anebo zda jsou to migranti, kteří právě z lesnatých oblastí přišli.

Jazykový původ a jeho rozrůzněnost.

Obyčejně se má za to, že Pygmejové jsou přímými potomky lovecko-sběračských národů střední Afriky a jejího deštného pralesa z pozdní doby kamenné, které přijaly jazyky centrální súdánské skupiny, Adamawa-Ubangi a Bantu. Velká část jejich slovníku se týká botaniky, sběru medu, naukou o lese a životě v něm. Pravděpodobně to je pozůstatek západních větví jazyků Mbenga nebo Baaka.

Genocida a otroctví.

Sinafasi Makelo, zástupce etnika Mbuti, řekl v roce 2003 domorodému lidovému fóru OSN, že jeho lidé byli během občanské války v Kongu loveni a jedeni jako by to byla zvířata. S kanibalismem se setkali i v sousední provincii Severní Kivu, kde používali Pygmeje i v otroctví. Makelo požádal Radu bezpečnosti OSN, aby uznala kanibalismus jako zločin proti lidskosti a akt genocidy. Existují rozsáhlé důkazy o masových vraždách, kanibalismu a znásilňování a Pygmejové vyzývají Mezinárodní trestní soud k prošetření vyhlazování svého etnika. Ačkoli se pygmejská etnika stávají terčem více méně všech ozbrojených skupin, hodně násilných aktů se připisuje povstalecké skupině Hnutí za osvobození Konga, která je součástí přechodné vlády Konga. V Kongu tvoří Pygmejové 5 až 10 % populace a většinou žijí v otroctví. Tamní pygmejové jsou již od narození ve vlastnictví svých pánů a obstarávají většinu z lovu, rybolovu a manuálních prací. Často nejsou vůbec vypláceni, v některých případech dostanou za svou práci oblečení či cigarety. V důsledku tlaku od UNICEF se nyní očekává hlasování v Konžském parlamentu, které by mělo přinést Pygmejům zvláštní ochranu a úlevu od jejich otrockého života.

Pygmejové je označení pro různé etnické skupiny po celém světě, jejichž průměrná výška je neobvykle nízká. Antropologové definovali pojmem Pygmejové jakoukoli skupinu, jejíž dospělí jedinci nedorůstají v průměru do větší výšky než 150 cm. Nejznámějšími Pygmeji jsou Aka, EFE a Mbuti ze střední Afriky. Populace drobných lidí nalezneme také v Thajsku, Malajsii, Indonésii, na Filipínách, v Papui Nové Guineji a v Brazílii. Lze mezi ně počítat Negrity z jihovýchodní Asie a Andamanských ostrovů. Jednotný termín pro všechny Pygmeje pocházející z Afriky neexistuje. Některé etnické skupiny jako např. Aka (Mbenga), Baka, Mbuti a Twa používají pro Pygmeje termín "Bayaka", v množném čísle "Aka/Yaka". Tento termín se používá nejčastěji ve Středoafrické republice. Termín "Bambenga" je používán v Kongu.

Pygmäen ist ein seit dem 19. Jahrhundert eingebürgerter und weiterhin gängiger Sammelbegriff für eine Gruppe afrikanischer Völker. Er bezeichnet eine Vielzahl kulturell unterschiedlicher Gesellschaften in Zentralafrika, denen insgesamt ca. 150.000 bis 200.000 Menschen angehören. Ein gemeinsames Merkmal ist eine relativ geringe Körpergröße.


Život.

