Vznik armády 1918–1920.

Po rozbití Rakouska-Uherska a vytvoření Československé republiky v říjnu 1918 došlo k formování nové československé armády. I když existovaly úvahy o tom, že armáda bude v novém státě nahrazena milicí, z tohoto konceptu sešlo a nová československá vláda převzala prakticky základní rakousko-uherské branné zákony. Jako první vznikly dobrovolnické organizace, které se většinou skládaly z bývalých českých vojáků rakousko-uherské armády. K nim postupně přibyly jednotky československých legií v Itálii a ve Francii, které však byly podřízeny velitelům z těchto zemí. Z důvodu nedostatku odborníků byla uzavřena dne 20. ledna 1919 smlouva, ve které bylo stanoveno, že náčelník francouzské vojenské mise bude zároveň náčelníkem hlavního štábu Československé armády.  Vytváření čs. armády probíhalo za chodu a výrazně se do něho promítly boje, které museli čs. vojáci podstupovat. V listopadu a v prosinci roku 1918 probíhaly boje s německými separatisty, kteří chtěli připojit české pohraničí k Německu, přičemž čs. armádě se nakonec podařilo zajistit veškeré území, které náleželo ke Koruně České. Armáda též zajišťovala Těšínsko, což vyvrcholilo tzv. Sedmidenní válkou v lednu 1919. Československo-polský spor o Těšínsko se podařilo diplomaticky urovnat teprve roku 1920. Nejobtížnější situace však nastala na Slovensku a na Podkarpatské Rusi, kde se nechtěli Maďaři vzdát svých územních ambicí. Jestliže obsazování jižního Slovenska čs. armádou probíhalo na počátku roku 1919 docela úspěšně, pak po vzniku Maďarské republiky rad došlo ke změně situace. Dobře vyzbrojená maďarská armáda obsadila značnou část Slovenska a katastrofě musel zabránit až přísun posil pod velením Josefa Šnejdárka, jehož vojska v bitvě o Zvolen přivodila obrat a znovu zajistila oblasti obsazené Maďary.  V roce 1920 došlo k rozpuštění posledních dobrovolnických sborů a byla přijata unifikace, při které byly dislokovány pravidelné pluky Československé armády. Zároveň došlo i k návratu československých legií z Ruska, čímž získala armáda další zkušené bojovníky.

Armáda ve 20. letech.

V Československé armádě došlo v roce 1922 k další reorganizaci, při níž vzniklo 12 pěších divizí, 2 horské brigády a 3 jezdecké brigády, o celkovém počtu 150 000 mužů. Tento mírový stav mohl být v případě ohrožení navýšen o brance, podléhající základní vojenské službě. Ta trvala 24 měsíců, od roku 1924 jen 18 měsíců. Čs. armáda též kladla velký důraz na výzbroj, která se skládala z různých typů zbraní s nejednotnou municí. Základní zbraní vojáků se tak stala puška vz. 24, která vycházela z typu Mauser stejně, jako důstojnická pistole vz. 24. Do výzbroje byl zaveden těžký kulomet vz. 24 a lehký kulomet vz. 26. Značná část kanónů, převzatá po rakousko-uherské armádě (např. 7,5cm horský kanón M 15, 10cm horská houfnice M 16 či 15cm hrubá houfnice M 14), byla vyráběna plzeňskou Škodovkou, která ve výrobě různých typů děl a houfnic pokračovala i v poválečném období. Do armády se začaly zavádět i první dělostřelecké tahače, nejdříve dovážené, později i české výroby (od výrobců Škoda Plzeň, Praga) a také nákladní automobily. Mezi vybavení armády též patřily obrněné automobily (OA vz. 23, OA vz. 27, OA vz. 30), obrněné vlaky či obrněné drezíny. Armáda také nakoupila první tanky z Francie, kterými byly Renaulty FT-17. Po rakousko-uherské armádě zůstaly v Československu různé typy letounů (např. Hansa-Brandenburg B.I, Phönix C.I, Aviatik D.I a další), které byly ovšem zastaralé a v nevalném technickém stavu. Později byly pro armádu získány letouny z Francie (SPAD S.VII, SPAD S.XIII, Salmson 2 a jiné) – viz Československé vojenské letouny po první světové válce. Záhy se však rozběhla výroba prvních čs. vojenských letadel, mezi nejúspěšnější typy patřily Avia BH-3, Avia BH-9, Aero A-18, Aero A-11 či Letov Š-18.  V období počátku 20. let byly uzavřeny spojenecké smlouvy s Francií proti Německu a s Jugoslávií a Rumunskem proti Maďarsku (tzv. Malá dohoda). Od poloviny 20. let se změnila situace i ve vedení armády, na nejvyšší místa nastoupili českoslovenští generálové a vliv francouzské vojenské mise poklesl. Prvním československým náčelníkem hlavního štábu se stal generál Jan Syrový.

Armáda ve 30. letech.

Počátkem 30. let se začala zřetelně měnit bezpečnostní situace Československa. K moci v Německu se dostal Adolf Hitler, o jehož expanzívních záměrech nebylo pochyb. Čs. armáda musela na tento stav rychle reagovat zásadními opatřeními, a to i přesto, že se světová ekonomika nacházela v hospodářské krizi. Nejvyšší rada obrany státu rozhodla v roce 1934 zrychlit modernizaci armády a doplnit výzbroj. Změny přineslo i jmenování generála Ludvíka Krejčího do čela armády, který učinil řadu nezbytných opatření. Byla provedena reorganizace a modernizace armády, opět zavedena dvouletá základní vojenská služba, začalo se stavět pohraniční opevnění. Vojenské výdaje na obranu státu neustále rostly a díky nim přicházely i nové pracovní příležitosti pro československé občany.  Československá armáda získala v tomto období nové typy zbraní. Byl zkonstruován nový těžký kulomet vz. 37, v brněnské Zbrojovce se připravovala výroba prvního čs. samopalu. Dělostřelectvo i pěchota byly vybaveny novými houfnicemi a kanóny (např. 3,7cm protitankový kanón vz. 37, 10,5cm hrubý kanón vz. 35 a další), došlo k značnému nárůstu počtu dělostřeleckých tahačů, nákladních i osobních automobilů (např. Tatra 85, Praga RN, Tatra 57) a motocyklů. Armáda byla vybavena postupně tančíky vz.33 a tanky LT-34 a LT-35, připravovala se výroba moderního tanku LT-38.  Modernizovalo se i letectvo, nejrozšířenějším stíhacím letounem se stala Avia B-534, nejrozšířenějším víceúčelovým letounem Letov Š-328. Ve francouzské licenci byl vyráběn dvoumotorový bombardovací letoun Aero MB-200. Ze Sovětského svazu byly dodány moderní bombardéry Tupolev SB-2, začaly přípravy na jejich licenční výrobu, ale ta se rozběhla až po okupaci. Byla připravována výroba moderních stíhaček Avia B-35 a Avia B-135.  V roce 1935 uzavřelo Československo se Sovětským svazem spojeneckou smlouvu o vzájemné pomoci v případě německého útoku. Reorganizace čs. armády byla ukončena v roce 1938. V míru se skládala ze 7 velitelství sborů, 17 pěších divizí a 4 rychlých divizí, přičemž její početní stav činil 200 000 mužů. Mobilizační plán z roku 1936 počítal v případě vyhlášení mobilizace s povoláním 972 747 můžů. Z nich mělo být 718 230 „slovanského“, 192 844 německého a 61 671 maďarského původu. Podíl Slováků mezi důstojníky činil 3,6 až 5 %.  V letech 1936–39 se českoslovenští muži v řadách Interbrigády účastnili španělské občanské války na straně republikánů. V květnu roku 1938 byla v důsledku zhoršující se situace vyhlášena částečná mobilizace a 23. září 1938 v důsledku mnichovské krize mobilizace všeobecná. Britský vojenský atašé v Praze podplukovník H. C. T. Stronge odhadoval, že Československá armáda by v případě vypuknutí války mohla vzdorovat německému Wehrmachtu sama asi čtvrt roku, avšak s podporou Francie, Sovětského svazu a případně Spojeného království neomezeně dlouho. Také náčelník generálního štábu německých pozemních sil Ludwig Beck v té době soudil, že Wehrmacht není zatím na válku s Československem připraven, a pokud by se navíc do války zapojila Francie, skončil by střet pro třetí říši katastrofou. K ozbrojenému střetnutí nakonec nedošlo, protože se Československo rozhodlo přijmout podmínky Mnichovské dohody  Poté byly pohraniční oblasti Československa postupně předány Německu, Polsku a Maďarsku. Armáda se v tomto období podílela nejen na evakuaci těchto oblastí a zajištění nových státních hranic, ale vedla boje zejména s maďarskými polovojenskými jednotkami a s ukrajinskými nacionalisty. K ozbrojeným střetům docházelo i s Němci, kteří si chtěli přivlastnit více území, než stanovovala Mnichovská dohoda. K další reorganizaci již nestačilo dojít, protože české země byly v březnu 1939 okupovány Německem a vznikl Protektorát Čechy a Morava, na Slovensku vznikl samostatný Slovenský stát.

Českoslovenští vojáci ve válečném období.

V březnu roku 1939 vznikly rozdílné podmínky pro vojáky z Čech a Moravy a pro vojáky ze Slovenska. Zatímco v českých zemích byla armáda rozpuštěna a vzniklo pouze nepočetné loutkové vládní vojsko, pak na Slovensku došlo k ustanovení Slovenské armády, která se účastnila invaze do Polska i Operace Barbarossa a následných bojů proti SSSR. Velká skupina vojáků z českých zemí, ale i někteří slovenští vojáci, odešli v prvních letech po rozbití republiky do zahraničí, kde se účastnili bojů na straně Spojenců. Nejprve bojovali proti Němcům v Polsku a ve Francii, v roce 1940 se začaly tvořit zahraniční jednotky v Palestině, kde vznikl Československý pěší prapor 11 – Východní, který se vyznamenal v bojích o Tobrúk a který se postupně rozrostl na Československou samostatnou obrněnou brigádu. V letecké bitvě o Británii se vyznamenaly výrazným způsobem československé perutě v RAF. V Sovětském svazu vznikl v roce 1942 1. čs. samostatný polní prapor, který se po bitvě u Sokolova, bitvě o Kyjev a účasti v žytomyrsko-berdyčevské a korsuň-ševčenkovské operaci rozrostl na 1. československý armádní sbor. V SSSR vznikl i 1. československý stíhací letecký pluk, který se postupem času rozrostl na divizi, a 2. československá paradesantní brigáda, která se rekrutovala zejména ze slovenských vojáků, kteří přešli na stranu Spojenců. Tyto východní jednotky vstoupily v závěru roku 1944 v Karpatsko-dukelské a počátkem roku 1945 v Ostravsko-opavské operaci na území Československa již jako silná a dobře vyzbrojená armáda.  Mnoho československých vojáků bylo během války zapojeno do domácího protinacistického odboje nebo působilo v partyzánském odboji jak na území Čech a Moravy, tak na území Slovenska ve Slovenském národním povstání. V roce 1945 se vojáci aktivně zapojili do květnového povstání, které bylo jedním z faktorů zhroucení fronty a rychlého osvobození českých zemí v samotném závěru války.

Československá armáda 1945–1954.

