Život.

Škola a výcvik.

Základní odborné vzdělání získal v Massachusettském technologickém institutu. Pak následoval roční výcvik u amerického vojenského letectva a další čtyři roky byl pilotem. Po čase se vrátil ke studiu na stejné škole, zakončil jej disertační prací o záření stratosféry. Pak zůstal pracovat v institutu v Massachusetts v laboratoři experimentální astronomie. A znovu se vrátil k vojenskému letectvu, aby se 8. října 1963 stal členem třetí skupiny amerických kosmonautů. V té době měl nalétáno 1700 hodin. Po tříletém intenzivním výcviku byl 21. března 1966 jmenován do záložní posádky prvního Apolla. Pak znovu do Apolla 503, i tento program byl zrušen. Dočkal se ve svých 34 letech.

Lety do vesmíru.

Odstartoval v lodi Apollo 9 z kosmodromu na mysu Canaveral na jaře roku 1969 společně s kosmonauty Jamesem McDivittem a Davidem Scottem. Russel zde měl funkci pilota měsíčního modulu. Cílem letu bylo prověřit manévrovací schopnosti měsíčního modulu za letu kolem Země, což se povedlo. Po 241 hodinách a 151 obletech Země v pořádku přistáli v kabině lodi za pomocí padáků na hladině oceánu. Cesta na Měsíc byla připravena..

Následovalo po letu.

Několik dalších let zůstal ve výcviku, byl jmenován členem záložní posádky pro orbitální laboratoř Skylab 2. Po ukončení programu Skylab zůstal v NASA, věnoval se zde problematice využití kosmických letů pro Zemi. V roce 1976 byl odtud uvolněn, aby vykonával funkci vědeckého poradce guvernéra státu Kalifornie. Je ženatý a má pět dětí. Používal přezdívku Rusty. V září 2007 se zúčastnil ve skotském Edinburghu setkání (XX.světový kongres Association of Space Explorers), kde bylo 70 kosmonautů světa. Je stále veřejně činný.

Russell Louis Schweickart (* 25. říjen 1935, Neptune, New Jersey, USA), je pilot, vědec, kosmonaut USA, dříve zapojený do programu Apollo.

Russell Louis „Rusty“ Schweickart (* 25. Oktober 1935 in Neptune, New Jersey) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Astronaut und nahm an der Apollo-9-Mission als Pilot der Mondlandefähre teil.


Život.

Rodina.

Pocházel z vlivné a rozvětvené šlechtické rodiny Lichtenštejnů. Jeho otec byl František de Paula z Lichtenštejna (1802-1887) a matka Julia Potocki (1818-1895). Jeho bratr byl politik Alfréd z Lichtenštejna (1842-1907). Jeho bratranec byl panující kníže Jan II. (1840-1929).  Princ Aloys z Lichtenštejna v roce 1878 ovdověl. Znovu se oženil a jeho ženou se stala 30. května 1890 Hanna, dcera dvorního stříbrníka Josefa Carla Klinkosche. Hanna z Lichtenštejna (* 1848) zemřela 31. ledna 1925 ve svém bydlišti v Badenu u Vídně a je pohřbena na Badenském hřbitově Svaté Heleny.

Mládí, studium a diplomatická kariéra.

Vystudoval práva na Vídeňské univerzitě. Roku 1868 nastoupil do Rakousko-uherské armády, ale již následujícího roku se stal diplomatem. Od roku 1870 pracoval na vyslanectví v Mnichově. V roce 1871 byl přesunut na diplomatickou misi do Londýna. Zde se poprvé setkal se sociální otázkou a navázal kontakty s křesťanskými sociálními reformátory. Od roku 1872 pak působil jako diplomat v Berlíně. Zde ho ovlivnilo téma sporu církve a státu v tehdejším Německém císařství. Svou diplomatickou službu ukončil roku 1873 jako legační tajemník.

Nástup do politiky.

Následně se věnoval veřejnému a politickému životu v Rakousku-Uhersku. Navázal kontakt se sociálním reformátorem Karlem von Vogelsangem (1818-1890) a angažoval se v katolickém hnutí.  V roce 1878 dodatečně nastoupil do Říšské rady (celostátní zákonodárný sbor), kde reprezentoval velkostatkářskou kurii v Salcbursku. Poslanecký slib složil 22. října 1878. V parlamentu se rychle stal jedním z předáků německorakouské konzervativní pravice. Na sjezdu konzervativců v Linci roku 1880 podporoval sjednocení pravice, která pak po následující dekádu tvořila silnou provládní složku v rámci takzvaného "železného kruhu pravice" (vláda Eduarda Taaffeho). Mandát obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1879, kdy byl tentokrát zvolen za kurii venkovských obcí ve Štýrsku, obvod Hartberg, Weiz atd.  V Říšské radě spolu s ním zasedal i jeho bratr Alfred z Lichtenštejna. Oba v listopadu 1881 utvořili sněmovní frakci nazvanou Liechtensteinův klub (oficiálně Klub středu), která podobně jako Hohenwartův klub působila na konzervativní pravici, ale měla více katolické, centristické, sociálně reformní zabarvení.  Odmítl zároveň návrhy sociálních demokratů na spojení, třebaže si i nadále udržoval kontakty s představiteli socialistického dělnického hnutí. Jako vlivný provládní politik se zasadil o sociální legislativu zaměřenou na zlepšení životních a pracovních podmínek dělnictva. Byl proto nazýván Rudým princem ("Roter Prinz"). Stále pokračoval v poslanecké dráze. Zvolen byl i ve volbách do Říšské rady roku 1885 (za týž volební obvod a kurii ve Štýrsku jako v předchozím funkčním období.

Přestup ke křesťanským sociálům.

Stále si udržoval své katolické, konzervativní hodnoty v duchu papeže Lva XIII. (1810-1903). V roce 1888 navrhl školskou reformu, která obnovovala konfesijní charakter předlitavského školství a částečně revidovala liberální reformy z 60. a 70. let. Čelil za to kritice levice. V souvislosti s touto polemikou prodělal politický posun. Na schůzi Říšské rady 3. prosince 1889 oznámil rezignaci na poslanecký mandát. Do Říšské rady se pak vrátil ve volbách roku 1891, nyní ovšem nikoliv za alpské konzervativní volební obvody, nýbrž za městskou kurii ve Vídni (XVI. – XIX. městský okres). Zároveň přestoupil k rodící se Křesťansko-sociální straně Karla Luegera (1844-1910), která byla antisemitsky a populisticky orientovaná, ale zároveň kombinovala katolické hodnoty se sociálním reformismem. Patřil mezi několik prvních poslanců této nové politické formace, jejíž vliv v následujícím období rostl. V roce 1896 byl za tuto stranu rovněž zvolen do Dolnorakouského zemského sněmu (od roku 1906 zde zastával post zemského maršálka, předsedy zemského sněmu). Na Říšské radě obhájil za křesťanské sociály post ve volbách roku 1897 (městská kurie, XVI.-XIX. vídeňský okres) a poslancem zůstal za stejný volební obvod i po volbách roku 1901.  Na počátku 20. století patřil spolu s Karlem Luegerem a Albertem Gessmannem k hlavním politikům Křesťansko-sociální strany a strůjcům jejích mimořádných volebních úspěchů. Výrazně se to projevilo při volbách do Říšské rady roku 1907, po nichž křesťanští sociálové uzavřeli dohodu s německorakouskými klerikály a vznikl tak jednoznačně nejsilnější parlamentní klub. Aloys z Lichtenštejna jako dlouhodobý zastánce integrace katolických sil tento vývoj aktivně podporoval a dokonce zamýšlel vybudovat nadnárodní celorakouskou stranu tohoto typu, která by zahrnula i podobně smýšlející voliče neněmeckých etnik. Úspěch katolického tábora roku 1907 byl významný i vzhledem k faktu, že šlo o první volby podle všeobecného a rovného volebního práva (bez kurií a váženého voličského hlasu). Sám Aloys z Lichtenštejna byl v těchto volbách opětovně zvolen (za 29. volební obvod v Dolních Rakousích) a usedl pak v jednotném parlamentním klubu "Křesťansko-sociální sjednocení". Na Říšské radě zasedal až do konce funkčního období, tedy do roku 1911.  Když roku 1910 zemřel Karl Lueger, stal se Aloys z Lichtenštejna novým předsedou Křesťansko-sociální strany. Ve volbách do Říšské rady roku 1911 ale strana neuspěla a Lichtenštejn neobhájil poslanecký mandát. Roku 1911 byl povolán do Panské sněmovny (jmenovaná horní komora Říšské rady), ale z důvodu onemocnění se stále více stahoval do pozadí.

Závěr života.