Narodil se ve vesnici Smilevo, která lež na území dnešní Severní Makedonie. Střední školu studoval v Soluni, ale byl vyloučen za účast na studentských nepokojích, spolu s devatenácti dalšími studenty. Z politických důvodů se jich ujalo Srbsko a nabídlo jim studium v Bělehradě. Ale kvůli dalším nepokojům byli i z bělehradských škol vyloučeni a kolektivně emigrovali do Bulharska. Gruev zde nastoupil ke studiu na univerzitě v Sofii. Ale i z této školy byl vyloučen, dokonce s podezřením, že zavraždil bulharského ministra Christo Belčeva, které ovšem nebylo prokázáno. Gruev se tak vrátil do rodné Makedonie, kde se živil jako učitel, ale byl především rozhodnut zapojit se do odboje proti Osmanské říši, do níž tehdy Makedonie spadala. Za tím účelem se stal členem tajné paravojenské organizace VMRO (Vnitřní makedonská revoluční organizace), která bojovala proti nadvládě Turecka na územích, která byla osídlena převážně slovanským obyvatelstvem, ale jejíž jednotky ("čety") sváděly boje také s prosrbskými a prořeckými silami. Gruev zpočátku v organizaci dominoval, brzy se ovšem podělil o vůdčí úlohu s Goce Delčevem. Protože se dostal do podezření u osmanských úřadů, byl Gruev roku 1898 zbaven své řídící funkce v tajné organizaci a odjel do Bitoly. Přesto zde byl roku 1900 zatčen a dva roky vězněn. Roku 1902 konečně stanul před soudem, kde dostal trest vyhnanství v Anatolii. Roku 1903 byl osvobozen na základě amnestie. Vrátil se do Smileva, kde se zapojil do povstání, které VMRO spustila 2. srpna 1903 (tzv. Ilindenské povstání). Řídil povstalecké síly v bitolské oblasti. Povstání bylo ovšem zcela rozdrceno. Roku 1905 se Gruev stal nejvyšším mužem v VMRO a řídil ji až do své smrti. K té došlo roku 1906, kdy byl spolu se svými druhy vypátrán osmanskými úřady nedaleko obce Rusinovo. V krátkém ozbrojeném střetu byl Gruev zabit.

Památka.

O Gruevovi se zpívá v hymně Severní Makedonie, jejíž slova napsal Vlado Maleski roku 1942. Jeho jméno je v hymně provoláváno spolu s Pitu Gulim, Goce Delčevem a Jane Sandanskim (všichni byli členy VMRO). V druhé sloce hymny se zpívá: "Odnovo sega znameto se vee na Kruševskata Republika / Goce Delčev, Pitu Guli / Dame Gruev, Sandanski! Goce Delčev, Pitu Guli / Dame Gruev, Sandanski!", tedy "Znovu vlaje vlajka Kruševské republiky! / Goce Delčev, Pitu Gruli, / Dame Gruev, Sandanski! / Goce Delčev, Pitu Gruli / Dame Gruev, Sandanski!" (Pojem "Kruševská republika" poukazuje k tomu, že v Kruševu začalo Ilindenské povstání.)

Dame Gruev, celým jménem Damjan Jovanov Gruev (19. ledna 1871, Smilevo – 10. prosince 1906, Rusinovo), byl bulharský revolucionář. Bulhaři i Makedonci ho považují za svého národního hrdinu.

Damjan Jowanow Gruew genannt Dame Gruew (bzw. Gruev oder Grueff,, bzw. Даме Груев; * 19. Januar 1871 in Smilewo, Vilâyet Manastır; † 23. Dezember 1906 in Rusinovo, Vilâyet Saloniki) war ein Revolutionär und gilt als eine führende Persönlichkeit der BMARK ("Bulgarische Makedonisch-Adrianopeler Revolutionäre Komitees/Български Македоно-Одрински революционни комитети", einer Vorläuferorganisation der IMRO).


Historie.