Dne 25. května 1945 byla schválena "Prozatímní organizace československé branné moci", podle níž došlo k reorganizaci československé armády. Do země se postupně vraceli vojáci, kteří bojovali proti nacismu na všech frontách druhé světové války. Území Československa bylo rozděleno na čtyři oblasti, ve kterých vzniklo postupně 16 pěších divizí, které doplňoval tankový sbor a dělostřelecká divize. Počáteční optimismus v plánech na přestavbu armády byl vystřídán vystřízlivěním, pramenícím z rozvrácené poválečné ekonomiky a z nedostatku lidských a materiálních zdrojů. Československá armáda byla po válce pověřena provedením odsunu Němců a Maďarů a byla zapojena i do pomoci v národním hospodářství. Vedle jednotek Sboru národní bezpečnosti se účastnila i bojů proti banderovcům. Po reorganizaci armády v roce 1947 byly sníženy stavy a řada jednotek zanikla. Po únoru 1948, kdy se moci v Československu ujali komunisté, došlo k výrazným změnám i v armádě. Z armády byla nucena odejít více než polovina důstojníků, začalo docházet i k perzekucím vojáků. V rámci politických procesů byli souzeni zejména vojáci, kteří bojovali za druhé světové války v západní Evropě, ale paradoxně docházelo i ke stíhání některých vojáků, bojujících na frontě východní. Armáda se dostala zcela do moci KSČ a v roce 1950 došlo k zásadní reorganizaci podle sovětského vzoru. V roce 1951 byla mezi Československem a SSSR podepsána "Dohoda o způsobu a podmínkách zúčtování za dodávanou výzbroj a materiál", podle které poskytl Sovětský svaz úvěr ve výši téměř 44 miliónů rublů na nákup vojenské techniky, zejména však letadel a radiolokátorů. Došlo ke zvýšení zbrojení a zvyšování počtu příslušníků armády, který po roce 1953 dosáhl 300 tisíc osob.  Pro čs. armádu byl v poválečném období typický stav, kdy se na území Československa nacházela různá výzbroj, která pocházela snad z celé Evropy i USA. Jednalo se o tanky LT-38, LLT (LT-40), M5 Stuart, Crusader, Challenger, Cromwell, Sherman Firefly, T-70, T-34/76, T-34/85, IS-2, Pz-III, Pz-IV, Panther, Tiger, samohybná děla SU-76, SU-85, ST-38 I, ST-38 II, StuG III, 43M Zrínyi II, SU-100, ISU-152, různé typy děl a jejich tahačů, obrněné vozy, automobily či lehké zbraně.  Čs. vojenské letectvo disponovalo celou řadou letadel sovětského, britského i německého původu. Standardním stíhacím letounem v poválečném období se stal upravený německý Bf 109, vyráběný pod označením Avia S-199. Prvním proudovým letounem československého letectva byl německý Me 262 (pod názvem Avia S-92).  Orientace na Sovětský svaz po únorovém převratu prakticky vyřešila i směrování v pořizování další výzbroje. Čs. armáda začala postupně vyřazovat britské, americké či německé tanky a letouny a začala se orientovat buď na výzbroj vyráběnou v SSSR, na sovětskou výzbroj vyráběnou v licenci v Československu, či na vlastní československé zbraně, obrněná vozidla či dopravní prostředky. Jestliže pozemní síly užívaly do poloviny 50. let techniku, která vznikla prakticky za druhé světové války, pak v letectvu došlo k významné modernizaci. Do výzbroje byly v tomto období zavedeny bitevní letouny Iljušin Il-10, proudové stíhačky Jakovlev Jak-17, Jakovlev Jak-23, MiG-15 a MiG-17 a proudový bombardér Iljušin Il-28.  V červnu roku 1954 se v Praze konal X. sjezd KSČ, který konstatoval, že "„Československá armáda se stala armádou lidovou, vychovávanou k bezmezné oddanosti a lásce k lidově-demokratické vlasti.“" Název Československá armáda byl tak změněn na Československá lidová armáda.

Československá armáda v letech 1990–1992.

Po změně režimu, ke které došlo v listopadu 1989, nastala v Československé lidové armádě řada změn. Jednou z prvních bylo její přejmenování na Československou armádu, které se uskutečnilo dle zákona č. 74/1990 Sb. dne 14. března 1990. Byla postupně zkracována vojenská služba, byl přijat zákon o civilní službě. Klesl počet profesionálních příslušníků armády a v červnu 1991 zanikla Varšavská smlouva. V souladu se Smlouvou o konvenčních ozbrojených silách v Evropě, byly stanoveny maximální počty příslušníků armády i jejich výzbroje, čímž došlo k jejich dalšímu snižování. V letech 1990–91 se českoslovenští vojáci účastnili Války v zálivu. Na přelomu let 1991 a 1992 nastala nová reorganizace armády, která byla reakcí na měnící se bezpečnostní situaci v Evropě. K 31. prosinci došlo k zániku Československa, které bylo rozděleno na Českou republiku a Slovenskou republiku. V této souvislosti došlo i k rozdělení Československé armády na Armádu České republiky a Armádu Slovenské republiky.

Československá armáda představovala ozbrojené síly Československa v letech 1918 až 1992. Dobrovolnické jednotky (známé jako Československé legie) vznikly v zahraničí ještě před vznikem samostatného státu a účastnily se 1. světové války. Budování domácího vojska začalo 28. října 1918, kdy byl Josef Scheiner jmenován nejvyšším správcem československých vojsk. V prvních měsících existence republiky byla její armáda nasazena v Sudetech proti německým povstalcům, s maďarskou armádou vedla válku o Slovensko a s polskou armádou tzv. sedmidenní válku o Těšínsko.

Die Tschechoslowakische Armee (tschechisch "Československá armáda") war das Militär der Tschechoslowakischen Republik. Sie bestand aus Heer, Luftstreitkräften und einer auf Flussschiffe begrenzten Marine. In ihren drei Teilstreitkräften dienten ungefähr 200.000 Soldaten und zusätzlich noch 50.000 Reservisten (Stand 1937). Die Tschechoslowakische Armee war vor dem Münchner Abkommen eine der schlagkräftigsten Armeen Mitteleuropas. 1992 teilte sie sich in die Streitkräfte der Tschechischen Republik und Streitkräfte der Slowakischen Republik auf.


Život.

Klym Čurjumov se narodil jako čtvrté z osmi dětí Ivana Ivanoviče a Antoniny Michajlovny Čurjumových. Otec zahynul v druhé světové válce v roce 1942.  V roce 1949 se rodina přestěhovala do Kyjeva, kde Klym začal studovat. Promoval v roce 1960 na Kyjevské univerzitě. Následně byl umístěn na geofyzikální stanici v Tiksiském zálivu v Jakutsku, kde studoval polární záři, telurické proudy a ionosféru. Do Kyjeva se vrátil v roce 1962 a začal vyvíjet astronavigační zařízení pro kosmickérakety.  Po dokončení aspirantury na Kyjevské univerzitě v oboru Astrofyzika zde začal pracovat jako vědec. Pozoroval komety v Lisnykách () u Kyjeva a během astronomických expedic do střední Asie, na Kavkaz, Sibiř, Přímořského kraje, Čukotku a Kamčatku.  V roce 1969 odjel se svými dvěma spolupracovníky pozorovat periodické komety do Alma-Aty. Zde jeho kolegyně Svetlana Gerasimenková pořídila fotografii, na které později Čurjumov našel novou kometu. Byla pojmenována 67P/Churyumov-Gerasimenko.  Kandidátem věd se stal roku 1972, kdy obhájil svou práci „Studium komet Ikeya-Seki (1967n), Honda (1968s), Tago-Sato-Kosaka (1969) a nové krátkoperiodické komety Churyumov-Gerasimenko na základě fotografických pozorování.“ Doktorát získal v roce 1993 po obhájení své práce „Evoluční fyzikální procesy v kometách“. Profesorem byl na Kyjevské univerzitě jmenován v roce 1998. V lednu 2004 byl jmenován ředitelem Kyjevského planetária.

Pojmenováno po Čurjumovovi.

Nikolaj Černych po něm pojmenoval planetku (2627) Churyumov, kterou objevil 8. srpna 1978. Na památku jeho otce a bratra – oba nosili jméno Ivan Ivanovič Čurjumov – tentýž astronom pojmenoval planetku (3942) Churivannia, kterou objevil 11. září 1977. Eleanor Helinová pak na počest jeho matky pojmenovala planetku (6646) Churanta, kterou objevila 14. února 1991.

Klym Ivanovyč Čurjumov (, – "Klim Ivanovič Čurjumov", 19. února 1937 Nikolajev – 14. října 2016 Charkov) byl ukrajinský astronom a spisovatel knih pro děti. Spoluobjevil komety 67P/Churyumov-Gerasimenko a C/1986 N1 (Churyumov-Solodovnikov).

Klym Tschurjumow (; * 19. Februar 1937 in Mykolajiw, Ukrainische SSR; † 15. Oktober 2016 in Charkiw, Ukraine) war ein ukrainischer Astronom und Kinderbuchautor. Er war korrespondierendes Mitglied der Akademie der Wissenschaften der Ukraine in Kiew und der New Yorker Akademie. Tschurjumow war Direktor des Kiewer Planetariums und Chefredakteur der populärwissenschaftlichen Zeitschrift, „Unser Himmel“), sowie Präsident der ukrainischen Gesellschaft der Freunde der Astronomie.


Život.

Narodila se 14. října 1831 v Janově do bohaté rodiny jako dcera Francesca a Adelaide Campanella. Byla pokřtěna v kostel sv. Donáta v den narození. Když jí bylo 12 let přijala svátost biřmování z rukou kardinála Placida Marii Tadiniho. Jako v ostatních bohatých rodinách se i Anna vzdělávala doma.  Když jí bylo 21 let, provdala se za svého bratrance Gerolama Custa (nar. 5. listopadu 1852) a přestěhovala se do Marseilles. Neočekávané finanční potíže velmi brzy rozrušily štěstí nové rodiny, která byla nucena vrátit se do Janova. Jejich první dítě Carlotta, v dětství ohluchla a oněměla. Poté spolu měli další dvě děti ale Gerolamo po šesti letech manželství zemřel na smrtelnou nemoc a později zemřel i jejich nejmladší syn. Po těchto smutných událostech se Anna rozhodla pro své nové povolání, odevzdat se Ježíši a pomáhat bližním. Pod vedením jejího zpovědníka otce Giuseppe Firpa složila roku 1858 na svátek Neposkvrněného početí Panny Marie soukromé sliby čistoty a poslušnosti a následně o tři roky později slib chudoby v duchu sv. Františka z Assisi, jako františkánská terciářka.  V roce 1862 obdržela dar skrytých stigmat, vnímaných nejintenzivněji v pátek. I přes své sliby byla dále příkladnou matkou. Stala se předsedkyní nového sekulárního sdružení uršulinek založeného otcem Giuseppem Frassinettim a na žádost arcibiskupa Andrease Charvaze byla pověřena revizí pravidel tohoto společenství. Při této příležitosti získala touhu založit své specifické nové společenství. Ze strachu, že byla nucena opustit své děti, se modlila, činila pokání a požádala o radu kapucína Františka z Camporossa, později svatořečeného. Ten jí povzbuzoval a stejně ji povzbuzoval i její zpovědník a janovský arcibiskupa. Dne 3. ledna 1866 byla přijata papežem Piem IX. s nadějí že jí uvolní z tohoto povolání. Papež ji namísto toho přiměl, aby okamžitě založila svou kongregaci. Novou kongregaci založila 8. prosince 1866 v Piacenze a pojmenovala ji "Dcery svaté Anny, matky Neposkvrněné Marie". Dne 26. července 1867 přijala hábit a 8. dubna 1870 složila s dalšími dvanácti sestrami své sliby. Nový institut se staral o chudé a nemocné. Pravidla sepsala s otcem Giovannim Battistou Tornatorem. Později mimo jiné spolupracovala s blahoslaveným Giovannim Battistou Scalabrinim.  V únoru 1900 onemocněla vážnou formo chřipky. Dne 4. května přijala svátost Pomazání nemocných a 6. května v 9 hodin ráno zemřela.

Proces blahořečení.

Dne 30. března 1927 byl v diecézi Řím zahájen její proces blahořečení. Dne 21. prosince 1998 uznal papež Jan Pavel II. její hrdinské ctnosti. Dne 28. června 1999 uznal zázrak uzdravení na její přímluvu. Blahořečena byla 9. dubna 2000.

Anna Rosa Gattorno rodným jménem Rosa Maria Benedetta (14. října 1831, Janov – 6. května 1900, Řím) byla italská římskokatolická řeholnice a zakladatelka kongregace Dcer svaté Anny. Katolická církev jí uctívá jako blahoslavenou.

Anna Rosa Gattorno (* 14. Oktober 1831 in Genua als "Rosa Maria Benedikta Gattorno"; † 6. Mai 1900 in Rom) war eine italienische Nonne und Mystikerin. Sie wurde im Jahr 2000 von Papst Johannes Paul II. seliggesprochen.


Děj.

François Leclercq se po několika letech, strávených ve vězení, vrací do malého města, které politicky i ekonomicky ovládá bohatý textilní průmyslník Liégard. Leclercq byl odsouzen neprávem a přemýšlí, jak se Liégardovi pomstít. Získává si přízeň jeho dcery Gilberty, která se stává jeho milenkou.  Před svým uvězněním Leclercq patřil do okruhu Liégardových spolupracovníků. Raphaël Di Massa, blízký a vysoce postavený Liégardův člověk, který organizačně zabezpečoval otevření velkolepého tanečně-erotického podniku „Number One“, placeného s Liégardových peněz, jej dokonce udělal jeho ředitelem. Leclercq však nevěděl, že kromě různých jemu známých služeb, které podnik nabízel svým klientům, jde rovněž o obchod s drogami. Když se to jednou náhodou doví, nesouhlasí s tím a odmítá rovněž Di Massovu nabídku na jeho finanční „odškodnění“.  Protože byznys ale musí pokračovat dál, na Leclercqa je nastražena léčka, když je jeho vlastním revolverem přímo v jeho podniku zavražděn populární fotbalista, který měl krátce na to nastoupit na důležitém mezistátním utkání. Liégardovým lidem se tak podaří proti němu obrátit také veřejné mínění a Leclercq se stává v celém městě veřejným nepřítelem.  Po svém návratu a opětovném proniknutí do Liégardova domu Leclercq vymyslí plán odplaty. Di Massa se od jeho propuštění před ním skrývá na neznámém místě a Leclercqovi se podaří Liégarda přimět, aby mu prozradil místo jeho pobytu. Pak jej vyhledá, prozradí mu, že se o něm dozvěděl od samotného Liégarda a namluví mu, že Liégard chce jej a jeho lidi „odstavit od byznysu“. Di Massa tomu uvěří a proto sám zorganizuje Liégardovu likvidaci.