Během první světové války zastával bezpodmínečně vlastenecké, prohabsburské a provládní stanovisko. Snažil se o založení nového politického listu "Die Monarchie" (později "Das Neue Reich"). Koncem války rezignoval na předsednický post ve straně i na pozici zemského maršálka v Dolních Rakousích.  Zemřel ve Vídni roku 1920. Je pochován v čestném hrobu na Vídeňském ústředním hřbitově (skupina 32 A, číslo 54).  + četné články v časopisech

Aloys František z Lichtenštejna (německy "Aloys Franz Prinz von und zu Liechtenstein", 18. listopadu 1846, Vídeň – 25. března 1920 tamtéž) byl rakouský šlechtic z rodu Lichtenštejnů a rakousko-uherský, respektive předlitavský konzervativní politik, zastánce sociálních reforem, později předák Křesťansko-sociální strany. Pro své zlepšení podmínek dělnictva byl nazýván "Rudým princem" ("Roter Prinz").

Aloys Prinz von und zu Liechtenstein (* 18. November 1846 in Prag; † 25. März 1920 in Wien) war ein österreichischer Politiker und Sozialreformer.


Děj.

M, šéf britské tajné služby Secret Intelligence Service, pověří Jamese Bonda, aby se s vysokými sázkami utkal v Baccaratu s mužem přezdívaným Le Chiffre, zkrachovalým pokladníkem odborového svazu ovládaného sovětskou organizací SMĚRŠ. Součástí Bondova krytí coby jamajského bohatého playboye je i Vesper Lynd, osobní asistentka šéfa sekce S (pro "Soviet Union", Sovětský svaz), která je Bondovi přidělena jako jeho společnice. Americká zahraniční tajná služba Central Intelligence Agency (CIA) a francouzská Deuxieme Bureau rovněž posílají na místo své agenty, aby zde působili jako pozorovatelé. Hra se brzy změní v silnou konfrontaci mezi Le Chiffrem a Bondem. Le Chiffre vítězí v prvním kole a Bond přichází o všechny své zdroje, které měl použít k poražení svého protivníka. Zatímco Bond přemýšlí, jak svému nadřízenému M oznámí svůj neúspěch a porážku, předává mu Felix Leiter, agent CIA, obálku s penězi a s vepsanou poznámkou: „Pomoc v rámci Marshallova plánu. Třicet dva miliony franků. S uctivým pozdravem USA.“ Hra tedy může pokračovat, i přes pokusy jednoho z Le Chiffrových lidí o odstranění Bonda. Le Chiffre nakonec s Bondem prohrává a přichází o osmdesát milionů franků, které však patří SMĚRŠ.  Le Chiffre se v zoufalství snaží získat zpět své peníze. Právem se obává o svůj život. Unáší Vesper a posléze také mučí samotného Bonda. Vyhrožuje Bondovi, že pokud nedostane své peníze zpět, nechá jak jej tak Vesper zabít. Během mučení se na scéně objevuje agent - nájemný vrah, kterého poslal SMĚRŠ, a zabíjí Le Chiffra odplatou za prohrané peníze. Bonda však agent nezabije s tím, že nemá žádné rozkazy, aby tak učinil. Nicméně však Bondovi vyryje na ruku znamení, aby agenti SMĚRŠ v budoucnu poznali, s kým mají tu čest a mohli Bonda identifikovat jako britského agenta.  Vesper navštěvuje každý den v nemocnici zotavujícího se Bonda. James si postupně uvědomuje, že se do Vesper zamiloval, dokonce začíná uvažovat o vystoupení z tajných služeb a o trvalém svazku s Vesper, s kterou by chtěl vést poklidný a bezpečný život. Když je Bond propuštěn z nemocnice, přebývá s Vesper v poklidném penzionu, kde se z nich stávají milenci. Jednoho dne uvidí tajemného muže jménem Gettler, který Jamese a Vesper sleduje, což Vesper velice znepokojí. Následujícího rána Bond zjišťuje, že Vesper spáchala sebevraždu. Zanechala však Bondovi dopis, ve kterém vysvětluje, že byla proti své vůli dvojitou agentkou ve službách sovětského ministerstva vnitra. Organizace SMĚRŠ unesla jejího polského milence, bývalého člena Royal Air Force (RAF), který po válce pracoval pro Brity, ale byl zajat v rodném Polsku při výkonu služby. Během mučení vyzradil svou milou, která byla prostřednictvím jeho zajetí vydírána, aby spolupracovala a nakonec podkopávala Bondovu misi, včetně předstírání vlastního únosu. Posléze se Vesper pokusila s Jamesem začít nový život, neboť se do něho rovněž zamilovala, ale poté, co uviděla ruského agenta, který jim byl na stopě, uvědomila si, že svým nepřátelům a vlastní tíživé minulosti nikdy neunikne. Setrvání s Bondem by pouze ohrožovalo jeho život a přivedlo by ho do nebezpečí, což nebyla Vesper ochotna připustit. Bond informuje velení o Vespeřině dvojité identitě chladným prohlášením svému kontaktu: „Ta čubka už je po smrti.“

Koktejl Vesper.

Ve filmech s Jamesem Bondem často hlavní hrdina pije martini a svou objednávku koktejlu provází slovy "Protřepat, nemíchat!" Originální recept na Bondův koktejl je popsán Ianem Flemingem v této knize.

Casino Royale je román britského spisovatele Iana Fleminga, první ze série o fiktivním tajném agentovi Jamesi Bondovi. Agent s označením 007 má za úkol zneškodnit pokladníka francouzského svazu a zároveň nebezpečného a geniálního ruského agenta Le Chiffra tím, že ho porazí v kartách u bakaratového stolu a tím na něj přivolá odplatu SMĚRŠ, odnože KGB.

Casino Royale ist das erste Buch der James-Bond-Reihe vom britischen Autor Ian Fleming. Der Roman wurde 1953 veröffentlicht und spielt im Jahr 1951.


Nebezpečí.

Válec pod jezem se může stát smrtelnou pastí – nejčastěji pro vodáky sjíždějící jez a pro osoby koupající se pod jezem nebo nacházející se v jeho blízkosti. Voda pod jezem je plná vzduchových bublin (má nižší vztlak), takže se v ní obtížně plave. Hlavní proud stékající po hraně jezu strhává topícího se pod vodu. Zpětný proud válce zase znemožňuje odplavat pryč po hladině. Kromě utonutí hrozí i podchlazení a úraz nebo dokonce smrt utlučením. Ve válci může uvíznout nejen člověk, ale i sportovní plavidlo, které se zpravidla proudem vody z jezu převrátí. Jsou známé i případy, kdy ve válci uvízl raft, nepřevrátil se, ale posádka přesto nebyla schopná pádlováním překonat zpětný proud.

Závislost na vodním stavu.

Charakter proudění vody silně závisí nejen na tvaru překážky (spádové desky jezu), tvaru podjezí a výši hladiny pod překážkou, ale také na vodním stavu. Na řadě českých jezů za malé vody přes hranu neteče žádná nebo téměř žádná voda, a válec se tak nemůže vytvořit. Za střední vody se již válec vytvořit může, ale obvykle nemá ani zdaleka takovou sílu, aby ohrozil člověka. Řada vyhlášených nebezpečných jezů, vyzdobených pomníčky utonulých vodáků, proto je za středního vodního stavu sjízdná téměř bez jakéhokoli rizika. Nezbytná je pouze prohlídka jezu před sjížděním a schopnost správně odhadnout sílu proudění, obojí však může být problém u začínajících vodáků. Za vysokého vodního stavu bývají tyto jezy nesjízdné a nebezpečné a to i při malém rozdílu hladin nad a pod jezem. V případě extrémních povodní se mohou hladiny dokonce vyrovnat a válec pod jezem nevznikne.

Záchrana z válce.

Záchrana s pomocí.

Nemá smysl, aby pro tonoucího skočila do vývařiště další osoba, neboť by tonoucímu nepomohla a jen ohrozila sama sebe. Obvykle je záchrana z válce vedena ze břehu pomocí házečky, přivázaného záchranného kruhu nebo lana. Před hozením je nezbytné navázat s tonoucím vizuální kontakt. Pomoc může být poskytnuta z jiné lodi z prostoru pod jezem. V obou případech hrozí pád nebo vtažení zachránce do válce a proto by měl být vždy jištěn.  Pomoci může i shora poslaná přivázaná prázdná nafukovací loď. Je-li tonoucí blízko břehu, lze mu podat pádlo, delší tyč, žebřík a podobně.  Při vytahování tonoucího s pomocí zachránce bývá tažení ke břehu snazší než směrem po proudu, neboť není třeba bojovat se silou válce. Na druhou stranu je třeba předejít tomu, aby tonoucí byl vtažen pod přepadávající vodu, což může způsobit jeho opětovné tonutí a následné puštění házečky.  Je možné, že vodní válec tonoucího po nějaké době „pustí“ – pro tento případ je vhodné, aby zachránci vytvořili v řece pod jezem rojnici a tak mohli tonoucího zachytit a co nejdříve začít s oživováním.

Sebezáchrana.