V roce 1971, při provádění rekonstrukce své nemovitosti, objevil James Dyson spoustu problémů, které obnáší používání běžného zahradního/stavebního kolečka. Kolečko se bořilo do bahna, bylo nestabilní a často docházelo k defektům na jeho pneumatice. Jeho kovový rám způsoboval poškození nátěrů a zanášel se vrstvou cementu. Tyto problémy vedly Jamese Dysona k úvahám nad možnými zlepšeními. V roce 1974 vytvořil prototyp sklolaminátového kolečka s koulí nahrazující kolo. Zrodilo se tzv. kolečko s koulí.  V témže roce si James Dyson pořídil vysavač Hoover Junior. Tento vysavač se rychle zanášel a ztrácel sací výkon. James Dyson vyprázdnil vak ve snaze zlepšit sací výkon. Ke zlepšení však nedošlo. Otevřel tedy sáček a prozkoumal jej. Při této prohlídce zjistil, že jemné tkanivo sáčku je pokryto vrstvou prachu, která ucpává jeho póry a brání vysavači v plné funkci. Zařízení pracovalo dobře pouze se zcela novým sáčkem. I pak však ztrácelo sací výkon, s postupujícím zanášením nového sáčku prachem. James Dyson se rozhodl vyrobit dokonalejší a účinnější vysavač.  Při návštěvě místní pily si Dyson všiml způsobu odstraňování pilin ze vzduchu pomocí velkých průmyslových cyklonových odlučovačů. Tyto tzv. centripetální odlučovače jsou nejběžnější metodou separace nečistot, prachu a úlomků materiálu v průmyslových závodech. Tyto metody však nebyly obvykle uplatňovány v menších aplikacích vzhledem k vyšším nákladům této technologie. Dyson zde pojal myšlenku, že tento princip by mohl fungovat i v menším měřítku - ve vysavači. Odstranil tedy z vysavače Hoover Junior sáček a namontoval dovnitř lepenkový cyklonový odlučovač. Při jeho použití zjistil, že dokáže vysát větší množství nečistot, než jeho varianta se sáčkem. Zrodil se tak první vysavač bez sáčku.  Podle časopisu The Journal of Business and Design (ročník 8, č.1) byl zdroj inspirace následující:  James Dyson, pro nějž byla vždy typická snaha hledat řešení z neobvyklých zdrojů, přemýšlel o tom, jak nedaleká pila používá 9,1 m vysoký kuželový cyklonový odlučovač pro účely separace prachu a nečistot ze vzduchu pomocí odstředivé síly. Uvažoval o tom, že vysavač, který by dokázal separovat prach cyklonovým způsobem a odloučit jej z proudu vzduchu, by eliminoval potřebu sáčku a filtru.  V rozmezí let 1979 a 1984 vytvořil 5 127 prototypů takového zařízení. První prototyp vysavače, červeno modrý přístroj, Dysonovi v jeho snaze nalézt v Británii nebo Spojených státech výrobce, který by koupil licenci a začal zařízení vyrábět, příliš úspěchu nepřinesl. Výrobní společnosti jako například Hoover neměly o tento výrobek zájem, zřejmě i proto, že trh s náhradními sáčky do vysavačů v hodnotě 500 milionů USD by jím byl ohrožen.  V roce 1983 přijala japonská společnost Apex licenci Dysonova konstrukčního řešení a začala s výrobou vysavače G-Force, který se téhož roku objevil na titulní straně časopisu "Design Magazine". V roce 1986, byla v Japonsku prodána první výrobní verze vysavače G-Force, jejíž hodnota byla v přepočtu 2 000 USD. Vysavač G-Force byl vybaven nástavcem, díky kterému bylo možno konvertovat jej do podoby stolku a ušetřit tak prostor v malých japonských bytech.  V roce 1991 vyhrál tento výrobek v Japonsku mezinárodní cenu Design Fair a stal se v této zemi symbolem společenského postavení.  James Dyson využil příjmy plynoucí z japonské licence a založil společnost Dyson - otevřením výzkumného centra a výrobního závodu v hrabství Wiltshire v červnu 1993. Jeho první výrobní verze vysavače s dvojitým cyklonovým odlučovačem a stálým sacím výkonem nesla název DA001 (v následujícím roce byla nahrazen vysavačem DC01) a prodávala se za 200 GBP. Navzdory výsledkům marketingového průzkumu, které ukazovaly, že lidé si nepřejí mít vysavač s průhlednou prachovou nádobou, se James Dyson a jeho tým rozhodli své výrobky právě takovou průhlednou sběrnou nádobou na prach opatřit. Toto rozhodnutí se nakonec ukázalo být správným, průhledná prachová nádoba se stala populárním a charakteristickým znakem výrobků, který je teď velmi často kopírován jinými výrobci. Za pouhých 18 měsíců se vysavač DC01 stal nejprodávanějším vysavačem v Británii.  Po zavedení celé řady cylindrických vysavačů jako DC02, DC02 Absolute, DC02 De Stijl, DC05, DC04, DC06 a DC04 Zorbster, byl v dubnu 2001 uveden na trh Dyson DC07, první model s technologií Root Cyclone využívající sedm menších odlučovacích trychtýřů umístěných na horní straně vysavače. V roce 2009 začala společnost Dyson vyrábět další výrobky s technologií proudění vzduchu, jako jsou sušiče rukou AirBlade, bezvrtulové ventilátory Air Multiplier, nebo bezvrtulové ohřívací ventilátory Dyson Hot. Roku 2019 Dyson oznámil, že odstupuje z projektu na výrobu elektromobilu, protože není komerčně udržitelný.