Tělo mého nepřítele (originální francouzský název "Le Corps de mon ennemi") je francouzské filmové drama režiséra Henriho Verneuila z roku 1976 s Jean-Paulem Belmondem a Bernardem Blierem v hlavních rolích.

Der Körper meines Feindes (Originaltitel Le Corps de mon ennemi) ist ein französischer Spielfilm des Regisseurs Henri Verneuil aus dem Jahr 1976, der auf dem Roman "Le Corps de mon ennemi" des Schriftstellers Félicien Marceau basiert. Die Hauptrolle spielt Jean-Paul Belmondo.


Historie.

Právo vařit pivo udělil Brnu král Václav I. roku 1243. Pivovar při klášteru cisterciaček na Starém Brně existuje od roku 1325. V průběhu staletí měnil majitele, název „Starobrněnský pivovar“ se používá od druhé poloviny 19. století. Koncem 80. let 20. století byla postavena stáčírna láhví a nové provozy ve svahu Žlutého kopce nad pivovarem.

Produkty.

Pivovar vyráběl kromě běžných druhů piv (obchodní jména Osma, Tradiční, Černé, Řezák, Medium, Ležák a Fríí) také speciální piva Baron Trenck (14°), Červený drak (15°) a Black drak (13°).  Starobrno Reserva 2016 /6,5%/ - speciální pivo šestnáctka je tzv. výběr ze sladů s obsahem alkoholu 6,5 procent a má letos krásnou jantarovou barvu. Pivo je už vařeno v létě 2016 a jak jinak než z jakostních moravských surovin. Slad je tentokrát z Litovle, Prostějova a Hodonic. Chmel je z Tršic. První pivo této řady bylo vydáno v roce 2013. Láhev má 0,75l. Jinak je pivo prodejné v sudu o obsahu 30l.  Nyní /2019/ má Starobrno ve svém portfoliu tato piva:  Starobrno licenčně vyrábí slovenského Zlatého bažanta, dováží piva značky Heineken, Amstel, Murphy's a Edelweiss. Specialitou v nabídce firmy Starobrno je Zelené pivo (13°), které je každoročně nabízeno na Zelený čtvrtek o Velikonocích. Pivovar tvrdí, že surovina dodávající pivu svěže zelenou barvu je údajně bylinného původu a je tajemstvím starobrněnského sládka, Státní zemědělská a potravinářská inspekce ale nařídila pivovaru změnit prezentaci zeleného speciálu, protože na zelené barvě se podílel i likér obsahující umělé potravinářské barvivo E133.  Portfolio pivních značek doplňují ještě vlastní sudové limonády ZULU kola a ZULU citron a pivní pálenka BierBrand.

Pivovar Starobrno je brněnský pivovar na Starém Brně, jenž je součástí nizozemské pivovarské společnosti Heineken. Výstav Starobrna (společně se znojemskou filiálkou Hostan) je 914 000 hl ročně. Ve starobrněnském pivovaru se vaří pivo od roku 1325.

Starobrno ist eine Brauerei und Biermarke der Heineken Česká republika a.s., eines Tochterunternehmens von Heineken. 2014 wurden 1.200.000 hl Bier gebraut.


Život.

Byl synem sládka, ale když se projevily jeho hudební vlohy, dali ho rodiče na hudební studia. Začal navštěvovat Pražskou konzervatoř, kde studoval hru na housle. Po čtyřech letech ale musel studia ukončit, aby se uživil, a stal se tedy členem plukovní kapely.  Nakonec se ale rozhodl vydat na jevištní dráhu. V letech 1887 až 1892 působil v orchestru Národního divadla jako houslista. Prošel výukou u několika učitelů zpěvu, např. u Josefa Lva a později u Gustava Waltera a již tehdy nastudoval větší pěvecké role v Národním divadle, např. Jeníka nebo Turiddua.  Následně odešel do Německa a zpíval ve sborech divadel v Kolíně nad Rýnem a Brémách, kde plnil také menší sólové povinnosti, což platilo i o jeho angažmá ve Štýrském Hradci v letech 1894 až 1895.  V roce 1895 nastoupil do Dvorní opery ve Vídni, kde konečně prorazil. V představení "Viléma Tella "zpíval drobnou roli rybáře Ruodiho. Jeho výstup začíná za scénou. Pácal zaujal svým zdánlivě neznámým hlasem, a když se tento stále ještě sborista objevil konečně na scéně, dostal se definitivně do povědomí diváků.  Od té doby dostával již větší role, a to až do roku 1905, kdy Vídeň opustil. Znovu se vrátil do Národního divadla, kde po několika pohostinských vystoupeních získal stálé angažmá, v němž poprvé vystoupil jako Dalibor. Zůstal pak členem Národního divadla do roku 1909, kdy navzdory platné smlouvě soubor opustil. Divadlo u soudu požadovalo dodržení smlouvy, v prosinci 1911 se domohlo odškodnění ve výši 14 tisíc korun.  Dále působil v Rize a v letech 1911 až 1913 v Poznani. V roce 1912 byl ředitelem kabaretu U Labutě a hostoval v Divadle na Vinohradech.  Měl silný a dobře školený hlas, za kterým ale zaostávalo jeho šablonovité herectví.  Jeho uměleckou dráhu přerušila první světová válka. Během ní byl vedoucím obilního úřadu v Praze a po válce působil jako úředník v Prešově.  Na Slovensko se dostal v roce 1919, kdy narukoval jako dobrovolník do sokolských pluků, které bojovaly proti vojskům maďarských komunistů v maďarsko-československé válce. V srpnu 1919 se účastnil dobytí Petržalky.  Konec života strávil v Nepomuku, zemřel 19. října 1938 v pražské Všeobecné nemocnici. Pohřben byl na vinohradském hřbitově.

Repertoár.

Nastudoval množství rolí z českého i světového repertoáru. Zpíval například Dalibora, Jeníka v "Prodané nevěstě", Otella, Turiddua v "Sedláku kavalírovi", Lohengrina, Vaska de Gamu v "Afričance" nebo Fausta"."  Byl prvním českým interpretem, který nahrával na nově vynalezené gramofonové desky. Jeho první nahrávky pocházejí již z roku 1900 a zaznamenané jsou na nosiče samotného vynálezce gramofonu Emile Berlinera.  Na gramofonových nahrávek ze začátku 20. století je zaznamenáno několik málo jeho výstupů, např. v "Hubičce" nebo "Prodané nevěstě", a také při zpěvu národních písní. Nahrávka písně "Kdo by tě Mařenko nemiloval?" nově vyšla v antologii "The First Opera Recordings 1895-1902 – A Survey" hudebního vydavatelství Symposium.  Byl mimo jiné interpretem jedné z prvních nahrávek písně "Kde domov můj", pozdější české hymny, a to již v roce 1901.

František Pácal, též známý jako Franz Pácal (4. prosince 1865 Litomyšl – 19. října 1938 Praha) byl český operní pěvec s hlasem v tenorovém oboru. Je interpretem prvních českojazyčných nahrávek na gramofonových deskách z roku 1900.

Franz Pácal, tschechisch "František Pácal", (24. Dezember 1866 in Leitomischl – 19. Oktober 1938 in Prag) war ein böhmischer Opernsänger (Tenor).


Historie.

Ostrožna byla osídlena již v době halštatské, ale opevnění z té doby nebylo prokázáno. Před polovinou jedenáctého století zde vzniklo raně středověké hradiště doložené písemnými prameny i archeologickými nálezy. V dobách raného feudalismu v Čechách patřilo stejně jako okolní půda českým knížatům. Hrad Prácheň se tak stal centrem zdejší oblasti a získal po něm jméno celý někdejší Prácheňský kraj. V době vlády knížete Bedřicha je na Práchni jako kastelán roku 1184 doložen významný český šlechtic a zakladatel moci Vítkovců v jižních Čechách Vítek I. z Prčice.  Později však hradiště zpustlo a v roce 1315 Bavor III. ze Strakonic začal na jeho místě se souhlasem krále Jana Lucemburského stavbu nového hradu. Bavor o dva roky později zemřel, a Prácheň přešla na Viléma ze Strakonic, kterému patřila až do doby okolo roku 1359, kdy zemřel, a majitelem se stal Bavor ze Strakonic na Blatné. Další zprávy o hradu z období jeho života se nedochovaly. V letech 1389–1394 hrad nejspíše jako poručník spravoval Zdeněk z Rožmitálu a po něm Břeněk ze Strakonic, jehož smrtí po roce 1404 rod Bavorů ze Strakonic vymřel.  Do roku 1417 byl prácheňským pánem Jan starší z Hradce, který sídlil na Velharticích, a po něm jeho syn Menhart z Hradce († 1449). Menhartův syn Oldřich přežil svého otce jen o čtyři roky a hrad po něm zdědili nezletilí potomci Jana Hradeckého, jejichž rod se během husitských válek zadlužil. Aby mohli dluhy splatit, prodali před rokem 1456 jejich poručníci Prácheň Děpoltovi z Rýzmberka. Od něj hrad s Horažďovicemi koupili bratři Jan a Racek z Kocova. Oba sídlili ve městě a hrad zanedbávali. Racek se navíc dostal do sporu s Albrechtem Bavorským a v letech 1477–1478 se podporován Matyášem Korvínem bránil v obležených Horažďovicích. Vyhladovělé město se nakonec vzdalo a Racek přišel o majetek. Roku 1481 o něj vedl při u zemského soudu, ale výsledek sporu se nedochoval. Obléhatelé však své válečné výdaje uhradili prodejem horažďovického panství, které roku 1483 koupil Jan ze Švamberka, ale ještě toho roku se novým majitelem stal Půta Švihovský z Rýzmberka. Ten nechal Prácheň na počátku šestnáctého století opravit, ale roku 1558 se hrad připomíná jako pustý.

Stavební podoba.

Lokalita se nachází na ostrožně nad pravým břehem Otavy v nadmořské výšce okolo 505 metrů.

Hradiště.

Raně středověké hradiště bylo dvoudílné s celkovou rozlohou asi 2,8 hektaru. Výše položenou akropoli na severním konci ostrohu zničila stavba hradu. Z předhradí se dochoval pozůstatek hradby v podobě valu širokého až patnáct metrů a vysokého okolo šesti metrů. Archeologický výzkum prokázal, že původní hradbu tvořila čelní zeď z nasucho kladených kamenů široká 1,5 metru, na kterou se napojovala dřevohlinitá konstrukce široká 5,5 metru. Před hradbou bývala berma a mělký příkop.

Hrad.

Rozměrný hrad založený na počátku čtrnáctého století svou koncepcí odpovídal královským hradům s obvodovou zástavbou. Je proto možné, že zakladatelem hradu byl panovník, který stavbou pověřil vybraného šlechtice. Ten poté hrad získal jako léno, ale musel ho v případě potřeby dát k dispozici králi.  Dispozice hradu byla trojdílná. V přední části se dochovaly pouze fragmenty hradby. V čele největší střední části stával okrouhlý bergfrit, za kterým se nacházelo dlouhé nádvoří s palácovými křídly na západní a východní straně. Kromě dalších prostor paláce obsahovaly jednotky tvořené velkým sálem s dvojicí obytných místností na kratších stranách, které jsou typické pro hrady krále Přemysla Otakara II. Níže položená zadní část hradu zřejmě obsahovala hospodářské budovy. V jejím severním čele stála další věž nejasného půdorysu.  Vnější stranu východního paláce zesilují dvojice okrouhlých a čtverhranných věží. Není jisté, zda vznikly současně se stavbou paláce, nebo byly vloženy do prostoru parkánu dodatečně. Jejich schopnost flankování hrad řadí také ke hradům kastelového typu.

Prácheň je zřícenina gotického hradu na ostrožně nad Otavou u Horažďovic, jehož zbytky jsou chráněny jako kulturní památka České republiky. Předchůdcem hradu bylo raně středověké hradiště, které zaniklo v polovině třináctého století. Ke hradu patřila také vesnice, ze které se dochoval pouze kostel svatého Klimenta. Lokalita je s výjimkou těsného okolí kostela a přilehlého hřbitova součástí přírodní rezervace Prácheň.

Die Ruine der gotischen Burg Prácheň (deutsch "Burg Prachin") befindet sich anderthalb Kilometer südwestlich von Horažďovice im Okres Klatovy in Tschechien. Sie gehört zu den ältesten Burgen in Böhmen.


Historie.