Pokud tonoucí nemůže spoléhat na pomoc jiné osoby, musí se pokusit o záchranu vlastními silami.  V případě silných válců se nedoporučuje plavat po hladině směrem od jezu a pokoušet se překonat sílu zpětného proudu.  Doporučuje se plavat válcem napříč (zhruba v polovině vzdálenosti mezi přepadem jezu a koncem vývaru) směrem k některému břehu, kde válec obvykle nemá takovou sílu, a také případná záchrana ze břehu je blíže. Případně najít slabé místo válce (válec může cyklicky „pulsovat“ – měnit tvar).  Spornou možností je pokus podplavat válec podle dna (někdy je možné si pomoci odrazem nohama od konstrukce jezu). Pravděpodobnost úspěchu je silně závislá na konkrétní situaci, stavu vody, jezu a podjezí. Velkým rizikem tohoto způsobu záchrany je možnost dezorientace, úrazu nebo zachycení o předmět pod vodou (kámen, traverza a podobně). Nepříjemná je i nutnost opustit ve válci uvězněné plavidlo. Vodák si tak v případě neúspěchu velmi komplikuje jiné možnosti záchrany.  Není vhodné zbavovat se ve válci plovací vesty. Vesta chrání před utlučením a do jisté míry před prochladnutím. Pokud tonoucí upadne do bezvědomí, často se stane, že jej jez po nějaké době „pustí“; pokud má nasazenou vestu, je mnohem pravděpodobnější, že bude včas nalezen a zachráněn.

Umělý vodní válec.

Vodní válce ovšem mohou být vytvořeny člověkem zcela cíleně, například při stavbě umělých závodních tratí pro účely závodů ve sportovní disciplině kanoistika na divoké vodě (olympijský sport).

Vodní válec je druh turbulentního proudění, které vzniká u překážky ve vodním toku. Velmi nebezpečný může být válec pod jezem.

Als Wasserwalze bezeichnet man eine spezielle, bei fließenden Gewässern wie Bächen und kleinen Flüssen entstehende Strömung des Wassers, die insbesondere in Gebirgen immer wieder zu lebensbedrohlichen Situationen und auch Todesfällen führt. Dabei kommt es an der Wasseroberfläche zur Rückströmung. Die Wasserwalze ist eine Form des hydraulischen Sprungs (auch Wechselsprung), wie sie bei hohen Froude-Zahlen auftritt.


Dětství a počátky kariéry.

Jonathan Michael Richman se narodil dne 16. května 1951 ve městě Natick (nedaleko Bostonu) v americkém státě Massachusetts. Jeho matka byla učitelka pro nápravu čtení, zatímco její manžel, Jonathanův otec, pracoval jako obchodní cestující. Jeho rodičům se později narodil další syn. Od dětství se věnoval kreslení a zpočátku si, až bude dospělý, přál být malířem. Počínaje rokem 1962 se značně zajímal o rokenrollovou hudbu. V roce 1965 se začal učit hrát na klarinet, u něhož zůstal po dobu tří let. Již v roce 1966 ke klarinetu přidal otcem koupenou akustickou kytaru. Průlom v jeho hudebním vnímání znamenal rok 1967, kdy v rádiu uslyšel píseň newyorské experimentální rockové skupiny The Velvet Underground, jejíž album "The Velvet Underground & Nico" si brzy pořídil. Nedlouho poté začal Richman přispívat kresbami a recenzemi do různých místních časopisů, konkrétně "Fusion" a "Vibrations". Jedním z jeho textů byla recenze právě alba "The Velvet Underground & Nico". Rok 1967 pro Richmana rovněž znamenal zahájení své kariéry ve smyslu vystupování na veřejnosti. V té době již hrál na elektrickou kytaru, kterou mu spolu se zesilovačem opět pořídil jeho otec. Zajímavostí bylo, že Richman v té době používal výhradně dvě kytarové struny (později se naučil používat i další).  Při tvorbě svých prvních písní se inspiroval cestami, které občas podnikal se svým otcem, který jezdil jako obchodní cestující za prací. Inspiroval se například silnicemi, restauracemi a jinými místy, kde se cestou zastavovali. Jednou z jeho tehdy vzniklých písní je například „Howard Johnson“, inspirovaná stejnojmenným řetezcem restaurací. Počínaje létem roku 1967 vystupovala kapela The Velvet Underground často v Bostonu. Richman byl stálým návštěvníkem jejích koncertů a se členy se dokonce seznámil. Jeden z členů kapely, kytarista a baskytarista Sterling Morrison, později řekl, že „kdyby měla [kapela] The Velvet Underground chráněnce, byl by to Jonathan.“ Úspěchu se mu dostalo také ve chvíli, kdy se při jednom koncertu stal předskokanem. V roce 1969, ve svých osmnácti letech, dokončil středoškolské studium a konečně se mohl odstěhovat do New Yorku, po čemž již léta toužil. Zde zpočátku bydlel u Steva Sesnicka, manažera The Velvet Underground, v jehož bytě přespával na pohovce.

Kariéra.

The Modern Lovers.

V New Yorku zpočátku pracoval například jako kurýr pro časopis "Esquire" či jako pomocný číšník v klubu Max's Kansas City. Stále se však snažil rozjet kariéru hudebníka. Jednoho dne například vylezl na střechu Hotelu Albert s kytarou a zesilovačem a zpíval své písně pro lidi, kteří chodili po ulici o osm pater níže. Richmanovo vystoupení zastavila policie, on se však včas vytratil. Nadále se mu však nedařilo prosadit a v létě roku 1970 se vydal na cestu po Evropě, odkud se po čase vrátil zpět do Bostonu. Namísto pokračování v sólovém hraní se Richman rozhodl sestavit kapelu. Prvním, koho do ní zlákal, byl kytarista a v minulosti jeho soused John Felice, nedlouho po něm se přidali bubeník David Robinson a baskytarista Rolfe Anderson. Sestava kapely se na jaře 1971 ustálila na Richmanovi, Robinsonovi, Erniem Brooksovi (baskytara) a Jerrym Harrisonovi (klávesy). Předtím, než se Richman začal živit hudbou, pracoval v Bostonu jako řidič taxi. V letech 1972 až 1973 kapela odehrála dlouhou řadu koncertů a absolvovala také několik nahrávacích frekvencí pro vydavatelství Warner Bros. Records. Produkčně se na většině nahrávek podíleli buď John Cale (bývalý člen The Velvet Underground) nebo Kim Fowley. V prosinci 1973 z kapely odešel David Robinson. Richman tou dobou rovněž nahrál několik sólových nahrávek, které existují pouze na acetátové desce. Svůj poslední koncert kapela, nyní s novým bubeníkem, odehrála v únoru 1974.  Dne 24. února 1974 nahrál Richman duet s Maureen Tuckerovou ze skupiny The Velvet Underground v podobě písně „“. Na nahrávce dále hráli klávesista Willie Alexander, baskytarista Walter Powers, kytarista George Nardo a bubeník Jim Wilkins. Nahrávka však v té době nevyšla a v archivu zůstala až do roku 1980. Hudební průmysl pro Richmana zpodobňoval chamtivost, drogy a veškerou negativitu a on byl opakem, nechtěl s tím mít nic společného. Tehdy tedy vystupovat sólově, a to často pro děti v nemocnicích a školách. Nově kromě kytary hrál také na malé perkusní nástroje. Koncem roku 1974 byl zkontaktován společností Beserkley Records, zda by nenahrál nějaké písně pro nově vznikající kompilaci různých umělců s názvem "Beserkley Chartbusters". Richman přispěl čtyřmi písněmi, na nichž jej doprovázeli místní hudebníci. Nahrávky vznikaly v Kalifornii, kde tehdy vystupovala zpěvačka Patti Smith ve svém triu s Lennym Kayem (kytara) a Richardem Sohlem (klávesy). Jelikož neměli bubeníka, při jednom koncertu se k nim údajně přidal Richman coby hráč na bicí. Stal se tak vůbec prvním bubeníkem, který hrál ve skupině Patti Smith Group. Následně se vrátil na východní pobřeží a odehrál čtyři koncerty v newyorském The Kitchen. Nyní měl dočasnou doprovodnou kapelu, v níž jej doprovázeli navrátivší Ernie Brooks a dále Andy a Jonathan Paleyovi. Na rozdíl od kapely The Modern Lovers však nyní hrál akusticky. Později, když byl opět na západním pobřeží, vystupoval například za doprovodu členů kapely The Rubinoos.  Počátkem roku 1976, opět doma v Bostonu, se Richman rozhodl dát dohromady novou kapelu. Jedním z členů se stal bubeník David Robinson, dalšími pak Curly Keranen na baskytaru a Leroy Radcliffe na kytaru. Kapela v této sestavě ještě v roce 1976 vydala své první album "Jonathan Richman and the Modern Lovers". Nová kapela tvořila spíše doprovod pro Richmana a nešlo o plnohodnotnou kapelu, některé písně na albu nahrál sám Richman pouze s akustickou kytarou. Tou dobou rovněž vyšly demonahrávky původních The Modern Lovers z roku 1972. Nová kapela, jejíž sestava se několikrát proměnila, vydala další dvě alba a odehrála i řadu koncertu ve Spojeném království. Roku 1979 se rozpadla. Následně Richman vystupoval sólově a občasně také nahrával nové písně, avšak pořízené nahrávky nevydával. Roku 1980 sestavil nové The Modern Lovers. S kapelou odehrál řadu koncertů a v roce 1983 vydal album "Jonathan Sings!". V době jeho vydání rovněž začal mít milostný vztah s Gail Clook, s níž se poprvé setkal již roku 1973. Na jaře 1985, kdy již byli nějaký čas manželé, se jim narodila dcera Jenny. Později kapela Jonathan Richman and the Modern Lovers vydala další alba a vystupovala v různých sestavách, ke konci v triu. Rozpadla se roku 1988.