Porušování patentových práv.

V roce 1999 byla americká společnost Hoover usvědčena z porušení patentových práv.  V roce 2010 prohrála společnost Dyson soudní spor se společností Vax projednávaný před nejvyšším soudem. Rozhodnutí soudu odmítlo žalobu společnosti Dyson, ve které se uvádělo, že společnost Vax Mach Zen porušila práva související s jedním z chráněných průmyslových vzorů registrovaných společností Dyson. Přestože v tomto sporu v Británii společnost Dyson neuspěla (stejně tak jako v odvolání v roce 2011), zvítězila v podobném procesu vedeném vůči dceřiné společnosti Vax, Dirt Devil, ve Francii.  V září 2013 zahájila společnost Dyson soudní řízení proti společnosti Samsung podáním žaloby na porušení práva souvisejícího s patentem na mechanismus řízení vysavače, kterého je držitelem.

Cena Jamese Dysona a Nadace Jamese Dysona.

Cena Jamese Dysona je mezinárodní cenou pro studenty, která se uděluje v 18 zemích světa. Udělování této ceny má na starosti Nadace Jamese Dysona (dobročinná společnost), jejímž posláním je podporovat budoucí generace návrhářů, konstruktérů a projektantů v tvořivosti, inovativním přístupu a vynalézavosti. Vítěz ceny Jamese Dysona obdrží GBP 30 000 a jeho univerzita GBP 10 000.  Nadace Jamese Dysona si klade za cíl inspirovat mladé lidi ke studiu technologií a inženýrství. Zástupci nadace navštěvují školy a univerzity, kde nabízejí tvůrčí dílny a semináře, jejichž cílem je podpořit tvořivost a vynalézavost mladých lidí. Více než 727 škol v Británii a Severním Irsku využilo vzdělávacích balíčků nadace Dyson, které byly posílány učitelům a žákům za účelem informovat je o procesu navrhování výrobků. Nadace Jamese Dysona poskytuje také různé druhy stipendií zájemcům o studium technických oborů.

Cyklonová technologie.

Vysavače Dyson využívají cyklonovou separaci k odstraňování prachu a jiných drobných částic z proudu vzduchu. Znečištěný vzduch vstoupí do nádoby kuželového tvaru nazývané cyklona, kde je jeho proud směřován do úzké spirály. Odstředivá síla vrhá částečky pryč z proudícího vzduchu, ty narážejí na stěny, odkud pak padají do sběrné nádoby a odtud pak mohou padat do koše. Vysavač využívá několik fází cyklon. Společnost Dyson uvádí, že odstředivé síly mohou dosahovat až 100 000 G.

Technologie ventilátorů Air Multiplier.

Ventilátory Dyson Air Multiplier představené v roce 2009 nemají žádné vnější vrtule, lopatky či oběžná kola. Vzduch je hnán skrz prstencový otvor umístěný ve smyčkovém zesilovači. Tím vzniká proud vzduchu procházející přes aerodynamickou rampu, která určuje směr proudění. Do tohoto vzdušného proudu je strháván okolní vzduch (tento jev se nazývá nasátí a strhávání). Společnost Dyson uvádí, že na počátku vytvořený vzdušný proud je u modelů AM01, AM02 a AM03 15 krát až 18 krát zesílen, čímž vzniká hladce plynoucí, nepřerušovaný vzdušný proud.

Kritika a kontroverze.

V březnu 2011 poskytl Sir James Dyson, zakladatel a současný výkonný ředitel společnosti Dyson, rozhovor britským novinám The Sunday Times. V tomto rozhovoru uvedl, že zahraniční studenti si po ukončení svého studia odvezou získané vědecké a technologické poznatky do svých zemí. Uvedl také, že někteří zahraniční studenti představují hrozbu i po opuštění Velké Británie. „Británie se pyšní vysokým počtem zahraničních studentů studujících na našich univerzitách. Ve skutečnosti však neděláme nic jiného, než že vzděláváme konkurenci. Byl jsem svědkem odstrašujících případů. Dochází například k tomu, že v počítačích zůstávají nainstalované výzvědné aplikace, které odesílají informace i poté, co se zahraniční výzkumný pracovník vrátí domů.“  David Willetts, ministr vlády, do jehož kompetence spadají britské univerzity, uvedl, že provede důkladné prošetření tohoto výroku pana Jamese Dysona.