Haas operu napsal v letech 1934 až 1937, poté, co 1. července 1934 dokončil své libreto. Později byl nucen skrývat inspiraci, neboť spolupráce mezi německým spisovatelem a židovským skladatelem byla zapovězena Norimberskými zákony. Skladatel tedy z libreta odstranil jakoukoli asociaci s německým originálem a změnil jméno hlavní postavy (Eisenbarta) na českého šarlatána.

Provedení.

Šestivětá suita (Op. 14) založená na motivech opery, měla za účel upozornit na premiéru. Suitu provedenou Brněnským rozhlasovým orchestrem 14. června 1937 přenášel rozhlasem. Shodou okolností byla premiéra dvakrát odložena, ale nakonec se konala 2. dubna 1938 v Zemském (dnešním Mahenově) divadle v Brně. Provedení řídil Quido Arnoldi, režii měl Rudolf Walter, výpravu František Muzika a choreografii Ivo Váňa-Psota.  To bylo také naposledy, kdy byla opera provedena. Dalšího jevištního uvedení se dočkala teprve v říjnu 1998 na operním festivalu v irském Wexfordu, i když koncertně byla provedena již v červnu 1997 v Praze, kdy byl pořízen digitální záznam společností Decca a vydán na CD jako součást série Entartete Musik.

Instrumentace.

Pickola, 2 flétny, 2 hoboje, anglický roh, 2 klarinety (B), basový klarinet (B), 2 fagoty, kontrafagot, 4 lesní rohy (F), 3 trubky (B), 5 pozounů, tuba, harfa, xylofon, tympány, činely, malé a velké bicí, triangl, I. a II. housle, viola, violoncello a kontrabas.

Nahrávky.

Vladimír Chmelo (Doktor Pustrpalk), Anda-Louise Bogza (Rozina), Miroslav Švejda (Bakalář), Leo Marian Vodička (Kyška), Ladislav Mlejnek (Pavučina), Aleš Briscein (Ohnižer), Jan Ježek (Zavináč), Milan Bürger (Krotitel hadů), Luděk Vele (Provazolezec), Jitka Svobodová (Amaranta), Jiří Kubík (Jochimus), Aleš Hendrych (král), Bohdan Petrovič, Jan Markvart, Zoltán Korda, Pražský filharmonický sbor, Orchestr Státní Opery Praha, dirigent Israel Yinon; Decca Records 460 042-2 (1997)

Šarlatán, Op. 14, je tragikomická opera o třech dějstvích (sedmi scénách) českého skladatele Pavla Haase. Ten je také autorem českého libreta, napsaného podle německé povídky "Doktor Eisenbart" od Josefa Wincklera (1881–1966) z roku 1929, založené na životě cestujícího chirurga J. A. Eisenbartha.

Šarlatán ("Der Scharlatan") ist eine Oper in drei Akten und sieben Bildern des tschechischen Komponisten Pavel Haas, sie wurde am 2. April 1938 im Brünner Landestheater unter der Leitung von Quido Arnoldi uraufgeführt.


Historie série.

Ačkoliv je přímým předchůdcem hra Euro Truck Simulator, vývojáři z SCS Software vytvořili už celou řadu podobných her zaměřených na různé státy na světě. Například:

Mapa a modifikovaná mapa.

Jednou ze zásadních novinek ETS 2 je rozšíření mapy, respektive silniční sítě. Právě nedostatečný počet cest byl v minulém díle poměrně kritizován. Rozsáhlá silniční síť v Německu a Velké Británii vytvořená pro potřeby specializovaných her v sérii (UK Truck a German Truck Simulator) tak byla převzata i do ETS 2. Rozšíření se však dočkala celá herní mapa, takže vhod přijde i detailně zpracovaná GPS navigace v kabině tahače.  S rozsáhlostí herní mapy souvisí i vysoký počet měst, z nichž a do kterých hráč náklad přepravuje. Celkem je ve hře 69 známých evropských metropolí a důležitých měst, což je více než trojnásobek oproti prvnímu dílu, Počet měst nyní čítá 155 měst se všemi rozšířeními. Okolí cest i samotná města jsou vymodelována s maximální péčí, včetně důležitých pamětihodností, které dodávají hře na atmosféře a uvěřitelnosti. V září roku 2013 vyšlo DLC "Na východ!" rozšiřující mapu o oblast východní Evropy. V roce 2015 vyšlo, které rozšiřuje mapu o oblast Skandinávie. V roce 2016 vyšlo DLC Vive la France, které rozšiřuje mapu v oblasti Francie. V prosinci roku 2017 vyšlo i DLC Italia, které rozšiřuje mapu v oblasti celé Itálie a Sicílie. V květnu roku 2018 byla oznámena restrukturalizace mapy Německa. Další státy budou následovat, ale nelze to udělat v jednom kroku. První část restrukturalizované mapy Německa bude dostupné od verze 1.32. Restrukturalizované mapy budou dostupné zdarma vlastníkům, avšak je to běh na dlouhou trať. Mimo jiné se tato věc týká i rozšíření,Going East!". Koncem listopadu 2018 vyšlo další rozšíření – DLC Beyond the Baltic sea, které přidalo Lotyšsko, Estonsko, Litvu, část Ruska a Finska. Na začátku prosince 2019 vyšlo DLC Road to the Black Sea, které přidává Rumunsko, Bulharsko a evropskou část Turecka.

Licencované nákladní vozy.

Pro autentičtější zážitek se v ETS 2 nově objevují i licencovaná vozidla těch nejvýznamnějších značek mezi nákladními vozy s různými podvozky, převodovkami, motory.  Modely tahačů jsou propracovány do nejmenších detailů, stejně jako jejich kabiny.  Hráč si své tahače může vylepšovat v oblasti výkonu i vzhledu, kde je připravena celá řada světel, klaksonů, výfuků a dalších doplňků pro přizpůsobení podle hráčova vkusu. Hráč samozřejmě nemusí zůstat u jednoho tahače, ale za vydělané peníze si může pořizovat další a budovat tak i vlastní přepravní flotilu.  S příchodem DLC Heavy Cargo Pack, byly přidány nové podvozky u tahačů Scania, Volvo, Mercedes-Benz v provedení 8x4. V aktualizaci 1.34 byl rovněž přidán MAN v provedení 8x4.  Seznam licencovaných značek nákladních vozidel:

Vlastnění návěsů.

Hráč od beta verze 1.32 může již vlastnit nejen vlastní tahač, ale i vlastní návěs, který si obdobně jako u tahače může nakonfigurovat podle svých představ.  U návěsů lze upravovat uspořádání podvozků, typ nástavby, kola včetně ráfků a různé příslušenství. Nástavby mohou býti jak ploché, izolované, chladicí, plachtové, tak i skříňové. Navíc si lze zakoupit speciální nástavby návěs s pohyblivou podlahou a tzv. double a B-double návěsy, jedná se podstatě o návěs, který má klasický rozměr délky, která je 13,6 metru. Navíc je k němu připojen menší návěs, který má obvyklou délku 7,5 metru kterými lze jezdit pouze ve Skandinávii, neboť v jiných státech EU není právně možné mít delší soupravu než 18,75 metru včetně přesahujícího nákladu.

Hratelnost a prostředí.

Hlavní pilíř hratelnosti spočívá v samotném řízení tahačů s různým nákladem. Ten hráč získá podle toho, pro kterou společnost se rozhodl konkrétní zakázku dovézt. Podle nákladu, vzdálenosti a dalších parametrů se určí i odměna, která řidiči bude příslušet. Naopak výdaje sestávají z oprav vozidla, pohonných hmot a případných pokut za nedodržení pravidel silničního provozu. V prosinci roku 2019 byly do hry přidány objížďky, hráč musí objet vymezenou část, jež je uzavřena, navigace sama určí objízdnou trasu, nebo hráč samotný si může navolit svojí trasu.  Postupně se hráč dostává k zajímavějším nákladům, k zajímavějším destinacím a tím i k finančně lépe hodnoceným zakázkám. Postupně tak může rozšiřovat svoji přepravní flotilu a najímat další řidiče, kteří ještě urychlí expanzi.  Za každý úspěšně odvezený náklad získá hráč peníze a zkušeností, a tedy postupně zvyšuje svojí úroveň, za kterou si může odemknout následující schopnosti:

Aktualizace.

Hra je i po svém vydání neustále rozšiřována formou aktualizací, které nabízejí nový obsah (tahače, návěsy, silnice, funkce...). Přehled všech těchto aktualizací naleznete na oficiálních stránkách hry. Kromě těchto aktualizací, které jsou zdarma, je možno hru rozšířit pomocí placených DLC.

Rozšířitelný obsah.

Mapy.

Going East!

Jinak zvaný Euro Truck Simulator 2: Na východ!. Vyšel 19. září 2013. Datadisk přidává 13 nových měst umístěných do čtyř zemí. Je mezi nimi například česká Ostrava. Byla přidána i slovenská města – Banská Bystrica a Košice. Nejvíce měst přibylo v Polsku – Katowice, Krakov, Lublin, Lodž, Varšava, Bialystok, Olsztyn a Gdaňsk. Poslední zemí je Maďarsko, které v původní hře chybělo. Zde jsou umístěna města Budapešť, Debrecen a od verze 1.19 také Pécs a Szeged. Nové oblasti by měly být propracovanější, než ty v původní hře. Taktéž v nich přibyly 3 showroomy a 9 personálních agentur. Došlo také k úpravě umělé inteligence.

Scandinavia.

Datadisk vyšel 7. května 2015. Rozšíření přidává do hry Skandinávské země - Dánsko, Norsko a Švédsko. Nové oblasti zahrnují 27 měst a jsou zpracovány detailněji než ty v původní hře. Zároveň do hry přibyly nové druhy nákladu, jako například zvířata a návěs pro převážení tahačů Volvo a Scania. Vylepšení se i dočkala AI doprava.

Vive la France!

Datadisk vyšel 5. prosince 2016. Přidává do hry celý zbytek Francie (doposud zde byla pouze severovýchodní část). Přibylo 15 nových měst. Bylo přidáno přes 20 000 kilometrů silnic a dálnic, současně byla přepracována i zbylá část Francie, hlavně Paříž Rozšíření přidalo do Francouzské části mapy nový průmysl. Jedná se hlavně o jaderné elektrárny Saint Laurent, Civaux, Paluel, Saint Alban, Golfech. Nové náklady, nové firmy, systém francouzských mýtných bran. Ve verzi 1.36 byl přidán ostrov Korsika, na ostrově se nachází 6 měst Ajaccio, Calvi, Ile Rousse, Bastia, Porto-Vecchio a Bonifacio.

Italia.

Datadisk vyšel 5. prosince 2017, a tedy přesně rok po datadisku s Francií. Do hry byl přidán zbytek Itálie včetně Sicílie. Přidáno bylo 19 měst, a také severní část byla přepracována, hlavně Milán. Mapa byla obohacena o 11 500 kilometrů nových silnic a dálnic, unikatní 3D modely, realistické obchvaty měst, typické italské mýtné brány, nový průmysl (ocelárny, lomy), nové náklady (mramorové bloky, dodávky). Od vydáni rozšíření se ve městech objevuje popelářský vůz. Byl přepracován systém navigace. Ve verzi 1.35 byl přidán druhý italský ostrov Sardinie, na ostrově jsou tři města Cagliari, Olbia a Sassari.

Beyond the Baltic Sea.

Datadisk vyšel 29. 11. 2018. Rozšíření obsahuje Baltské státy, jižní část Finska a část Ruska včetně druhého největšího města Ruské federace Petrohradu. Přidáno bylo 24 měst. Mapa byla obohacena přes 13 000 kilometrů nových silnic a dálnic, nové 3D modely, včetně specifických vlaků, aut a v některých městech i tramvaje. S rozšířením přichází i nový průmysl, jedná se hlavně o papírny, nábytkářský průmysl a betonárny.

Road to Black Sea.

Datadisk vyšel 5. prosince 2019 a obsahuje Rumunsko, Bulharsko a evropskou část Turecka, všechny státy sousedí s Černým mořem. Přidáno bylo 30 sídel, z toho 20 měst.

Iberia.

Datadisk byl na stránkách vývojáře oznámen v lednu 2020 (na sociálních sítích již o měsíc dříve) a jeho vydání se očekává v průběhu roku 2020. Rozšíření bude obsahovat Pyrenejský poloostrov.

Náklady.

High Power Cargo Pack.

Balíček, který lze koupit pouze na Steamu, přidává do hry 8 nových hodnotných a rozměrnější nákladů jmenovitě: Vrtulník, Jachtu, Klimatizaci, Housenkový pás, Část plynovodu, Traktor, Silniční válec, Pásové vozidlo s vrtným zařízením a jako bonus speciální přizpůsobitelný nátěr.

Heavy Cargo Pack.