Sólová kariéra.

Již před rokem 1988 vystupoval Richman v různých obdobích sólově, na některých albech vydaných pod názvem Jonathan Richman and the Modern Lovers se rovněž nachází čistě sólové písně. Rokem 1988 však definitivně zahájil vydávání alb a vystupování výhradně pod svým jménem. Své první album, které dostalo název "Jonathan Richman" a produkoval jej jeden z členů poslední sestavy The Modern Lovers (Brennan Totten), vydal v roce 1989. S výjimkou dvou písní nahrál Richman celé album sám s kytarou. Původně tomu tak být nemělo. Vzniklo totiž dostatečné množství materiálu, které by naplnilo celé album, a to ve spolupráci s baskytaristou Curlym Keranenem a bubeníkem Ronem Wilsonem. Na výsledné album se však dostaly pouze dvě písně, na nichž tito dva hudebníci hráli. Netrvalo dlouho a Richman byl opět ve studiu (nyní za doprovodu řady dalších hudebníků), kde nahrál své další album "Jonathan Goes Country" (1990). Navzdory názvu nejde přímo o typickou country hudbu, spíše o kombinaci Richmanova klasického stylu s tímto žánrem. Kromě autorských písní deska obsahuje také několik coververzí. Již roku 1991 vydal svou třetí sólovou desku, album s názvem "Having a Party with Jonathan Richman". Na albu se vrátil zpět k čistě sólovému hraní pouze za doprovodu vlastní kytary. Následovala řada koncertů, a to jak v USA, tak opět i v Evropě. Roku 1992 vydal své čtvrté sólové album "I, Jonathan". Album obsahuje mimo jiné píseň „Velvet Underground“, která je poctou stejnojmenné skupině a Richman v ní dokonce zahrál část její skladby „Sister Ray“.  Produktivita pokračovala i nadále, a již roku 1994 Richman přišel s další deskou, nazvanou "¡Jonathan, te vas a emocionar!". Ta obsahuje převážně nové verze starších písní, ale s tím rozdílem, že celé album je zpíváno ve španělštině. V roce 1994 hrál v písni „Ensenada“ ze sólového alba Ernieho Brookse s názvem "". Téhož roku na podzim Richman stihl nahrát další desku, která následně vyšla v květnu 1995 pod názvem "You Must Ask the Heart". Kromě autorských písní deska obsahuje také coververze, například písně „The Heart of Saturday Night“ od Toma Waitse. Rok 1995 znamenal pro Richmana první spolupráci s bubeníkem Tommym Larkinsem, který jej následně doprovázel na většině koncertů v následujících dekádách. Přestože i později vystupovali občas s dalšími hudebníky jako celá kapela, hráli převážně v duu. Roku 1996 Richman hostoval (na kytaru) na desce "Paris in April" zpěvačky April March. Toho roku rovněž vyšlo jeho další sólové album "Surrender to Jonathan". Album produkoval Andy Paley, který s Richmanem hrál v osmdesátých letech v rámci The Modern Lovers. V roce 1998 Richman složil hudbu k filmu "Něco na té Mary je". Spolu s Larkinsem má Richman také ve filmu malou roli. Stejní tvůrci stáli rovněž za snímkem "Kingpin", v němž Richman zahrál dvě své písně v barové scéně. Neustupoval ani v albové produktivitě a vydal své další album "I'm So Confused" (1998), jehož producentem byl Ric Ocasek.  S dalším albem, které dostalo název "Her Mystery Not of High Heels and Eye Shadow", Richman přišel roku 2001. Na jeho produkci se tentokrát podílel Niko Bolas. Kromě anglicky zpívaných písní obsahuje deska také čtyři písně ve španělštině. Nachází se zde také instrumentální písně. Roku 2001 vydala společnost Vapor Records na DVD záznam z Richmanova koncertu (duo s Larkinsem) pod názvem "Take Me to the Plaza". Další studiové album, nazvané "Not So Much to Be Loved as to Love", následovalo o necelé dva roky později. Roku 2003 se Richman podruhé oženil. Jeho manželkou se stala Nicole Montalbano. Roku 2007 Richman složil hudbu k filmu "Revolution Summer" a vydal stejnojmenné soundtrackové album – svou vůbec první výhradně instrumentální desku. Již v dubnu následujícího roku vyšlo Richmanovo jedenácté sólové album "Because Her Beauty Is Raw and Wild". Ještě v prosinci 2008 vydal další desku "¿A qué venimos sino a caer?", která obsahuje převážně písně ve španělštině, ale nechybí ani angličtina a nově i francouzština a italština. V roce 2009 spolu s Larkinsem produkoval album "Skitter on Take-Off" zpěváka Vica Chesnutta (oba na něm rovněž hráli). Další sólové album "O Moon, Queen of Night on Earth" vydal v listopadu 2010 a až do roku 2016, kdy vyšla deska "Ishkode! Ishkode!", se od vydávání alb odmlčel. Nadále však vydatně koncertoval (v duu s Larkinsem). V roce 2017 se k nim při jednom vystoupení jako host přidal Jerry Harrison (harmonium) z klasické sestavy The Modern Lovers. Během roku 2018 došlo na vydání dalšího alba s názvem "SA". Coby host na něm vystupoval Jerry Harrison.

Styl.

Richman píše jednoduché a minimalistické písně, používá v nich skromný jazyk a sporé melodie. Například novinář Ben Greenman popsal jeho psaní písní jako „dětinské“ a „náladové“. Sám uvedl, že své písně ve skutečnosti nepíše, ale vytváří.

Odkaz.

Kritik Chris Colin označil Richmana za „kmotra punku“. Jeho tvorbou byla ovlivněna řada skupin a hudebníků, například Gordon Gano, Jens Lekman a Pavement. Jeho písně nahrála dlouhá řada hudebníků z různých žánrů. Mezi hudebníky patří například Joan Jett, John Cale a David Bowie, mezi skupiny Sex Pistols, They Might Be Giants a Siouxsie and the Banshees. Anglická kapela The Rockingbirds nahrála píseň „Jonathan, Jonathan“ k Richmanově poctě. Roku 2001 vyšlo tributní album s názvem "If I Were a Richman", jenž obsahuje Richmanovy písně v podání různých umělců. Jeho písně byly použity v řadě filmů, mezi něž patří například "Podporujte akademii" (1980), "Basquiat" (1996) a "Baby Driver" (2017).

Jonathan Richman (* 16. května 1951 Natick, Massachusetts, USA) je americký zpěvák a kytarista. S veřejným vystupováním začal v roce 1967. Značný vliv na něj tehdy měla experimentální rocková skupina The Velvet Underground, jejíž koncerty mnohokrát navštívil. V roce 1970 založil rockovou skupinu The Modern Lovers, která pořídila několik demonahrávek, ale již v únoru 1974 se rozpadla. V roce 1976 byly vydány některé její demonahrávky na albu "The Modern Lovers", většinu z nich produkoval John Cale z The Velvet Underground. Richman v roce 1976 dal dohromady novou skupinu, která vystupovala a vydávala alba pod názvem Jonathan Richman and the Modern Lovers. Na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let vystupoval sólově, později však zase začal hrát s kapelou. Po roce 1988 vystupoval a vydával desky výhradně pod svým vlastním jménem, občasně s doprovodnými hudebníky či dlouhodobě v duu s bubeníkem Tommym Larkinsem. Kromě koncertování a nahrávání alb složil hudbu k filmu "Něco na té Mary je".

Jonathan Richman (* 16. Mai 1951 in Natick bei Boston) ist ein amerikanischer Musiker, der in den 1970er Jahren als Singer-Songwriter bekannt wurde und heute als Wegbereiter des Punk und des Anti-Folk gilt. Er war Gründer und Frontmann der einflussreichen Rockband The Modern Lovers, die von 1970 bis 1988 existierte.


Popis.