Výroba se stěhuje do Malajsie.

Z počátku byly veškeré vysavače a pračky Dyson vyráběny v Malmesbury v hrabství Wiltshire. V roce 2002 přesunula společnost výrobu vysavačů do Malajsie. Společnost Dyson uvedla, že zažádala o územní rozhodnutí, které by umožnilo rozšíření výrobního závodu a zvýšení kapacity výroby. Tato žádost však nebyla úspěšná. Úřady místní samosprávy však tvrdí, že o takové povolení nikdo nežádal, že pozemky, o které společnost Dyson usilovala, byly v soukromém vlastnictví a jejich majitel je nechtěl prodat. Vzhledem k tomu, že společnost Dyson byla největším výrobním závodem v hrabství Wiltshire, nepočítáme-li město Swindon, vyvolal tento krok určitou kontroverzi. O rok později byla do Malajsie převedena také výroba praček.  V roce 2004 byl zahájen provoz výrobního závodu Meiban-Dyson Laundry v malajsijském městě Johor. Tento nový závod v hodnotě 10 milionů RM (malajsijských ringitů - zhruba 2,63 milionů USD) je společným podnikem společnosti Dyson a singapurské společnosti Meiban Group Ltd., která má výrobní závody v Singapuru, Malajsii a Číně.  Společnost Dyson uvádí, že úspory, které přineslo toto převedení výroby do Malajsie, jí umožnily investovat do centra výzkumu a vývoje v sídle společnosti v britském Malmesbury.  V roce 2007 uzavřela společnost Dyson partnerskou smlouvu s malajsijským výrobcem elektroniky, společností VS Industry Bhd (VSI), umožňující této společnosti přebrat významnou roli v dodavatelském řetězci společnosti Dyson od zajišťování surovin přes výrobu až po distribuci. Společnost VSI také předložila rozsáhlý výrobní plán na dodávky hotových výrobků na cílové trhy společnosti Dyson po celém světě (USA, Británie, Japonsko apod.).  Přestože se často uvádí, že společnost Dyson má téměř 4 000 zaměstnanců, společnost nikdy veřejně neuvedla, ve které zemi tito zaměstnanci jsou. Je všeobecně známo, že VS Industry Bhd (VSI) v současné době zaměstnává 4 250 osob ve svém malajsijském závodě, kde se vyrábí výrobky Dyson, a uvádělo se, že v roce 2007 výrobky Dyson představovaly 80 % tržeb společnosti VS Industry Bhd (VSI).

Bell Pottinger.

V prosinci 2011 oznámil deník The Independent, že vysoký manažer PR společnosti Bell Pottinger, Tim Collins, byl nafilmován žurnalisty z Kanceláře investigativního žurnalismu, jak říká, že britský předseda vlády, David Cameron, vznesl otázku porušování autorských práv při rozhovoru s čínským premiérem Wen Jiabao jménem společnosti Dyson Limited „protože o to byl požádán“.

Žaloba ze strany Excel Dryer.

5. prosince 2012 podala společnost Excel Dryer vyrábějící sušiče rukou žalobu na společnost Dyson, ve které uvádí, že reklama společnosti Dyson porovnávající její výrobek Airblade a výrobek společnosti Excel Dryer XLERATOR je klamavá. V této reklamě se uvádí, že XLERATOR vyprodukuje dvakrát tolik oxidu uhličitého, má horší dopad na životní prostředí a jeho provoz je nákladnější než provoz výrobku Airblade. Společnost Excel Dryer tvrdí, že společnost Dyson zfalšovala technické srovnání tím, že poskytla laboratoři Materials Systems Laboratory amerického technologického institutu Massachusetts Institute of Technology parametry výrobku XLERATOR týkající se 20 s sušícího času namísto 12 s testovaného času a tím došlo k nadhodnocení spotřeby energie tohoto výrobku v porovnání s výrobkem Airblade. Tato kauza stále nebyla vyřešena.