Balíček, který lze koupit pouze na Steamu, přidává do hry 8 nových nadměrně těžkých nákladů až 60 tun jmenovitě: Asfaltovou frézu, Buldozer, Dieselová lokomotiva, Autojeřáb, Průmyslový kabelový naviják, Betonové nosníky, Transformátor, Kovová skruž. Náklady jsou převáženy pomocí nových podvalníků, které mají automaticky řízené nápravy.

Special Transport.

Balíček, který lze koupit pouze na Steamu, přidává do hry 11 velmi nadměrných nákladů (až 70 tun, 6 metrů široké, 5+ metrů vysoké a 20+ metrů dlouhé), 4 nové návěsy, pro balíček byly přidány speciální trasy (většina v základní mapě, postupně budou přibývat). Úzká spolupráce s doprovodnými vozidly, Vylepšené AI, které uvolňuje dopravu, zastavuje a vytlačuje ostatní na stranu. Nové majáky na tahače.

Návěsy.

Schwarzmüller Trailer Pack.

Ve hře byly doposud jen nelicencované návěsy apod. vydáním tohoto balíčku naznačil SCS Software, že by chtěl mít licencované návěsy. Návěsy vycházejí z originálních Schwarzmüller návěsů včetně potisků plachet, jsou vypracovány velmi detailně. Součástí balíčku je také hrnek, kšiltovka a vlaječka s logem firmy. Datum vydání 16. září 2016.

KRONE trailers.

SCS Software na svém blogu 8. února 2018 zveřejnil příspěvek, kde oznamuje užší spolupráci s dalším velkým výrobcem návěsů, a sice německou firmu Krone. Rozšiřitelný obsah vyšel 17. září 2018, avšak ke dni vydání zatím nelze vlastnit návěs Box Liner, jenž je určen pro přepravu kontejnerů. DLC je plně kompatibilní s updatem 1.32, takže lze celý návěs nakonfigurovat.

Vzhledová vylepšení.

Cabin Accessories.

Balíček přidává do hry sadu příslušenství, kterými lze vyzdobit nebo vylepšit interiér svého tahače. Většina věcí jsou nepraktická, jako je například hrnek, peněženka, brašna aj. Užitečné jsou naopak kompas a navigace, kterou lze umístit na čelní sklo. Navíc předměty reagují na fyzikální jevy.

Mighty Griffin Tuning Pack.

Balíček značně rozšiřuje nabídku tuningových dílů pro tahače značky Scania, jež jsou obsaženy v základní hře. Obsahem jsou díly pro interiér i exteriér. Patří sem zadní nárazníky, kryty podvozku, výfuky, přední nárazníky, přední masky, mřížkování, nosníky, chrániče, hrnky, LED loga, záclony, zástěry kol, náboje kol, kryty náboje kol, obložení oken i dveří, přední odznak, speciální nátěry a stoleček na palubní desce.

XF Tuning Pack.

Rozšíření rozšiřuje nabídku tuningových dílů pro tahače DAF. Jsou obsaženy příslušenství do interiéru (LED loga, záclony, hrnky, stolečky aj.) a díly pro exteriér (nárazníky, kryty podvozku, výfuky, náboje kol, mřížkování, zástěry kol, obložení oken, dveří a nádrží, speciální nátěry a další.

Actros Tuning Pack.

Rozšíření rozšiřuje nabídku tuningových dílů pro tahače Mercedes-Benz. Jsou obsaženy příslušenství do interiéru (LED loga, záclony, hrnky, stolečky aj.) a díly pro exteriér (nárazníky, kryty podvozku, výfuky, mřížkování, zástěry kol, obložení oken, dveří a nádrží, speciální nátěry a další.

FH Tuning Pack.

Rozšíření obsahuje vylepšení pro tahače Volvo FH. Zahrnuje přes 80 možností úprav exteriéru, interiérové doplňky a dekorace a dva nátěry. Balíček vyšel 2. června 2020.

Wheel Tuning Pack.

Rozšiřující balíček, který rozlišuje tuningové díly pro kola o nové ráfky, náboje kol, kryty nábojů kol a matic, většinu dílů lze přebarvit na různé barvy.

Michelin Fan Pack.

Dne 10. 1. 2017 vyšlo první DLC, které hru rozšiřuje o pneumatiky. DLC obsahuje kromě pneumatik Michelin také tematické nátěry a doplňky do interiéru i exteriéru tahače. Toto rozšíření bylo po vydání možno v omezeném počtu získat zdarma po splnění určitých kritérií.

Goodyear Tyres Pack.

Dne 2. 8. 2019 vyšlo druhé DLC s pneumatikami. DLC obsahuje kromě pneumatik Goodyear také tematické nátěry a doplňky do interiéru tahače. Rozšíření šlo získat zdarma v rámci speciálního eventu na WorldOfTrucks.

HS-Schoch Tuning Pack.

Rozšíření obsahující příslušenství pro různé tahače od výrobce HS-Schoch. Vydáno bylo dne 19. 3. 2020 a primárním obsahem jsou různé lišty a nosníky, ale obsahuje i doplňky do kabiny.

Modifikace.

První díl ETS byl velmi výrazně rozšiřován skrze módy, které upravovaly a vylepšovaly hru, její vzhled, nebo chování vozidla na cestě. Šlo například o oblíbený způsob, jak z bezejmenných nelicencovaných tahačů udělat ty reálné. Již krátce po vydání se mnoho módů objevilo i pro ETS 2 – jde znovu například o mód přidávající tahačům reálná jména a loga (ani v ETS 2 nebyly hned po vydání licencovány všechny značky), nebo o vypnutí omezovače. S neustálými aktualizacemi hry však tyto nedostatky postupně mizí a autoři modifikací se tak soustřeďují převážně na vytváření nových skinů pro tahače i návěsy či rozšiřování mapy.

Euro Truck Simulator 2 je pokračováním úspěšného simulátoru nákladní dopravy na území evropské části Eurasie a na souostroví Spojeného království a Irska. Hru vytvořila česká společnost SCS Software. Stejně jako první díl, Euro Truck Simulator, je postavena na technologii Prism3D. Hra vyšla v roce 2012. Hra byla na serveru PC Gamer zvolena za Herní simulátor roku 2012 a v anketě Booom 2012 byla zvolena za 2. nejlepší českou hru roku.

Euro Truck Simulator 2 (abgekürzt "ETS2") ist eine LKW-Simulation, die von dem Spieleentwickler SCS Software entwickelt und veröffentlicht wurde und auf Windows, Mac OS X und Linux läuft. Das Spiel wurde am 19. Oktober 2012 veröffentlicht und ist ein direkter Nachfolger von Euro Truck Simulator aus dem Jahr 2008. Der Spieler kann mit verschiedenen LKW durch Europa fahren und verschiedene Frachten transportieren, die er in großen europäischen Städten abholen und ausliefern muss. Während des Spiels kann der Spieler neue LKW und Garagen kaufen und aufrüsten.


114. ročník.

114. ročník se odehrával na osmihektarovém areálu Stade Roland-Garros v Paříži. Premiérový ročník se na tomto místě uskutečnil v roce 1928.  Tenisté bojovali o tituly v soutěžích mužských a ženských dvouher i čtyřher, smíšené čtyřhry, dvouhry a čtyřhry juniorů a juniorek do 18 let v kategorii Grade A, a také dvouhry a čtyřhry vozíčkářů v rámci okruhu handikapovaných UNIQLO Tour, turnaje zařazeného do kategorie Grand Slamu. Probíhaly také soutěže legend.  V areálu s více než dvaceti antukovými dvorci se rozhodující utkání závěrečné fáze odehrály na třech hlavních stadionech, kterými byly Court Philippe Chatrier, Court Suzanne Lenglen a Court 1.

Vítězové.

V mužské dvouhře triumfovala turnajová osmička Švýcar Stan Wawrinka. Jednalo se o jeho první trofej z French Open a celkově druhou kariérní trofej v této tenisové kategorii.  Ženskou dvouhru ovládla světová jednička Serena Williamsová ze Spojených států. Jednalo se o její třetí titul z pařížského grandslamu (první: 2002) a celkově jubilejní dvacátou kariérní trofej v této tenisové kategorii.  V mužské čtyřhře získal titul chorvatsko-brazilský pár Ivan Dodig a Marcelo Melo. Pro oba tenisty se jednalo o jejich premiérový grandslamový titul z této kategorie.  Ženskou čtyřhru opanovala sedmá nasazená americko-česká dvojice Bethanie Matteková-Sandsová a Lucie Šafářová. Obě šampiónky získaly druhý společný grandslamový titul, když poprvé triumfovaly na začátku sezóny v australském Melbourne, a jako sedmý pár open éry vyhrály úvodní dva grandslamy roku.  Smíšenou čtyřhru vyhrála druhá nasazená dvojice Bethanie Matteková-Sandsová a Mike Bryan ze Spojených států. Matteková-Sandsová si tak připsala druhý mixový titul a pro Bryana to byla čtvrtá trofej ze smíšené soutěže grandslamu.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet French Open 2015 byl proti předešlému ročníku navýšen o tři miliony eur a dosahoval výše 28 028 600 eur. Vítězové mužské a ženské dvouhry obdrželi 1 800 000 eur, což představovalo nárůst o 9 % proti roku 2014.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.  Divoké karty pro zástupce australského a amerického tenisu v singlových soutěžích byly přiděleny v rámci reciproční dohody tří ze čtyř tenisových svazů pořádajících Grand Slam – Tennis Australia, United States Tennis Association (USTA) a Fédération Française de tennis (FFT). USTA je přidělil Francesi Tiafoeovi a Louise Chiricové. Australský svaz zvolil Thanasise Kokkinakise.

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili do hlavních soutěží z kvalifikací.

Odkazy.

Reference.

French Open 2015 byl 114. ročník druhého tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 24. května až 7. června 2015. Představoval jediný major hraný na antukovém povrchu, když probíhal na otevřených dvorcích Stade Roland-Garros v 16. městském obvodu francouzské metropole Paříži.

Die 114. French Open fanden vom 24. Mai bis zum 7. Juni 2015 in Paris statt. Titelverteidiger im Einzel waren Rafael Nadal bei den Herren sowie Marija Scharapowa bei den Damen. Im Herrendoppel waren dies Julien Benneteau und Édouard Roger-Vasselin, im Damendoppel Hsieh Su-wei und Peng Shuai und im Mixed Anna-Lena Grönefeld und Jean-Julien Rojer.


Děj.

Mimoni jsou človíčci zabarveni do žluté barvy, známé z filmu "Já padouch", ale jak potkali Grua, to je znal od narození? Ne, toho potkali později. Mimoni jsou na Zemi mnohem déle než lidstvo a jejich hlavní mise je sloužit tomu největšímu padouchovi na světě. Najít si pána byla hračka, ale udržet si ho, to byl pro ně oříšek. Sloužili například tyrannosaurovi, knížeti Drákulovi nebo například Napoleonu Bonaparte. Bohužel již dlouho nikomu nesloužili, a tak spadli do hluboké deprese. Zároveň se nacházeli v zemi věčného sněhu a ledu. Pro spásu Mimoňů se tři hrdinové Kevin, Stuart a Bob vydávají na cestu nalézt jednoho velkého padoucha. Mají štěstí, dostávají se na floridský festival a mimoní trojka potkává Scarlet Odkráglovou. Scarlet tedy zkouší jejich schopnosti, a tak ji napadne ukrást britské korunovační klenoty.  Na konci potkali Grua, ale jako malého kluka. Na to navazuje Já Padouch, Já padouch 2 a Já padouch 3

Postavy.

Kevin.

Kevin je šéf mimoního kmene a vybral si dva mimoně, kteří mu pomohou najít padoucha, kterému by sloužili. Nechybí mu hrdost. Ve filmu se stane obřím mimoněm.

Stuart.

Stuart je první, koho si Kevin vybral na cestu. Velice rád hraje na kytaru. Je zvláštní tím, že jako jediný z mimoní trojky má jenom jedno oko, které se nachází uprostřed. Je často hladový.

Bob.

Nejmenší a nejroztomilejší mimoník, který se lehce ztratí. Vždy má při sobě svého plyšového medvídka Tima. Dá se říct, že se jedná o mimoní dítě. Ve filmu se stane králem Anglie.

Scarlet Odkráglová.

Mimoní trojka zjistila informace o Scarlet Odkráglové, a tak pro ni pracovali. Jejich mise byla ukrást britské korunovační klenoty. Stala se z ní nejlepší padouška. V originálním znění ji nadabovala Sandra Bullock.

Obsazení.

Seznam původních dabérů animovaných postaviček.

Mimoni je americký 3D počítačově animovaný film z roku 2015, prequel k filmům "Já, padouch" (2010) a "Já, padouch 2" (2013). Film vyprodukovala společnost Illumination Entertainment pro Universal Studios.