Je to filipínský endemit a obývá horské pralesy, kde loví v korunách stromů. Živí se především stromovými savci, jako jsou opice, cibetky, veverky aj., ale na svém jídelničku mají i plazy a ptáky. Tak jako všichni velcí orli světa, i orel opičí obsazuje rozsáhlé teritorium. Každý pár potřebuje ke své obživě asi 10 000 hektarů lesa. Hnízdí na vysokých stromech. Klade obvykle jediné vejce, na kterém sedí po dobu 58 - 68 dnů oba rodiče.  Ostrovy Mindanao, Luzon, Samar a Leyte jsou součástí Filipín, souostroví tvořeného více než 7 000 ostrovy. Jsou také domovem jednoho z největších orlů na Zemi, orla opičího. V rozpětí křídel dosahuje až 250 cm, a hlavu má ozdobenou korunkou z prodloužených per.  Orel opičí je jedním z nejvzácnějších a nejohroženější z živočichů na světě. V přírodě jich přežívá jen asi 250. Příčinou tak nepatrného počtu je ničení tropických lesů, kácených pro cenné dřevo i kvůli přeměně na zemědělskou půdu, což je přímý důsledek rostoucí lidské populace. Kromě toho byl orel vždy intenzivně loven. Lovci pokládali tohoto majestátního ptáka za cennou trofej - dávali si ho vypreparovat a pak jím zdobili své domy.  Profesor Dioscuro S. Rabor, známý vědec, který strávil velkou část svého života ve filipínských lesích, spustil jako první poplach v roce 1968, kdy upozornil na možnost vyhynutí orla opičího. Raborovu výzvu vyslechl Charles A. Lindbergh, jeden ze světových poradců WWF, proslulý tím, že jako první přeletěl Atlantský oceán. Osud orla opičího ho chytil za srdce, a proto mnohokrát navštívil Filipíny, kde se staral o jeho záchranu. V roce 1969 byl zahájen za finanční podpory WWF a Frankfurtské zoologické společnosti první výzkum zaměřený na podmínky ochrany orla opičího. Další navazující výzkumy však prakticky neexistovaly. Poslední odborné údaje pocházejí z práce Roberta S. Kennedyho, amerického vědce, který působil v rámci ochranářských programů vytvořených vládními úřady ve spolupráci s WWF. Poslední záznamy Kennedyho popisují zajímavé a dosud neznámé chování tohoto velmi vzácného dravce.

Orel opičí ("Pithecophaga jefferyi") je vzácný, kriticky ohrožený druh orla, žijící pouze na Filipínách. Se svou délkou 112 cm a hmotností kolem 7 kg patří mezi největší létající dravce na světě.

Der Philippinenadler oder Affenadler ("Pithecophaga jefferyi") ist eine sehr große und kräftige Vogelart aus der Familie der Habichtartigen (Accipitridae). Die Gattung Pithecophaga ist monotypisch mit dem Philippinenadler als einziger Art. Der Philippinenadler ist ein Endemit der Philippinen und bewohnt dort primäre Regenwälder, Sekundärwälder und Galeriewälder.


Výhody.

Oddělení MTA a MSA funkcí vytváří několik výhod:  Protože MSA spolupracuje přímo s MUA odesílatele, může opravit drobné chyby ve formátu zprávy (jako jsou chybějící datum, ID zprávy, položky To:, From: nebo adresu s chybějícím názvem domény) a okamžitě tyto chyby nahlásit odesílateli tak, že jí může opravit ještě před odesláním příjemci. MTA přijímající zprávu z jiné strany nemůže spolehlivě provést tyto typy oprav a všechny chybové zprávy generované takovým MTA dostane odesílatel (pokud vůbec) pouze poté, co již zprávu odeslal.  Pokud MSA naslouchá na portu 587, může se uživatel připojit na svůj domovský MSA odkudkoliv z Internetu. Mnoho poskytovatelů internetového připojení a firemních sítí blokuje připojení ke vzdáleným MTA na portu 25. Umístění na portu 587 tak umožňuje mobilním uživatelům tato omezení obejít. Použití specifického MSA serveru je nutné v případech, kdy jsou pro e-mail vyžadována speciální pravidla, jako je ADSP (Author Domain Signing Practices) nebo SPF (Sender Policy Framework), které zvyšují důvěryhodnost odeslaného e-mailu.  Oddělení funkce MTA a MSA umožňuje jednodušší definici pravidel pro příjem pošty, takže MTA jednoduše přijímá pouze e-maily určené pro lokální doménu. Naproti tomu MSA musí přijímat poštu pro jakéhokoli příjemce na Internetu, ale jen od těch odesílatelů, kteří jsou pro tuto činnost autorizováni (například jménem a heslem). Sloučení obou úloh zjednodušuje spamerům nalézt způsob, jak chybným nastavením MTA rozesílat spam a také ztížit sledování původu zprávy.  MSA i MTA mohou mít různá pravidla pro filtrování spamu. Protože většina MSA vyžaduje ověření ve formě uživatelského jména a hesla, je možné snadno určit původce každé zprávy a činit ho zodpovědným. Proto může MSA filtrování úplně vynechat nebo být mnohem benevolentnější. MTA musí důvěryhodnost přijímané pošty stanovovat na základě heuristické analýzy (např. SpamAssassin), nemůže se spoléhat na to, odkud e-mail přijde. Pokud je však funkce MTA a MSA oddělena, může být důvěryhodnost snadněji stanovena na základě původu e-mailu od konkrétního MSA zodpovědného za odesílání e-mailů z dané domény (viz dříve zmíněné služby ADSP a SPF).

Protokol.

Povinné ověření.

vyžaduje, aby klienti byli ověřeni a oprávněni pro použití e-mailových služeb, a to pomocí SMTP nebo pomocí jiných prostředků jako je RADIUS, certifikáty s veřejným klíčem nebo (většinou zastaralé) POP before SMTP.

Vynucování zásad.

MSA musí zkontrolovat, že předložená pošta je syntakticky platná a v souladu s příslušnými politikami na webu. obsahuje některé volitelné funkce:

Mail submission agent (MSA) je v informatice označení programu, který přijímá elektronickou poštu od e-mailového klienta (MUA, mail user agent). MSA obvykle sám poštu nedoručuje, ale předává ji MTA (mail transfer agent), který zajistí její doručení příjemci. MTA předává MSA elektronickou poštu pomocí zjednodušené varianty SMTP protokolu (Simple Mail Transfer Protocol), kterou popisuje. Naslouchá na tradičním síťovém portu číslo 25 nebo na portu 587. Funkci MSA často vykonává plnohodnotný MTA, ale existují i speciálně navržené MSA, které plně funkční MTA nemohou nahradit.

Ein Message Submission Agent (MSA) ist ein Server, der E-Mails von einem Mail User Agent entgegennimmt und einem Mail Delivery Agent oder Mail Transfer Agent übergibt.


Technické detaily.

CCMP používá CCM, který kombinuje CTR pro důvěrnost dat a CBC-MAC pro autentizaci a integritu. CCM chrání integritu MPDU datového pole a vybrané části IEEE 802.11 hlavičky MPDU. CCMP je založen na AES zpracování a používá 128bitový klíč a 128bitovou velikost bloku. CCMP používá CCM s následující dvojicí parametrů:  CCMP Medium Access Control Protocol Data Unit (MPDU) se skládá z pěti částí. Prvním z nich je hlavička MAC, která obsahuje cílovou a zdrojovou adresu datového paketu. Druhým je CCMP hlavička, která je složena z 8 oktetů a obsahuje číslo paketu (PN), Ext IV a ID klíče. Číslem paketu je 48bitové číslo uložené do 6 oktetů. PN kódy jsou první dva a poslední čtyři oktety CCMP hlavičky a jsou navyšovány pro každý následující paket. Mezi kódy PN je vyhrazený oktet a oktet s ID klíče. Oktet s ID klíče obsahuje Ext IV (bit 5), ID klíče (bity 6–7), a vyhrazené podpole (bity 0–4). CCMP používá tyto hodnoty pro šifrování datové jednotky a také MIC. Třetí úsek je datová jednotka, která obsahuje data odeslané v paketu. Na konci je autentizační kód zprávy (MIC), který chrání integritu a autenticitu paketu a sekvence rámcové kontroly (FCS), která se používá pro detekci chyb a korekci. Z těchto částí se šifruje pouze datová jednotka a MIC.

Zabezpečení.

CCMP je standardní šifrovací protokol standardu WPA2 a je mnohem bezpečnější než WEP nebo WPA s TKIP. CCMP poskytuje následující bezpečnostní služby:  Vzhledem k tomu, že CCMP je režimem blokové šifry, je zabezpečen proti útokům se složitostí 2, pokud je klíč pro šifrování 256bitový nebo větší. Existují ovšem generické útoky Meet-in-the-middle (zkratka MITM, ale nezaměňujte s Man in the middle), které mohou být použity ke snížení teoretické síly klíče na 2 (kde codice_1 je počet bitů v klíči).

CCMP (Counter Cipher Mode with Block Chaining Message Authentication Code Protocol, CCM mode Protocol) je v kryptografii název šifrovacího protokolu pro bezdrátové sítě, které používají standardy novely IEEE 802.11i. Nahrazuje prolomený protokol WEP a méně bezpečný protokol TKIP. CCMP je založen na režimu čítače s CBC-MAC (CCM) v AES standardu.

CCMP oder auch "Counter-Mode/CBC-MAC Protocol" ist gemäß IEEE 802.11i ein Sicherheitsstandard, der eine Kombination von verschiedenen kryptographischen Algorithmen verwendet. Die vollständige Bezeichnung lautet "Counter Mode with Cipher Block Chaining Message Authentication Code Protocol".


Životopis.