Dyson Ltd je britská technologická společnost, která se zabývá konstrukcí a výrobou vysavačů, sušičů rukou, bezlopatkových ventilátorů a ohřívačů. Svá zařízení prodává ve více než 50 zemích a po celém světě zaměstnává 3100 lidí. Společnost se pyšní technologickými výrobky, které pracují na jiných, lepších principech, než jejich předchůdci. Zakladatel společnosti, James Dyson, je proslulý tím, že v dílně u svého domu vytvořil celkem 5127 prototypů svého prvního bezsáčkového vysavače. Ve výrobě prototypů pokračoval, dokud se mu nepodařilo vytvořit výrobek, se kterým by byl zcela spokojen – vysavač Dyson DC01.

Dyson ist ein weltweit tätiges Technologieunternehmen mit Hauptsitz in Malmesbury. Die Hauptprodukte sind Staubsauger, die auf dem Prinzip eines Fliehkraftabscheiders basieren. Das Unternehmen wurde 1991 von James Dyson gegründet und beschäftigt derzeit (Stand: 2018) mehr als 12.000 Mitarbeiter in über 60 Ländern. Dyson produziert neben Staubsaugern auch Haartrockner, Luftentfeuchter, Händetrockner und Ventilatoren. Im Geschäftsjahr 2018 erzielte Dyson einen Umsatz von ca. 4.4 Mrd. brit. Pfund (ca. 5 Mrd. Euro).


Děj.

Milo Boyd, bývalý příslušník NYPD, nyní pracuje jako lovec lidí, který způsobí požár při oslavách 4. července a je zatčen. Milova exmanželka Nicole Hurleyová je investigativní reportérka, která byla zatčena za napadení policisty. Když se má dostavit kvůli tomu k soudu, dostane tip na článek (zdánlivá sebevražda může být ve skutečnosti vraždou) a jde na setkání se svým informátorem. Soudce ji kvůli tomu pošle za mříže. Nicolin informátor Jimmy je ještě před jejím příjezdem unesen. Sid, který ručil za Nicolinu kauci, nabídne Milovi, aby za 5 000 dolarů Nicole dopadl a umožnil její uvěznění. Poté, co se zeptá Nicoliny matky Kitty a s pomocí vlastních vědomostí a Nicoliných zvycích ji Milo najde na závodišti v New Jersey, kde ji chytí, zamkne v kufru svého auta a vydá se s ní na Manhattan. Ani jeden z nich neví, že jsou sledování. Mila sledují dva muži najatí Irene, u které má Milo vysoké dluhy kvůli sázení. Nicole je sledována Earlem Mahlerem, který je spjat s případem, který Nicole vyšetřuje. Oba jsou pak sledování Nicoliným kolegou Stewartem, který je do ní zamilovaný a chce ji zachránit.  Mahler oba potom dožene a pokusí se Nicole zabít, ale oběma se podaří včas uniknout. Mila Nicolina vysvětlení nezajímají, dokud mu neřekne, že dostala informace, které uvádějí, že jejich společný přítel Bobby, Milův kolega od policie, je zapleten do případu, který Nicole vyšetřuje. Milo se rozhodne vyšetřit případ spolu s Nicole.  Pár zjistí, že Earl vlastní tetovací salon v New Jersey, a tak se tam vydají. Náhodou je nejbližším hotelem Cupid's Cabin, kde Nicole a Milo trávili líbánky. Oba k sobě stále něco cítí, ale Nicole zaslechne Milův telefonát se Sidem, ve kterém říká, že se s ní možná v noci vyspí, možná ne, ale každopádně ji dovede do vězení. Rozzuřená Nicole upoutá Mila k posteli a vydá se do tetovacího salonu sama, kde najde Jimmyho a osvobodí ho. Pak je chycena Ireninými muži, kteří stále hledají Mila.  Milo ji osvobodí a zavolá starému příteli od policie, který mu řekne, že Bobby je na cestě do skladu policejních důkazů, který byl přemístěn do nové budovy. Bobby se tam postaví Earlovi, který býval jeho přítelem, ale použil Bobbyho jméno, aby se dostal do skladu a ukradl velké množství konfiskovaných narkotik a peněz. Bobby se rozhodne Earla zatknout, ale Earl vytáhne zbraň a střelí ho. Milo a Nicole tam také dorazí a Milo je napaden. Earl je ale nucen se vzdát, když na něj Nicole namíří zbraní.  Bobby vysvětlí, že ho Earl a muž, který údajně spáchal sebevraždu, využívali k tomu, aby se dostali do skladu. Neměl pro to ale žádný důkaz, a tak si na Earla počkal, aby ho mohl dopadnout. Milo řekne, že by se vše Earlovi mohlo podařit, kdyby nebylo Nicole. Nicole a Milo se k sobě pak vrátí, ale uznají, že někdy musí dát přednost svým zaměstnáním. Aby to dokázal, odvede Milo Nicole na policii a ta se tak další den může účastnit svého slyšení u soudu.  Na cestě z policejního oddělení Milo napadne policistu, který ho předtím urazil, je zatčen a uvězněn do cely vedle Nicole. Tam jí připomene, že mají výročí a měli by tedy trávit čas spolu. Přes mříže si vyznají lásku a políbí se.