Minions [] ( für „loyale Diener“, „Gehilfen“, „Lakaien“) ist ein US-amerikanischer 3D-Animationsfilm, der von Chris Meledandri und Janet Healey produziert wurde. Der Film ist ein Spin-off von "Ich – Einfach unverbesserlich" (2010) und "Ich – Einfach unverbesserlich 2" (2013). Er wurde von Illumination Entertainment für Universal Pictures produziert. Das Drehbuch wurde von Brian Lynch geschrieben, Regie führten Pierre Coffin und Kyle Balda. Sandra Bullock spricht im Original die Figur der Scarlet Overkill, und Jon Hamm lieh seine Stimme ihrem Ehemann, dem Erfinder Herb Overkill.


Životopis.

Pocházel ze starobylého rodu Lytteltonů, který užíval též jméno Lyttleton nebo Littleton. Narodil se v Londýně jako druhorozený syn ministra kolonií Alfreda Lytteltona (1857-1913) a jeho druhé manželky, aktivistky a spisovatelky Edith Balfourové (1865-1948). Studoval v Etonu a Cambridge, poté sloužil v armádě, za první světové války se seznámil s Winstonem Churchillem. V armádě dosáhl hodnosti podplukovníka, poté se věnoval podnikání, mimo jiné byl ředitelem společnosti "Britisth Metal Corporation". Za Konzervativní stranu byl v roce 1940 zvolen do Dolní sněmovny (zastupoval město Aldershot s největší britskou vojenskou posádkou). Ve válečném koaličním kabinetu Winstona Churchilla byl prezidentem úřadu pro obchod (1940-1941), od roku 1940 byl též členem Tajné rady, poté zplnomocněným ministrem pro Střední Východ (1942), státním sekretářem pro válečnou výrobu (1942-1945). Po skončení druhé světové války byl krátce znovu ministrem obchodu a ministrem pro výrobu (květen až červenec 1945). V druhé Churchillově vládě byl kandidátem na post ministra financí, ale kvůli svým aktivitám v obchodní sféře a možnému střetu zájmů do této funkce nebyl schválen a stal se ministrem kolonií (1951-1954; o půlstoletí dříve zastával tento úřad jeho otec). Z vlády odešel ještě před koncem funkčního období Churchillovy vlády v červenci 1954, téhož roku byl povýšen na vikomta a vstoupil do Sněmovny lordů. Poté se znovu věnoval podnikání a stál v čele "Associated Electrical Industries". Od roku 1962 se angažoval ve vedení Národního divadla. V roce 1970 získal Podvazkový řád.  Jeho manželkou byla od roku 1920 Moira Osborne (1892-1976), dcera 10. vévody z Leedsu a mimo jiné švagrová královny Alžběty. Měli spolu čtyři děti, druhorozený syn Julian Lyttelton (1923-1944) padl za druhé světové války v Itálii. Současným představitelem rodu je vnuk Thomas Orlando Lyttelton, 3. vikomt Chandos (*1953).

Oliver Lyttelton, 1. vikomt Chandos ("Oliver Lyttelton, 1st Viscount Chandos") (15. března 1893, Londýn, Anglie – 21. ledna 1972, Londýn, Anglie) byl britský konzervativní politik. Patřil ke staré šlechtické rodině, původně se věnoval podnikání, za druhé světové války byl v několika funkcích členem Churchillova koaličního kabinetu, později ministrem kolonií (1951-1954). V roce 1954 s titulem vikomta vstoupil do Sněmovny lordů, později obdržel Podvazkový řád, uplatnil se také jako spisovatel.

Oliver Lyttelton 1. Viscount Chandos, KG, PC, DSO, MC (* 15. März 1893 in Mayfair; † 21. Januar 1972 in Marylebone) war ein britischer Geschäftsmann, der ab dem Zweiten Weltkrieg auf verschiedenen Ministerposten an der britischen Regierung beteiligt war.


Biografie.

Začátek kariéry.

Ivan Pilip vystudoval obor mezinárodní obchod na Vysoké škole ekonomické v Praze (VŠE) a absolvoval post-graduální studium na Madridské univerzitě. Před sametovou revolucí na konci roku 1989 se Pilip v politice nijak neangažoval, věnoval se své práci na VŠE a na Československé akademii věd. Po konci komunistické éry se Pilip stal manažerem ve společnosti, která se zaměřuje na zdravotnické vybavení. Brzy také vstoupil do Křesťanskodemokratické strany (KDS), která byla založena v roce 1990.  Pilip je ženatý, jeho žena Lucie Pilipová pracovala jako tisková mluvčí na Ministerstvu zahraničí. Pozici opustila poté, co se Ivan Pilip stal předsedou KDS, aby nedošlo ke konfliktu zájmů.

Politická kariéra.

KDS šla do voleb v roce 1992 ve spojení s Občanskými demokraty (ODS) a stala se menším partnerem v koalici, kterou vedla ODS. V srpnu 1992 byl Pilip jmenován náměstkem ministra školství v koaliční vládě. O dva roky později už zastával funkci samotného ministra školství, když nahradil Petra Piťhu, který ho do vlády přivedl. Pilip byl v prosinci 1993 zvolen předsedou KDS, pozici převzal po Václavu Bendovi.  V roce 1995 se KDS rozhodla sloučit s občanskými demokraty a pět z deseti jejích poslanců, včetně Pilipa, přijalo členství v ODS. Pilip nadále zastával roli ministra školství, ve straně nicméně získával čím dál významnější postavení a v létě 1997 již pracoval na postu ministra financí.  Ve druhé polovině roku 1997 byl tlak na premiéra Václava Klause kvůli daru pro ODS od podnikatele, který před tím získal významný podíl ve vládou privatizované společnosti. Poté, co v říjnu 1997 odstoupil ministr zahraničí Josef Zieleniec, Ivan Pilip 28. listopadu vyzval Klause, aby rezignoval. Této události se též říká Sarajevský atentát jelikož Václav Klaus se v té době nacházel na oficiální návštěvě v Sarajevu. Ve stejnou chvíli 2 menší koaliční strany opustily vládu. Klaus odstoupil z postu premiéra 30. listopadu a Pilip vyzval Klause k vedení ODS, pokud to neudělá nikdo jiný. 7. prosince vybuchla před Pilipovým domem bomba, která nezpůsobila žádná zranění, ale mnoho lidí vyděsila. Klaus byl znovu zvolen předsedou občanských demokratů, Pilip však dále pokračoval jako ministr financí, spolu s dalšími 3 rebelujícími občanskými demokraty, v prozatímní vládě, vedené guvernérem České národní banky Josefem Tošovským.  Rebelující členové občanské demokracie, včetně Pilipa a 30 ze 69 poslanců ODS, založili novou politickou stranu, Unii svobody, pod vedením bývalého ministra vnitra Jana Rumla. Ve volbách v roce 1998 však Unie svobody získala pouze 19 křesel, v porovnání s 63 pro občanské demokraty. Ivan Pilip byl jedním ze zvolených poslanců. Po volbách přešla Unie svobody do opozice, poté co Česká strana sociálně demokratická sestavila menšinovou vládu, kterou tolerovali občanští demokraté na základě takzvané opoziční smlouvy.

Zatčení na Kubě.

Dne 12. ledna 2001 byli Ivan Pilip a Jan Bubeník, někdejší vůdce studentů během sametové revoluce, zatčeni v kubánském Ciego de Ávila. Podle kubánských úřadů se tak stalo proto, že se setkali s kubánskými disidenty během své cesty, která byla částečně hrazena americkou organizací Freedom House. Byli vzati do vazby v Havaně s pohrůžkou, že ve vězení zůstanou dlouho, možná až dvacet let, aby byli varováním pro ostatní.  Zadržení Pilipa a Bubníka vyvolalo mezinárodní protesty. Evropské i jihoamerické země požadovaly jejich propuštění a vztahy mezi Českou republikou a Kubou v důsledku toho ochladly. Pilipova manželka Lucie odcestovala do Havany, setkala se se zadrženým manželem a vyžádala si mezinárodní pomoc ve věci jeho propuštění. Kubánské úřady však prohlásily, že se jednalo o „úklady proti revoluci“ a oficiální deník tamní komunistické strany Gamma zadržené označil za „agenty pracující pro kubánsko-americkou mafii ve Spojených státech“. Na počátku února se předseda českého senátu Petr Pithart setkal na Kubě s Fidelem Castrem a během šestihodinové schůzky usiloval o souhlas k jejich propuštění. Pithart se vrátil domů 4. února, bez Pilipa s Bubeníkem, ale zřejmě přispěl k jejich následnému propuštění.  Dne 5. února byli Pilip a Bubeník propuštěni po schůzce na kubánském Ministerstvu zahraničních věcí, kde uvedli, že porušili kubánské zákony nevědomky. Schůzce byli přítomni členové organizace Inter-Parliamentary Union, kteří uvedli, že Pilip a Bubeník opustili Kubu jako turisté.

Pozdější působení.

V roce 2002 se Unie svobody zúčastnila voleb v koalici s KDU-ČSL, ale koalice nakonec získala v poslanecké sněmovně pouhých 31 křesel, o 8 méně, než když se v roce 1998 zúčastnily tyto strany voleb každá zvlášť. Pilip nebyl zvolen poslancem, ale stal se prvním místopředsedou Unie svobody a po rezignaci Hany Marvanové jednal v roli předsedy strany o podobě nové vlády. Unie svobody se stala novým členem koalice vedené sociálními demokraty a Pilip působil jako předseda strany až do doby, než byl novým předsedou v roce 2003 zvolen Petr Mareš.  V červnu 2004 byl Pilip zvolen jedním z osmi vice-prezidentů Evropské investiční banky, jako první zástupce států, které se v roce 2004 připojily k Evropské unii. Pilip zde v této funkci působil tři roky do léta 2007.

Aktivity po konci politické kariéry.

V roce 2007 se vrátil do České republiky, začal opět podnikat, zpočátku zejména v oboru nemovitostí a ekonomického poradenství, a zároveň přednášel ekonomiku a národní hospodářství v několika vzdělávacích institucích (VŠEM, Diplomatická akademie). Kromě toho byl a je členem vedení několika společností a také institutu CASLA, který se zaměřuje na podporu demokratických změn v zemích Latinské Ameriky.  Podle výpisu z obchodního rejstříku:  Od ledna 2008 Ivan Pilip zastává post generálního ředitele a předsedy představenstva investiční společnosti Fortius Global Investments, která se zabývá obchodováním a vytvářením podílových a investičních fondů v oblasti realit. V této firmě spolupracuje se severomoravskými miliardáři Rudolfem Ovčařím a Reném Holečkem.  V roce 2006 koupil společně s manželkou zámek Trnová a do roku 2008 jej kompletně zrekonstruovali. V minulosti byl nabízen a pronajímán na komerční akce, například svatby a rauty. Pilip rekonstruoval luxusní byty v Praze na Janáčkově nábřeží a jeho manželka obchodovala s nemovitostmi ve Španělsku.  Od roku 2015 působil jako poradce KDU-ČSL v oblasti hospodářské politiky.  V průběhu svého podnikání se však Ivan Pilip dostával do velkých dluhů, které začal mít problémy splácet, a v roce 2017 byl na něj podán insolvenční návrh.

Ivan Pilip (* 4. srpna 1963 Praha) je český ekonom a politik, bývalý ministr školství, mládeže a tělovýchovy v letech 1994–1997 a ministr financí v letech 1997–1998 v obou vládách Václava Klause, a poté také Josefa Tošovského. Od roku 2004 do července 2007 byl viceguvernérem (viceprezidentem) Evropské investiční banky.

Ivan Pilip (* 4. August 1963 in Prag) ist ein tschechischer Ökonom, Politiker und mehrmaliger Minister; von 2004 bis 2007 war er stellvertretender Präsident der Europäischen Investitionsbank.


Vzdělání, profese a rodina.

Absolvoval střední odbornou školu v oboru elektro. Je ženatý, má dvě děti.

Politická kariéra.