Samsonov se narodil v chersonské oblasti v Ruském impériu, dnes je tato oblast součástí Ukrajiny. Po ukončení kadetní školy Vladimíra Kyjevského a prestižní Nikolajevské jezdecké školy nastoupil ve věku 18 let k ruské carské armádě v hodnosti nižšího důstojníka v 12. husarském regimentu.  Samsonov bojoval v rusko-turecké válce v letech 1877 až 1878. Po válce navštěvoval Nikolajevskou vojenskou akademii v Petrohradě. Dne 4. listopadu 1888 byl jmenován starším pobočníkem u štábu 20. pěchotní divize a od 10. července 1885 do 4. února 1889 sloužil jako starší štábní pobočník u kavkazské granátnické divize. Od 11. března 1890 do 26. července 1896 sloužil na několika postech ve Varšavském vojenském okruhu. Následně se stal velitelem Jelizavetgradské jezdecké školy (dnes Kropyvnyckyj).

Pozdější kariéra.

Během boxerského povstání velel Samsonov jednotce jezdectva. Během rusko-japonské války (1904-5) velel jezdecké brigádě Sibiřských ussurijský kozáků. Během těchto bojů získal Samsonov pověst energického a rozhodného vojevůdce, avšak někteří pozorovatelé kritizovali jeho strategické nadání. Po boji o Šen-jang v roce 1905 obvinil generála Paula von Rennenkampf ze selhání při poskytnutí podpory během bojů. Následný konflikt udělal z obou důstojníků doživotní nepřátele.  V roce 1906 se Samsonov stal náčelníkem štábu Varšavského vojenského okruhu a v roce 1909 byl jmenován generálním guvernérem ruského Turkestánu a velitele Turkestánského vojenského okruhu. Sloužil i jako velitel Semiriečenských kozáků.

První světová válka.

Po začátku první světové války bylo Samsonovovi svěřeno velení 2. armády, která měla uskutečnit invazi do Východního Pruska. Samsonov pomalu postupoval do jihozápadního cípu Východního Pruska, maje v úmyslu spojit se jednotkami generála Rennenkampfa, které postupovaly ze severovýchodu. Avšak nedostatečná komunikace mezi oběma armádami ztěžovala koordinaci pohybu.  Generál Paul von Hindenburg a generál Erich Ludendorff, kteří dorazili na východní frontu vystřídat generála Maximiliana von Prittwitz, se zapojili do bojů se Samsonovovými postupujícími vojsky. První setkání se odehrálo 22. srpna 1914 a 6 dní se ruským vojskům dařilo zůstat ve výhodě. Avšak 29. srpna 1914 Němci obklíčili, odposlechnuvše komunikaci mezi ruskými armádami, Samsonovovu 2. armádu v lesích mezi Allensteinem a Willenbergem. Následná porážka ruských vojsk se stala známou jako "(Druhá) bitva u Tannenbergu".  Generál Samsonov se snažil ustoupit, avšak s armádou sevřenou v německém obklíčení zabila nebo zajala německá 8. armáda většinu jeho vojáků. Jen 10 000 z původních 150 000 ruských vojáků uprchlo z obklíčení. Šokovaný katastrofickým výsledkem bitvy nebyl schopen hlásit velikost katastrofy carovi Mikuláši II. Samsonov se nikdy nevrátil na velitelství armády, ale místo toho 30. srpna 1914 spáchal sebevraždu v blízkosti Willenbergu. Jeho tělo bylo nalezeno německou hlídkou. Měl prostřelenou hlavu a v ruce držel svůj revolver. V roce 1916 bylo jeho tělo Němci prostřednictvím mezinárodního červeného kříže předáno jeho manželce.

Alexandr Vasiljevič Samsonov (; Andrejevka, Ruské impérium (dnes Ukrajina) – Willenberg, Východní Prusko) byl důstojník ruské carské kavalérie, který sloužil jako generál během rusko-japonské a první světové války.

Alexander Wassiljewitsch Samsonov (, wiss. Transliteration ""; * im Gouvernement Jekaterinoslaw; † bei Willenberg) war ein General der russischen Armee.


Historie.

Celý ostrov je významnou archeologickou lokalitou antického Říma. Patřil rodině Tarquinia Superba, která jej dala obložit mramorem, takže měl podobu lodi. Její „příď“ se substrukcí zdiva mostu "Ponte Rotto" se na jižním konci ostrova zachovala.  Na místě dnešního kostela stál ve starověku chrám boha lékařství Aesculapa, z něhož se dochovaly zbytky zdiva východně od stojícího kostela. Kostel sv. Vojtěcha dal postavit císař Ota III. na památku umučení sv. Vojtěcha z r. 997. Chrám byl obnoven roku 1113 a 1180, kdy byl přesvěcen na svatého Bartoloměje, protože získal jeho ostatky, přivezené z Arménie do Beneventa roku 809. Kostel byl těžce poškozen povodní v roce 1557 a opraven podle plánů Martina Longhiho roku 1583. Při opravě roku 1624 dostal nové barokní průčelí od O. Torrianiho. Další oprava proběhla roku 1852, podíleli se na ní čeští umělci, kteří vyzdobili apsidu severní boční lodi. Od roku 1993 je kostel ve správě společenství Sant'Egidio a roku 2002 jej papež Jan Pavel II. při ekumenické bohoslužbě zasvětil křesťanským mučedníkům 19. a 20. století.

Popis.

Trojlodní bazilika ve tvaru písmene T je 45 m dlouhá a 22 m široká (hlavní loď 12 m). Boční lodě odděluje 14 starověkých sloupů, hlavní loď má plochý kazetový strop s bohatou raně barokní výzdobou. Autorem fresek je Antonio Carracci a Giovanni Battista Mercati. Hlavní loď má ve stupních schodiště ke kněžišti vsazenou válcovou mramorovou kašnu nad studnou (tzv. "piscina") s reliéfy žehnajícího Krista Vševládce, sv. Bartoloměje, sv. Vojtěcha a císaře Oty III. ze 12. století. V chóru se dochovaly zbytky mozaiky a tumba hlavního oltáře je starověká porfyrová vana.

San Bartolomeo all’Isola, bazilika svatého Bartoloměje na ostrově je titulární kostel v Římě na Tiberském ostrově, nedaleko od "Teatro di Marcello" pod Kapitolem. Byl založen krátce po roce 997 císařem Otou III. a původně zasvěcen jeho příteli svatému Vojtěchovi. Jeho kamenný reliéf před hlavním oltářem je jeho nejstarší známou podobiznou.

San Bartolomeo all’Isola (lat.: "Ecclesia Sancti Bartholomaei in Insula") ist eine Kirche in Rom und seit 2002 Gedenkstätte der Märtyrer des 20. Jahrhunderts. Sie befindet sich auf der Isola Tiberina ungefähr 200 Meter südwestlich vom Marcellustheater. An ihrer Stelle befand sich in der Antike ein im Jahr 289 v. Chr. geweihter Tempel des Äskulap. Die dem Adalbert von Prag gewidmete Kirche sowie ein Kloster wurden um das Jahr 1000 im Auftrag des Kaisers Otto III. errichtet.


Zřízení, etnické složení a struktura.

Korouhevní systém zřídil na počátku 17. století Nurhači. Mandžuské rodiny byly rozčleněny na základě rodové spřízněnosti do korouhví. Každá korouhev byla povinna postavit určitý počet vojáků a z korouhevního systému se brzy stalo tvrdé jádro mandžuské vojenské mašinérie.  Nejprve byli příslušníky korouhví pouze Mandžuové. Po ovládnutí vnitromongolských kmenů byli do systému včleněny i skupiny Mongolů. Posléze začali být přibíráni i Číňané, původně pouze jako náhrada za padlé vojáky. Zvyšující se počet Číňanů nakonec vedl k vytvoření vlastní čínské armády, užívané zejména k podpoře pěchoty. V roce 1631 byla vytvořena zvláštní čínská dělostřelecká jednotka a v roce 1639 byly vytvořeny čtyři čínské korouhve. V roce 1642 byl ustaven systém všech osmi korouhví přidáním nových čtyř korouhví s lemem.  Po dobytí Číny se korouhevní systém byrokratizoval. Materiální potřeby vojáků a jejich rodin již nebylo možné uspokojovat z kořisti. Byl ustaven systém platů, byly standardizovány hodnosti a z korouhví se stala dědičná vojenská kasta. Jednotliví vojáci byli přiděleni do posádek po celé čchingské říši (největší posádky byly v Pekingu, Si-anu, Chang-čou, Mandžusku a na strategických místech podél Jang-c’-ťiang, Velké čínské zdi a Velkého čínského kanálu).  Hierarchicky bylo Osm korouhví rozděleno na dvě skupiny – tři tzv. horní korouhve (Žlutá, Lemovaná žlutá a Bílá), které byly podřízeny přímo císaři a pět tzv. dolních korouhví, které byly podřízeny jednotlivým princům. Základní jednotkou korouhve byla tzv. "niru" o síle 300 mužů. Pět niru tvořilo "jalan". Pět jalanů tvořilo "gūsu" (korouhev). (Tyto počty byly ideální, skutečná čísla bývala odlišná.)

Další vývoj.