Ohlas.

Film sklidil u kritiky negativní reakce. Server Rotten Tomatoes uvádí na základě 123 recenzí, že pouze 7% kritiků dalo snímku pozitivní hodnocení, uvádí: "Gerard Butler a Jennifer Aniston jsou stejně atraktivní jako vždy, ale scénář "Exmanželky za odměnu" neví, co s nimi - nebo s pozorností diváků." Server Metacritic dává filmu na základě 31 hodnocení kritiků skóre 22 ze 100. Oproti tomu uživatelé ČSFD hodnotí film průměrně 54%.  Snímek získal 4 nominace na cenu Zlatá malina a to v kategoriích Nejhorší film, Nejhorší herec (Butler), Nejhorší herečka (Aniston), a Nejhorší filmový pár (Butler a Aniston).

Exmanželka za odměnu (orig. "The Bounty Hunter") je americká filmová komedie z roku 2010 režiséra Andyho Tennanta v hlavních rolích s Jennifer Aniston a Gerardem Butlerem. Příběh se zaměřuje na lovce lidí, který je najat, aby dopadl svou bývalou manželku.

Der Kautions-Cop ist ein US-amerikanischer Film aus dem Jahr 2010, der in Deutschland am 1. April 2010 gestartet ist. Der Film wurde für die Goldene Himbeere 2011 nominiert.


Děj.