V letech 1978–2010 působil v komunální politice na postu uvolněného tajemníka národního výboru obce a později starosty obce Telnice.  Ve volbách 1998 se stal členem horní komory českého parlamentu přesto, že jej v prvním kole porazil občanský demokrat Zdeněk Kavina v poměru 28,34 % ku 27,63 % hlasů. Ve druhém kole Doubrava obdržel 52,37 % hlasů a získal mandát senátora. Zastával funkci místopředsedy Mandátového a imunitního výboru, zasedal ve Výboru pro zahraniční věci, obranu a bezpečnost. Ve volbách 2004 svůj mandát obhajoval, ovšem v obou kolech jej porazil občanský demokrat Pavel Sušický.  V krajských volbách 2008 se stal zastupitelem Ústeckého kraje za sdružení Severočeši.cz. Ve volbách v roce 2016 nemohl mandát krajského zastupitele obhájit, jelikož byla kandidátka hnutí Severočeši.cz, za něž kandidoval, týden před volbami stažena za rozporuplných okolností.  V roce 2010 vystoupil z KSČM, vstoupil do hnutí Severočeši.cz, za které kandidoval ve volbách 2010 do senátu za obvod č. 31 – Ústí nad Labem. Přestože jej Pavel Sušický v prvním kole porazil v poměru 27,01 % ku 23,15 % hlasů, ve druhém kole Doubrava zvítězil se ziskem 55,97 % hlasů a stal se senátorem.  V roce 2014 se jako volební pozorovatel zúčastnil nezákonných voleb na separatistickém východě Ukrajiny, konkrétně v Luhansku (tzv. Luhanské lidové republice). Za to byl posléze ukrajinskou vládou označen za nežádoucí osobu. V rozhovoru pro Lidové noviny v Luhansku obvinil ukrajinskou armádu z válečných zločinů a uvedl, že se chová hůře než Hitler. Obhajoval také anexi Krymu, ke které podle něj došlo na základě zcela svobodného a dobře organizovaného referenda. Od jeho cesty se Senát oficiálně distancoval a jeho zastupující předseda Zdeněk Škromach uvedl, že se jednalo o Doubravovu soukromou misi. V září 2015 se ocitl na sankčním seznamu Ukrajiny za svou účast jako pozorovatele při volbách pořádaných v listopadu 2014 v separatistickém Donbasu.  Ve volbách do Senátu PČR v roce 2016 obhajoval za hnutí Severočeši.cz mandát v obvodu č. 31 – Ústí nad Labem. Se ziskem 23,94 % hlasů postoupil z prvního místa do druhého kola, v němž porazil poměrem hlasů 57,89 % : 42,10 % kandidáta hnutí ANO 2011 Františka Holešovského. Mandát senátora se mu tak podařilo obhájit.  V rámci sociálních sítí se proslavil mimo jiné šířením lži o tom, že Evropská unie chce v české abecedě zrušit písmeno ř.

Jaroslav Doubrava (* 4. dubna 1948 Ústí nad Labem) je český politik, v letech 1998 až 2004 a opět od roku 2010 senátor za obvod č. 31 – Ústí nad Labem, bývalý starosta obce Telnice, v letech 2008 až 2016 zastupitel Ústeckého kraje, člen hnutí Severočeši.cz, do roku 2010 člen KSČM.

Jaroslav Doubrava (* 4. April 1948) ist ein tschechischer Politiker. Er ist Senator für den Bezirk Ústí nad Labem, ehemaliger Bürgermeister von Telnice und Mitglied der Partei Severočeši.cz (Nordböhmen.cz). Von 1990 bis 2010 war er Mitglied der kommunistischen Partei KSČM.


Nástin děje.

Lednový muž  V první kapitole začínající lednem 1982 se seznamujeme s třináctiletým chlapcem Jasonem Taylorem, jeho movitější rodinou, která sestává z matky Heleny, otce Michaela a sestry Julie. Jsou nám představeni Jasonovi přátelé i nepřátelé, jeho potíže se zadrháváním a typické klukovské problémy. Jason se vydává s jediným skutečnějším kamarádem Deanem na čerstvě zamrzlé jezero, kde se oba účastní zimních her se spolužáky. Když se sem Jason později vypraví sám, nešikovně upadne, podvrtne si kotník, rozbije ceněné hodinky po dědečkovi a musí hledat pomoc v nedaleké lesní chatce, kterou obývá podivná stařenka.  Kat  Ve druhé kapitole se blíže seznamujeme s Jasonovou vadou řeči, kterou zpodobňuje takzvaný Kat (v originále Hangman), který mu neumožňuje plynně vyslovovat slova většinou začínající na písmena "N" nebo "S". Jason navštěvuje logopedku paní de Roovou, která se po únorové návštěvě přimluví ve škole a zajistí tak Jasonovi, aby byl omluven z veřejného předčítání.  Příbuzní  Ve třetí březnové kapitole navštíví rodinu Taylorových setra Jasonovy matky Alice s manželem Brianem a syny Alexem, Nigelem a Hugem. Jason Huga obdivuje pro jeho výřečnost a sebejistotu. Společně nejprve navštíví hospodu Černá labuť, kde se Hugo předvede před Jasonovými spolužáky v arkádové hře, a poté ukradne majiteli místního obchůdků cigarety, aby naučil Jasona kouřit.  Koňská stezka  Ve čtvrté kapitole má Jason dům pro sebe, přesto se ale vydává na procházku po koňské stezce, aby se pokusil nalézt její konec. Nejprve je svědkem rvačky dvou jeho spolužáků, s Deanem pak putují dál a oba nezávisle na sobě potkávají Jasonovu platonickou lásku Dawn Maddenovou. Jason následně vyleze na strom, ze kterého vidí pohlavní styk námořníka Toma Yewa s jeho dívkou. Jasonovo a Deanovo putování pak končí u psychiatrické léčebny. Skaliska  V páté kapitole zažívá Jason několik útrap. Nejenomže se rozpoutala válka of Falklandy, ale taktéž se vyhrotil vztah obou jeho rodičů a jejich vzájemné hádky. Jasonova matka Helena si chce totiž pořídit na zahradu přírodní skalku, s čímž otec Michael nesouhlasí, jelikož je jediným, kdo v domácnosti vydělává. Vzájemně se tedy obviňují a vynáší na světlo kauzy, které jsou Jasonovi neznámé. Skalka je nakonec postavena, ale celý proces se neobejde bez množství malicherných problémů. Jason se taktéž seznamuje s přítelem sestry Julie a celá škola zjišťuje, že byl zabit Tom Jew, bratr jednoho ze spolužáků, který sloužil na britské bitevní lodi.  Přízraky  V šesté červnové kapitole si Jason vyslouží obdiv, když pomůže zinscenovat společně se svými vrstevníky vtípek na pana Blakea, zatrpklého obyvatele obce. Následně je pozván do tajného chlapeckého sdružení s názvem "Přízraky". Společně s Deanem musí vykonat vstupní zkoušku, která zahrnuje tajné přeběhnutí pěti dvorků v časovém limitu. Jason zkouškou těsně projde, avšak Dean se propadne skleníkem pana Blakea a přestože Jason ví, že své členství může ztratit, rozhodne se vrátit a zjistit, zda se kamarádovi nic nestalo.  Solárium  V sedmé kapitole je Jason pozván, na základě svých pod pseudonymem psaných básnických příspěvků, do vikářství, kde ho očekává paní Crommelyncková. Společně s Jasonem diskutují v jedné z místností, soláriu (prosluněná místnost), o kráse, o jeho tvorbě a oblíbených autorech. Paní Crommelyncková ho seznamuje s tvorbou jejího otce a Roberta Frobishera. Na druhé schůzce Jasonovi zadá, aby do příště přeložil část francouzské knihy. Když se však Jason vrací, zjistí, že byla paní Crommelyncková společně se svým manželem vydána kvůli kriminální činnosti do Německa.  Suvenýry  V osmé kapitole se Jason vydává na dva výlety. V prvním výletu doprovází svého otce na služební cestě do Lyme Regis, odkud si přiváží několik suvenýrů, například draka nebo zkamenělinu. Také však zjišťuje otcovo postavení v práci a jeho neustálou přetvářku před svým šéfem, majitelem obchodního řetězce. Druhý výlet do Cheltenhamu absolvuje Jason se svou matkou, která zde nově pracuje jako prodavačka v renomovaném butiku. Jason se snaží nalézt náhradu za rozbité dědečkovy hodinky, pomůže v matčině obchodu odhalit krádež a společně s matkou se vydávají do kina.  Červ  V deváté kapitole si Jason na vlastní kůži vyzkouší odpornost šikany, když si ho spolužáci začnou dobírat kvůli návštěvě kina v doprovodu maminky a jeho zadrhávání. Jason se propadá na žebříčku popularity níže a níže, přesto se ale rozhodne vše v tichu přetrpět.  Brusič nožů  V desáté kapitole pokračuje Jasonovo trápení se šikanou. V Black Swan Green se navíc vzedmula vlna odporu proti městské radě, která chce v blízkosti obce vytvořit trvalé místo pro maringotky kočujících cikánů. Když se chce Jason vyhnout svým nevraživým spolužákům, pes mu v lese sebere batoh a Jason náhodou spadne do místního lomu, kde cikáni přebývají. Má možnost nahlédnout na problém i z druhé strany a vytváří si tak přátele.  Husí trh  V jedenácté listopadové kapitole probíhá v Black Swan Green Husí trh a s ním spojená pouť, na které nalezne Jason u jedné z atrakcí peněženku Rosse Wilcoxe, jednoho ze svých největších nepřátel. Někteří chlapci se chtějí do Jasona navážet, ale za chlapce se postaví jeden z chlapcových cikánských kamarádů. Jason se rozhoduje, zda velký obnos peněz Wilcoxovi vracet nebo si za něj koupit nové hodinky. Pokud 600 liber nevrátí, Wilcoxův otec by mohl svého syna nebezpečně potrestat, a proto se Jason rozhodne peněženku svému majiteli odnést. Wilcox s ní okamžitě běží za Dawn Maddenovou, se kterou se pár chvil před tím bouřlivě rozešel, nalézá ji však s jiným chlapcem. Wilcox tedy vezme z rozhořčení chlapcovu motorku, v rychlosti však nabourá a přijde o nohu.  Disko  Ve dvanácté kapitole dojde již Jasonovi trpělivost a rozhodne se posledním surovcům postavit. Zničí jednomu z nich kalkulačku, načež je sice zavolán do ředitelny, má však možnost oznámit všechno násilí přímo řediteli, který jednoho z chlapců dokonce vyloučí. Sebejistější Jason se vydává na vánoční diskotéku a konečně se může obejít bez posměšných pokřiků. Poprvé zde políbí dívku a doma sdělí otci, který přišel o práci, že zničil dědečkovy hodinky. Ten mu odpouští.  Lednový muž  V poslední třinácté kapitole, taktéž nazvané "Lednový muž", se Jason připravuje na odchod z Black Swan Green. U otce Michaela se totiž provalil jeho románek, který několik let udržoval v místě svého pracoviště, a proto dochází k rozvodu a Jason se stěhuje se svou matkou do Cheltenhamu. Před odjezdem ještě navštěvuje jezero, domek v lese i stařenu, která ho před rokem ošetřila. Sestra Julia ho nakonec povzbuzuje, aby nepřestával s psaním básní.

Třináct měsíců (v anglickém originále Black Swan Green) je čtvrtý semi-autobiografický bildungsroman od Davida Mitchella vydaný roku 2006, v roce 2007 pak s českým překladem Petry Diestlerové a doslovem Petra Matouška. Ve třinácti kapitolách sledujeme jeden rok (1982) v životě třináctiletého Angličana Jasona Taylora, který žije ve fiktivním městečku Black Swan Green a mimo tradičních problémů puberty se potýká i se zadrháváním a s ním spojenou šikanou. Kniha je protkána množstvím dobových odkazů, reflektuje anglická 80. léta a Mitchellovo dospívání coby nadaného básníka potýkajícího se s vadou řeči, rodinnými rozkoly a dopady hospodářské recese.

Der dreizehnte Monat (Originaltitel: "Black Swan Green") ist ein Roman des britischen Schriftstellers David Mitchell. Das Buch erschien erstmals am 2. April 2006 im Verlag Hodder & Stoughton, die deutsche Übersetzung erschien 2007 im Rowohlt Verlag.


Život.

Chris se narodil a prožil své dětství v severoanglickém městě Rotherham. Když mu bylo 11 let, odstěhoval se s rodinou do města Teignmouth v jihoanglickém hrabství Devon. Původně byl Christopher bubeník. Zatímco měl svou post-punkovou kapelu " Fixed Penalty", jeho budoucí (pro něj tehdy ještě neznámí) spoluhráči Matt Bellamy s Domem Howardem hráli ve své vlastní skupině. Po dvou letech opustil Mattovu a Dominicovu kapelu kytarista, a proto nabídli Chrisovi místo u nich. Ten zpočátku odmítal vzdát se bicích, avšak později se nechal přemluvit a přidal se k nim v pozici baskytaristy. Společně vytvořili rockovou kapelu "The Rocket Baby Dolls", kterou časem přejmenovali na dnešní Muse.  V současné době žije Chris v Teignmouthu společně se svou manželkou Caris.

Nástroje.