V 18. století začalo Osm korouhví upadat. Jejich vojenské jednotky přestaly být schopny klást účinný odpor nejen západním mocnostem (např. Británii v Opiových válkách), ale i vnitřnímu nepříteli (během Povstání Tchaj-pchingů). Během doby byly některé jednotky z čínských korouhví převedeny do civilní správy, případně byly včleněny do Armády zelené zástavy. Na konci 19. století začali Čchingové vytvářet Novou armádu, založenou na západních metodách výcviku a se západní výzbrojí. Systém Osmi korouhví však byl zachován a byl zrušen až po pádu Čchingů v roce 1911.  Na konci čchingského období byli příslušníci Osmi korouhví Čínskou republikou považováni za Mandžuy, a to bez ohledu na jejich skutečnou národnost.

Osm korouhví (mandžusky "Jakūn gūsa", mongolsky "Найм хошуу", ) je označení vojensko-správního rozřazení Mandžuů, zavedeného Nurhačim na počátku 17. století.

Als Acht Banner (mandsch.: gūsa, ) wurden im China der Qing-Dynastie die Militär- und Verwaltungseinheiten bezeichnet, in die alle mandschurischen Familien eingeteilt waren.


Osobní život.

Pep Guardiola se narodil matce Dolors a otci Valentí. Má 2 starší sestry, Francescu a Olgu, a mladšího bratra Pera, agenta uruguayského útočníka Luise Suáreze. Guardiola má ženu Cristinu Serru, kterou poprvé potkal v obchodě s oblečením když mu bylo 18. Pár má 3 děti: Màrius se narodil v roce 2001, Maria 28. prosince 2003 a Valentina 5. května 2008. Po přerušení trenérské kariéry v roce 2012 se Guardiola na rok přesunul do USA do Manhattanu v New Yorku, kde se rozhodoval o své budoucnosti. V květnu 2014 se Josep Guardiola se svou životní partnerkou Christinou oženil v kapli Matadepera u Barcelony.  V srpnu 2014 se začala ve Španělsku prodávat biografická kniha "Herr Pep", kterou sepsal novinář Martin Perarnau během 200 dní po boku Pepa Guardioly.

Trenérská kariéra.

Působil v katalánském velkoklubu FC Barcelona, kde prožil i většinu své hráčské kariéry. Jako trenér zde vyhrál všechny možné trofeje. V roce 2012 se po neúspěchu ve španělské lize a Lize mistrů UEFA rozhodl z Barcelony odejít.  V červnu 2013 převzal německý bundesligový klub FC Bayern Mnichov, kde podepsal tříletou smlouvu. První porážku si připsal 27. července 2013 v utkání DFL-Supercupu, když jeho mužstvo podlehlo Borussii Dortmund na stadionu Signal Iduna Park 2:4. První trofej získal 30. srpna 2013, kdy Bayern porazil v Superpoháru UEFA londýnskou Chelsea FC 5:4 v penaltovém rozstřelu (po prodloužení byl stav 2:2). Vyhrál s týmem i MS klubů (finálová výhra 2:0 nad marockým týmem Raja Casablanca) a v březnu 2014 slavil zisk bundesligového titulu (v rekordně krátkém čase - 7 kol před koncem). V sezoně 2014/15 dokázal německý ligový titul obhájit, v Lize mistrů ale klub vypadl opět v semifinále s Barcelonou. Mnichovský tým opustil v červnu 2016, kdy ho nahradil Carlo Ancelotti. Od července 2016 působí jako hlavní trenér anglického Manchesteru City.

Statistiky.

Trenér.

Aktualizováno: 24. června 2012

Josep Guardiola i Sala (* 18. ledna 1971, Santpedor) je bývalý španělský fotbalista a fotbalový trenér, který působí v anglickém klubu Manchester City FC.

Josep „Pep“ Guardiola i Sala [] (* 18. Januar 1971 in Santpedor) ist ein spanischer Fußballtrainer und ehemaliger -spieler. Guardiola wurde als Spieler in der Jugendakademie des FC Barcelona ausgebildet und spielte von 1990 bis 2001 elf Profijahre für die Katalanen als defensiver Mittelfeldspieler. Er war fester Bestandteil des „Dreamteams“, das 1992 den Europapokal der Landesmeister gewann.


Charakteristika.

Společnost Avro Canada byla po dobu třinácti let třetí největší společnost v Kanadě a patřila mezi sto největších společností na světě. Přímo zaměstnávala více než 50 000 lidí. Mezi nejznámější výrobky společnosti patří přepadový stíhač Avro Canada CF-100 Canuck a záchytný nadzvukový stíhací letoun s trojúhelníkovým delta křídlem Avro Canada CF-105 Arrow.

Letouny.

Dvoumístný proudový přepadový stíhač Avro Canada CF-100 Canuck poprvé vzlétl počátkem roku 1950. Původně byl určen pro hlídkování nad rozsáhlým územím severní Kanady, ale sloužil i na základnách NATO v Evropě a používalo ho také belgické vojenské letectvo. Ačkoliv letoun byl navržen jako podzvukový, pilot "Janusz Żurakowski" s prototypem letounu v roce 1952 při střemhlavém letu překonal rychlost zvuku. Vyrobilo se celkem 692 letounů. Letoun byl vyřazen ze služby až v roce 1981.  Přepadový stíhač Avro Canada CF-103 měl být nástupcem letounu Avro Canada CF-100 Canuck, z něhož byl vyvinut. Model nesplnil očekávání a vývoj letounu byl zastaven.  Dvoumístný letoun diskového tvaru s kolmým startem a přistáním Avro Canada VZ-9-AV Avrocar byl vyvinut v rámci tajného projektu financovaného Američany pro potřeby Armády Spojených států amerických a Letectva Spojených států amerických. Byly vyrobeny pouze dva kusy. Letoun poprvé vzlétl na konci roku 1959, ale vlastnosti nebyly uspokojivé. Američané zastavili financování roku 1961.  Dopravní letoun středního doletu Avro Canada C102 Jetliner byl po letounu de Havilland Comet druhý proudový dopravní letoun na světě. Velký zájem o něj projevil Howard Hughes. Společnost Avro Canada ale zastavila práce na tomto projektu, protože byla tehdy plně vytížena vývojem a výrobou letounů typu Avro Canada CF-100 Canuck. Prototyp letounu Avro Canada C102 Jetliner byl později sešrotován.  Záchytný nadzvukový dvoumotorový proudový stíhací letoun s trojúhelníkovým delta křídlem Avro Canada CF-105 Arrow měl původně nahradit relativně pomalé stroje Avro Canada CF-100 Canuck. První let se uskutečnil na jaře roku 1958. Vlastnosti letounu se ukázaly jako velmi dobré (překonal ve své době několik rekordů). Přesto byl vyroben pouze v počtu pěti kusů. Několik desítek dalších strojů bylo v době ukončení výroby rozestavěno.

Letecké motory.

Dceřiná společnost "Orenda Engines" se zabývala vývojem a výrobou leteckých motorů. V letech 1953 až 1954 vyvinula proudový motor "PS.13 Iroquois" pro stíhací letoun Avro Canada CF-105 Arrow. Výroba motoru byla zrušena v únoru 1959 spolu se zastavením výroby letounu. Společnost potom vyráběla v licenci jiné letecké motory.

Poslední léta.

Roku 1959 nová kanadská vláda zastavila financování výroby letounu Avro Canada CF-105 Arrow. Na základě tohoto rozhodnutí muselo být propuštěno cca 50 000 zaměstnanců, protože výroba letounu Avro Canada CF-105 Arrow byla pro společnost stěžejní. Řada zaměstnanců společnosti tehdy přešla do NASA, kde potom pracovali na mnoha projektech, včetně programu Apollo. Jiní se podíleli na projektu Concorde. Společnost Avro Canada existovala ještě do roku 1962.

Kanadská společnost Avro Canada (1945–1962) se zabývala především vývojem a výrobou proudových letounů pro vojenské účely a v menší míře i některými civilními projekty.

Avro Canada, im vollen Namen "A.V. Roe Canada Ltd." war ein kanadischer Flugzeughersteller. Die Gesellschaft entstand im Juli 1945 als 100%ige Tochter des britischen Herstellers Avro, nachdem dieser den kanadischen Flugzeugbauer Victory Aircraft gekauft hatte. Im Laufe der Jahre betätigte sich das Unternehmen in mehreren Sparten. Im Jahre 1962 wurde Avro Canadas britische Muttergesellschaft in die Hawker Siddeley-Gruppe verschmolzen, so dass Avro als Firma verschwand. Hawker-Siddeley verkaufte daraufhin fast sein gesamtes Kanadageschäft.


Život.