Děj snímku začíná Viktoriiným dětstvím, které mělo jiný průběh než u ostatních dětí té doby. Viktorie, coby korunní princezna, žila úmyslně izolována od ostatního světa pouze se svojí matkou, sirem Johnem Conroyem a vychovatelkou baronkou Lehzenovou ve svém rodišti, t.j. v Kensingtonském paláci. Vzhledem k tomu, že byla jedinou dědičkou britského královského trůnu a zdraví krále Viléma IV. Britského bylo velmi chatrné, snažila se ji matka a zvláště pak její společník a rádce sir John Conroy nasilím přimět k tomu, aby v její prospěch podepsala regentství až do doby kdy dosáhne 25 let (24. květen 1844). Zároveň s tím, ji také, proti králově vůli, izolovala i od královského dvora. Do vysoké politické hry okolo ní zasahuje i belgický král Leopold I., Viktoriin strýc z matčiny strany, který do Londýna poslal na návštěvu své dva synovce z německého královského rodu Coburg-Sasko-Gotha bratry Alberta a Ernesta. Viktorii se její bratranec Albert při tomto prvním vzájemném setkání zalíbil a oba mladí lidé si začali pravidelně dopisovat. Spor o regentství vyvrcholí v okamžiku, kdy král ku příležitosti jejích 18. narozenin a nabytí plnoletosti nabídne Viktorii peníze a pobyt u svého dvora, čemuž její matka i sir Conroy opět násilně zabránili. Do konfliktu zasahoval i tehdejší předseda vlády vikomt Melbourne, který se k Viktorii choval velmi přátelsky a vstřícně, nabídl jí, mimo jiné, že pro ni sestaví tým spolupracovníků včetně nového týmu dvorních dam. Nabídl jí i své služby osobního provizorního sekretáře i tajemníka. Nicméně krátce po Viktoriiných 18. narozeninách v 20. června 1837 král opravdu zemřel a Viktorie se (teď již plnoletá) stala právoplatnou britskou královnou. Krátce poté poprvé navštívila nově vybudovaný Buckinghamský palác, který se v budoucnu stane jejím novým sídlem. Princ Albert v roce 1838 přijel na svoji druhou návštěvu do Londýna, zúčastnil se i Viktoriiny slavnostní korunovace, posléze nabídl mladé a nezkušené královně svoji osobní pomoc i společnost, ona však jeho pomoc (i přes přetrvávající vzájemné sympatie) rozhodně odmítla. Albert se vrátil přes Brusel zpět domů. Politická krize nastala na jaře 1839 ve chvíli, kdy lord Melbourne prohrál volby a Viktorie odmítla nově jmenovanému britskému premiérovi Robertu Peelovi přijmout nové dvě dvorní dámy pocházející z jeho politického tábora toryů. Lord Robert Peel za těchto podmínek odmítl demonstrativně sestavit novou vládu (mimo jé také z obavy, že za této situace, kdy jej očividně nijak nepodporuje panovnice, nebudude mít k dispozici dostatečnou parlamentní většinu) a vypukla politická i ústavní krize. Krize se v roce 1839 se přetřásala v britském tisku a přenesla se i na veřejnost a do ulic. Někteří občané ostře a hlasitě protestovali a demonstrovali proti královně. Viktorie si uvědomila, že je opravdu velmi nezkušená a politicky naivní, za této situace povolala urychleně zpět z Coburgu svého bratrance a nápadníka Alberta a nabídla mu sňatek. Po sňatku novomanželé prožívali nejprve velmi šťastné období plné vzájemné úcty a opětované lásky, které však začala brzy kalit Albertova nevytíženost i zjevná činorodost. Konečně byl zapuzen zklamaný sir John Conroy. První vzájemná hádka propukla v okamžiku, kdy královna zjistila, že se Albert snažil jednat v její prospěch samostatně a bez jejího předběžného souhlasu bez jejího vědomí. Oba manželé se usmířili až po neúspěšném atentátu na královnu, při kterém Albert Viktorii kryl svým tělem před výstřelem z atentátníkovy pistole a byl lehce zraněn. Teprve poté královnu lord Melbourne i její teta královna-vdova přesvědčí, že je nutno, aby Albertovi přenechala část svých královských povinností a umožnila mu spoluvládu. Definitivně odjela baronka Lehzenová. Viktorie nechala přinést Albertův psací stůl do své pracovny. Děj snímku končí krátce po narození 1. dítěte, princezny Viktorie. Viktorie se také konečně usmířila i se svojí matkou, vévodkyní z Kentu.

Poznámky a zajímavosti.

Děj filmu je poměrně realistický, nicméně i zde se nachází některé úmyslné historické nepřesnosti a nepravdy:

Královna Viktorie, anglicky The Young Victoria, je britsko-americký hraný film z roku 2009 režiséra Jeana-Marca Vallée s Emily Bluntovou a Rupertem Friendem v hlavní roli. Jde o historické životopisné drama, které popisuje jak mládí korunní princezny Viktorie z Kentu několik let před jejím nástupem na britský královský trůn tak i první roky její vlády po nástupu na trůn (hlavní děj snímku probíhá přibližně v rozmezí šesti let - od roku 1836 do roku 1841). Film byl celkem třikrát nominován na ocenění Americké akademie filmových umění a věd Oskar, ze tří nominací celkem získal dvě ocenění za nejlepší návrhy kostýmů a masky.

Victoria, die junge Königin (Originaltitel: "The Young Victoria") ist ein britischer Historien- und Liebesfilm aus dem Jahr 2009, mit Emily Blunt und Rupert Friend in den Hauptrollen. Der Film beschreibt die Ereignisse vor und während der Krönungsfeierlichkeiten von Königin Victoria sowie ihre ersten Regierungsjahre und die Romanze mit Prinz Albert in den 1830er Jahren. Er wurde von Martin Scorsese, Graham King, Sarah Ferguson und Tim Headington produziert. Die Weltpremiere war am 3. März 2009 im Electric Palace in Bridport, Dorset. In den deutschen Kinos startete der Film am 22. April 2010. Der Film erhielt einen Oscar in der Kategorie Beste Kostüme.