Chris již od založení kapely Muse vystřídal mnoho značek kytar. V počátcích používal baskytary od firmy "Warwick", později přešel ke značce "Pedulla" a v poslední době střídá kytary z dílen "Rickenbackera" a "Fendera", od kterého vlastní model Fender Jazz Bass. Mezi své oblíbené výrobce komba řadí firmu "Ampeg" a její model Ampeg SVT.  V období "Origin of Symmetry" nejvíce používal baskytaru značky "Pedulla", z nichž jeden model použitý v klipu k Plug In Baby byl dokonce vydražen ne eBayi. Na koncertech nikdy nevystoupí bez svých dvou zesilovačů "Marshall Bass State b150". Aby basové efekty byly co nejlepší, používá k jejich zesílení elektrická zařízení od firmy "Line 6" a kytarový pedál značky "Boss".  Na natáčení desky "Absolution" si vybral opět kytary "Pedulla", avšak do studia si s sebou vzal i svůj starší model od firmy "Warrwick" a na píseň Sing For Absolution použil kytaru Fender Jazz Bass. Na živé provedení skladby Stockholm Syndrome na Glastonburském festivalu si vzal model "Pedulla Rapture SB5", který po koncertě hodil z publika na pódium a následně do Dominicova basového bubnu.  Před natáčením alba "Black Holes and Revelations" téměř kompletně vyměnil svůj dosavadní kytarový arzenál. Nejvíce nyní preferuje kytaru "Rickenbacker 4003", nicméně svou dřívější Fender Jazz Bass používá pořád a dokonce si ji bere i na nové písně, hlavně na začátky skladeb Knights of Cydonia, Map of Problematique či Invincible. V písničkách na desce "Black Holes and Revelations" také hodně používá fuzzbox značky "Electro-Harmonix" a své vokály často zpívá přes vocoder, což je nejvíce znatelné ve skladbě Supermassive Black Hole.

Christopher Tony Wolstenholme, známý spíše jako jen Chris Wolstenholme (* 2. prosince 1978, Rotherham, Anglie) je baskytarista britské alternativní rockové kapely Muse. Kromě toho také ve skupině zpívá vokálový doprovod a někdy hraje na normální elektrickou kytaru. Dříve, než Morgan Nicholls začal hostovat u Muse, hrál Chris zároveň i na keyboard. V roce 2018 se Christopher Wolstenholme oženil s Caris Ball Wolstenholme

Christopher Tony „Chris“ Wolstenholme (2. Dezember 1978 in Rotherham) ist Bassist der britischen Rockband Muse. Auf dem sechsten Studioalbum "The 2nd Law" schrieb er die Songs "Save Me" und "Liquid State" und sang diese auch. In ihnen beschreibt er seinen Kampf mit dem Alkohol.


Životopis.

Narodila se a vyrostla v Sydney jako dcera zdravotní sestry Judy a architekta Harryho. Je Židovka a její otec pochází z Československa. Její bratr, Jake Stone, je hlavním zpěvákem skupiny Bluejuice. Její sestra, Elana Stone, se též živí jako hudebnice. Studovala na umělecké střední škole Newtown a na Národním institutu dramatických umění (NIDA).  S herectvím začala již v dětském věku, kdy získala role ve filmu "Já, jenom já" a v minisérii "Farma". Poté pracovala převážně v divadle, v roce 2008 získala dvě ceny Sydney Theatre Awards v kategoriích nejlepší nováček a nejlepší herečka ve vedlejší roli, za její výkon ve hře "The Kid". Též se objevovala v televizi v menších rolích v seriálech "All Saints" a "Spirited". V letech 2010 a 2011 hrála v inscenaci "The Diary of a Madman" a byla opět nominovaná na Sydney Theatre Awards pro nejlepší herečku ve vedlejší roli. V únoru 2011 s touto inscenací zavítala do New Yorku a poté ztvárnila hlavní role ve hrách "A Golem Story", "Summer of the Seventeenth Doll" a "Jak se vám líbí".  V prosinci 2011 se natrvalo přestěhovala do New Yorku a založila experimentální divadelní společnost. Po čtyřech měsících v New Yorku byla obsazena do seriálu Netflixu s názvem "Orange Is the New Black". Seriál pojednává o ženské věznici a Stone zde ztvárnila Lornu Morello, vězeňkyni z New Jersey. Tato role byla v její kariéře zlomová. První dvě série patřila mezi vedlejší postavy, od třetí byla povýšena mezi postavy hlavní.  V roce 2012 si vzala australského herce Dana Spielmana, se kterým žije v New Yorku.

Yael Stone (* 6. března 1985 Sydney, Austrálie) je australská divadelní a televizní herečka. Za své divadelní role získala dvě ceny Sydney Theatre Awards. Mimoto též ztvárnila Lornu Morello v seriálu "Orange Is the New Black".

Yael Stone (* 6. März 1985 in Sydney) ist eine australische Schauspielerin. Sie hat in mehreren australischen Theaterproduktionen mitgewirkt. Außerhalb des Theaters ist Ihre bekannteste Rolle die der Lorna Morello in der Netflix-Webserie "Orange Is the New Black".


Děj.

Do funkce M je po smrti bývalé šéfky uveden Mallory. James Bond se na základě posmrtné zprávy od bývalé šéfky M vydá na neoficiální misi do Mexika City. Tam zabije tři muže plánující teroristický útok během oslav Dne mrtvých v Mexiku a začne pronásledovat Marca Sciarru, jednoho z teroristů, který zůstal naživu. Honička vyvrcholí scénou ve vrtulníku, kdy James Bond ukradne Sciarrovi prsten opředený chobotnicí. Poté Sciarru při souboji zabije vykopnutím z vrtulníku. Mezitím se v Londýně odehrává boj o moc mezi M a C, šéfem zpravodajské služby, který podporuje myšlenku přidat se k tzv. "Nine Eyes“ - mezinárodní zpravodajské spolupráci bojující proti terorismu. C také věří, že program dvojité nuly je zastaralý, proto je Bond po návratu do Londýna stažen ze služby na dobu neurčitou.  Bond neuposlechne nařízení od M a vydá se do Říma, aby se mohl zúčastnit Sciarrova pohřbu. Ještě ten večer navštíví Sciarrovu vdovu Luciu, od které se dozví další informace o organizaci Spectre, jejímž členem byl i Marco Sciarra. Poté agent 007 pronikne na schůzku Spectre. Tam rozpozná hlavního šéfa celé organizace – Franze Oberhausera. Po chvíli je ale Bond odhalen a dává se na útěk. Při automobilové honičce ho pronásleduje Mr. Hinx, další kumpán skupiny Spectre. Bondova spolupracovnice Moneypenny svého kolegu informuje o Mr. Whitovi, bývalému členovi Quantum - dceřiné organizaci Spectre.  Agent 007 odjíždí do Rakouska, aby našel zmiňovaného Mr. Whita. Ten připouští rozčarování z organizace Quantum. Rovněž Bondovi říká, aby našel a ochránil jeho dceru, Dr. Madeleine Swann, která ho dovede do hlavního sídla Spectre. Jakmile Mr. White dořekne tato slova, spáchá sebevraždu. Bond se setká s doktorkou Swann v Hofflerově klinice. Po chvíli je unesena Hinxem. Bond ji však zachrání. Následně se oba dva setkají s Q, který odhalil fakt, že Sciarrův prsten má určité souvislosti s předchozími agenty Spectre – Le Chiffre, Dominic Greene a Raoul Silva.  Bond s doktorkou odjíždějí do města Tanger v Maroku. Cestu vlakem komplikuje opětovné setkání s Hinxem, který chce cestování Bondovi přinejmenším znepříjemnit. S doktorčinou pomocí jej přemůže. Po příjezdu do stanice jsou dopraveni do Oberhauserovy základny. Zde odhalí, že Spectre ovládá síť teroristických organizací po celém světě. Přitom využívá neomezený přístup k informacím shromažďovaných skupinou Nine Eyes. Bond je mučen, Oberhauser chce dosáhnout toho, aby oběť zbavil veškeré paměti. Agent se zachrání díky pomoci svých hodinek a také doktorky Swann. Následně utečou a vyhodí základnu do povětří.  Bond a Swann se vracejí do Londýna. Tam se setkávají s M, Billem Tannerem, Q a s Moneypenny. Hodlají zatknout C a ukončit program Nine Eyes. Doktorka Swann od Bonda odchází, nechce totiž být součástí špionážního života. Chvíli poté je unesena. Při cestě autem je unesen i James Bond. Mezitím se Q podaří zrušit program Nine Eyes a souboj mezi M a C končí usmrcením druhého zmíněného pádem z výšky, což zaviní jeho smrt. Když se Bondovi podaří zachránit se ze zajetí, ocitne se ve staré budově MI6 určené k demolici. Při snaze dostat se ven potká Blofelda (Oberhauser se nechal přejmenovat), který mu sdělí, že do výbuchu bomby zbývají tři minuty, takže může utéct a zachránit sám sebe, nebo se pokusit najít a zachránit Madleine Swann uvězněnou v téže budově. Na poslední chvíli Bond doktorku najde a utečou spolu ve člunu. Potom Bond sestřelí Blofeldův prchající vrtulník, jenž spadne na Westminsterský most. Zraněný Blofeld je zatčen. James Bond opouští most společně se Swann a po krátkém zastavení u Q odjíždějí v historickém modelu auta Aston Martin DB5.

Spectre je dvacátá čtvrtá filmová bondovka. Režisérem je stejně jako u předchozího filmu "Skyfall" Sam Mendes a hlavní roli počtvrté obsadil Daniel Craig. V dalších rolích se ve filmu objevují například Christoph Waltz, Monica Bellucci a Ben Whishaw. Film se odehrává na různých místech po celém světě, například v Mexiku, Římě či Rakousku. Premiéra se uskutečnila ve Velké Británii dne 26. října 2015, v České republice je film v kinech od 5. listopadu 2015.

Spectre ist ein britischer Agententhriller. Er ist der 24. Film aus der James-Bond-Filmreihe und der vierte Film mit Daniel Craig in der Titelrolle. Der Film knüpft an den Vorgängerfilm "" (2012) an und führt gleichzeitig die Handlung von "" (2006) und "" (2008) fort. Er feierte am 26. Oktober 2015 in London Weltpremiere und startete in Deutschland und der Schweiz am 5. November und in Österreich am 6. November 2015.


Osobní život.

Pochází ze slovenského města Kremnica, narodila se v roce 1953 do početné rodiny elektrotechnického inženýra Sekaje.  Jejím prvním trenérem lyžování byl v Kremnici československý olympionik z roku 1960, lyžař Rudolf Čillík. Po ukončení základní školy šla studovat elektrotechnickou průmyslovku do Liptovského Hrádku, kde závodila za místní klub Tesla. V roce 1970 se konalo mistrovství světa v klasickém lyžování v nedalekých Tatrách a tento šampionát ji motivoval v další práci. Začala spolupracovat s trenérem Jánem Húskou, pod kterým se v roce 1973 dostala do reprezentace Československa. Později jako stabilní členka reprezentace a především ženské štafety přešla do Jablonce nad Nisou, kde jí vedl Bohuslav Rázl a Zdeněk Ciller.  Po ZOH v Innsbrucku 1976 se vdala za kolegu lyžaře Jaroslava Svobodu, se kterým má dceru Lucii. Po jeho emigraci se s ním rozvedla a po ukončení aktivní kariéry se vdala za sportovce a trenéra Karla Soukala, se kterým má dceru Gabrielu, olympijskou medailistku v biatlonu.  Žije v Jablonci nad Nisou, kde až do odchodu do důchodu působila jako trenérka lyžování a posléze biatlonu na Gymnáziu Dr. Antona Randy.

Sportovní kariéra.

Hned ze svého prvního Mistrovství světa 1974 ve Falunu si přivezla cenný kov (bronz) ze štafety, ve které běžela druhý úsek. Za dva roky reprezentovala Československo na olympijských hrách v rakouském Innsbrucku a stabilní členkou reprezentace zůstala až do poloviny 80. let. V roce 1984 získala se štafetou žen (3. úsek) na Zimních olympijských hrách 1984 v Sarajevu svoji stříbrnou medaili. Po skončení aktivní kariéry po roce 1985 u sportu zůstala jako trenérka lyžování.  Po rozdělení Československa v roce 1993 si zvolila české státní občanství, ale k jejím sportovní úspěchům se hlásí slovenská strana.

Gabriela Soukalová (* 27. února 1953 Kremnica), rozená Sekajová, rozvedená Svobodová, je bývalá československá běžkyně na lyžích. Je držitelkou stříbrné medaile ze štafetového závodu ze ZOH v Sarajevu 1984 a matkou biatlonistky Gabriely Koukalové.

Gabriela Svobodová-Sekajová (* 27. Februar 1953 in Kremnica, Banskobystrický kraj) ist eine ehemalige Skilangläuferin, die für die Tschechoslowakei startete. Svobodová trat erstmals 1974 international in Erscheinung, als sie mit ihren Staffelkolleginnen Alena Bartošová, Miroslava Jaškovská und Blanka Paulů Bronze bei der Nordischen Ski-WM gewann. In den Jahren 1978, 1982 und 1985 trat sie ebenfalls bei der Ski-WM an. Ihr bestes Resultat war dabei Platz 13 über 10 Kilometer 1982. In den Staffelrennen erreichte sie zwei Mal den fünften Rang (1982, 1985).