Alexandr Sergejevič Gribojedov se narodil roku 1795 v Moskvě v bohaté a urozené šlechtické rodině. Již od dětství se projevoval jako geniální dítě a získal znamenité vzdělání, které plně rozvinulo jeho rozumové vlohy. Po studiu v elitní šlechtické škole při Moskevské univerzitě v letech 1802–1805 vystudoval v následujících šesti letech tři fakulty (právnickou, filozofickou a přírodovědnou). Roku 1812 pak nastoupil jako dobrovolník k husarskému pluku, ale na válečných operacích proti napoleonské armádě se přímo nezúčastnil. Z této doby pochází také jeho první dramatický pokus, komedie o jednom dějství "Mladí manželé" (1815, Молодые супруги), která vznikla jako velmi volný překlad veselohry "Rodinné tajemství" (1809, Le secret du ménage) francouzského spisovatele Creuzé de Lessera (1771–1839).  Roku 1816 ukončil Gribojedov své působení v armádě, usadil se v Petrohradě a začal pracovat na ministerstvu zahraničních věcí. Ovládal několik evropských a orientálních jazyků (mimo jiné např. francouzštinu, angličtinu, němčinu, italštinu, řečtinu, latinu, perštinu a turečtinu), studoval přírodní vědy a matematiku, byl i nadaným hudebníkem (hrál na flétnu, klavír a varhany). Záhy se seznámil s tehdejší pokrokovou mládeží (Puškin, Odojevskij, Čaadajev, Rylejev a další), jejichž schůzí a besed se aktivně účastnil. Nejvíce se však i nadále zajímal o divadlo. S Pavlem Alexandrovičem Kateninem (1792–1853) napsal komedii "Student" (1817, Студент), kritizující sentimentálnost a přemrštěný romantismus, s Alexandrem Alexandrovičem Šachovským (1777–1846) a Nikolajem Ivanovičem Chmelnickým (1789–1845) komedii "Naše rodinka" (1817, Своя семья) a s Andrejem Andrejevičem Žandrem (1789–1873) volně přeložili pod názvem "Předstíraná nevěra" (1818, Притворная неверность) komedii francouzského dramatika Nicolase Thomase Bartha (1737–1785) "Falešné nevěrnice" (1768, Les fausses infidélités).  Po roce služby na ministerstvu byl Gribojedov pro účast v souboji, který vznikl na základě zákulisních intrik, poslán do Persie jako tajemník tamějšího vyslance, kam dorazil v únoru roku 1819. Usadil se v Tabrízu, studoval perštinu a arabštinu a zároveň začal pracovat na své divadelní hře "Hoře z rozumu". Odloučení od přátel v Rusku však velmi těžce nesl  Roku 1822 se Gribojedovi podařilo přesídlit do Tiflisu (dnes Tbilisi) ke generálu Jermolovovi jako jeho tajemník pro věci východní, kde získal roku 1823 delší dovolenou a vrátil se do Moskvy. Zde pod vlivem nových dojmů ze života vyšší ruské aristokratické společnosti pokračoval v literární práci. Nejprve napsal s Petrem Andrejevičen Vjazemským (1792–1878) veselohru "Kdo je bratr a kdo sestra" (1823, Кто брат, кто сестра) a v létě roku 1824 dokončil své mistrovské dílo, satirickou komedii "Hoře z rozumu". Hra se stala brzy známou, v opisech se šířila po celém Rusku a především u mladší generace vyvolala neobyčejný dojem. Představitelé vyšší společnosti se však cítili dotčeni nelítostnou satirou a úspěšně bránili připuštění hry na jeviště (došlo k tomu až roku 1831, dva roky po autorově smrti). Z Moskvy odcestoval Gribojedov do Petrohradu, kde pobýval téměř jeden rok. Poté navštívil Kyjev a Krym, roku 1825 se vrátil do Gruzie a své dojmy pěkně vylíčil v cestovních zápiscích. Když však v prosinci roku 1825 proběhlo neúspěšné děkabristického povstání, padlo při vyšetřování i Gribojedovo jméno. Gribojedov byl na Kavkaze zatčen a eskortován do Petrohradu. Po delší vyšetřovací vazbě byl však pro nedostatek důkazů propuštěn roku 1826 na svobodu. Vrátil se na Kavkaz a během rusko-perské války v letech 1826–1827 vykonal jako znalec Orientu platné služby při vyjednávání o mír. Byl poslán s návrhem výhodné mírové smlouvy k carovi, který jej za jeho služby jmenoval zplnomocněným velvyslancem na perském dvoře. Před svým odjezdem četl Gribojedov v Petrohradě svým přátelům úryvky z tragédie "Gruzínská noc" (Грузинская ночь), z níž se ale zachovaly se jen dvě scény.  Při cestě do Persie se Gribojedov v Tiflisu v srpnu roku 1828 oženil s kněžnou Ninou Čavčavadze (1812–1857), dcerou známého gruzínského básníka Alexandra Gersevanoviče Čavčavadzeho.  V Teheránu se měl Gribojedov starat o naplnění podmínek Turkmenčajské mírové dohody, speciální pokyny dostal především o návratu ruských zajatců. Ujal se mimo jiné také osvobozování zajatých křesťanských žen, které byly přinuceny konvertovat a posléze se dostaly do perských rodin. Některé ženy nebyly ani trochu nadšené ze své záchrany a ruské zasahování do privátních záležitostí perských domácností vyvolalo mezi lidmi obrovskou nelibost. Dne 30. ledna 1829 se kolem ruské ambasády shromáždily davy nespokojenců. Demonstrující vtrhli do ambasády a zabili zde arménského eunucha, sloužícímu dříve šáhovi. Odvlečeny byly také dvě ženy a několik protestujících bylo přitom zastřeleno kozáckou stráží, která se snažila bránit budovu. Těla zabitých byla odnesena do mešit, ale dav se vrátil, znovu vtrhl do budovy a zmasakroval všechny Rusy až na jednoho, kterému se podařilo utéci v převleku za Peršana. Sám Alexandr Gribojedov byl zfanatizovaným davem, který v něm viděl nenáviděný symbol ruské moci také zavražděn. Jeho tělo bylo převezeno do Tiflisu a pochováno v klášteře sv. Davida.  Gribojedov patří ke spisovatelům, jejichž všechna tvůrčí síla se projevila v jediném význačném uměleckém díle. Jeho básně i ostatní divadelní hry upadly v zapomenutí, ale jeho "Hoře z rozumu" je dodnes na repertoáru ruských i zahraničních divadelních scén.

Alexandr Sergejevič Gribojedov, rusky "Александр Сергеевич Грибоедов" (15. ledna 1795, Moskva – 11. února 1829, Teherán, Persie) byl ruský diplomat, překladatel a dramatik období romantismu. Jeho jediným významným samostatným dílem je veršovaná komedie "Hoře z rozumu" (1824, Горе от ума), vyznačující se krutou, smutnou a hořkou satirou na mravně devastovanou a podlézavou společnost bez pevného vnitřního přesvědčení a postoje, která dodnes patří k nejvýznamnějším hrám světového, evropského a ruského dramatu 19. století.

Alexander Sergejewitsch Gribojedow (; * in Moskau; † in Teheran) war ein russischer Diplomat und Dramatiker. Seine Komödie "Verstand schafft Leiden" oder: "Wehe dem Verstand" (Gore ot uma) ist das meistaufgeführte Theaterstück in Russland.


Hudební kariéra.

Mezi léty 1990 až 2002 byla členkou ETV Lasteekraani Muusikastuudio a vystupovala spolu se sborem na mnoha mezinárodních festivalech (například v Itálii, Nizozemsku, Finsku, Dánsku, Norsku, Izraeli, Velké Británii, Španělsku, USA a Rusku). Studovala hru na housle na hudební škole v Tallinnu (2000-2006) s učitelem Urvem Uibokandem. V letech 1997 až 2002 absolvovala u Ester Lepy a Ludmilly Issak pěvecký kurz.  V roce 2002 se zúčastnila televizí pořádané hudební soutěže "Fizz Superstar", kde se dostala do čtvrtfinále. Ve stejném roce spolu s třemi dalšími dívkami založila rockovou skupinu Vanilla Ninja. Po přestávce skupiny v roce 2009 začala pracovat jako sólová hudebnice s uměleckým jménem "Lenna". V červenci 2010 vydala své debutové album "Lenna" pod vedením Mortimera Snerda. Všechny singly byly napsány a produkovány spolu s Vaikem Eplikem, který je také vlastníkem nahrávací společnosti.  Skupina také vystupovala na výstavě Shanghai EXPO (2010).

Eurovision Song Contest.

Lenna Kuurmaa se zúčastnila Eurovision Song Contest a jejich národních preselekčních soutěží s různými úspěchy.  2003: se skupinou Vanilla Ninja, píseň ""Club Kung-Fu"" se umístila na poslední pozici u mezinárodní poroty v národní preselekční soutěži Eurolaul, i když měla silnou veřejnou podporu. 2005: opět spolu se skupinou Vanilla Ninja reprezentovala Švýcarsko s písní ""Cool Vibes"" na Eurovizi 2005 v Kyjevě, kde se umístila na 8. místě a obdržela 128 bodů. 2007: Vanilla Ninja participovala v soutěži Eurolaul 2007 s písní ""Birds of Peace"", ale nedostala se do finále. 2010: Lenna se zúčastnila národní soutěže Eesti Laul 2010 jako sólová umělkyně s písní ""Rapunzel"", která byla poupravena Vaikem Eplikem. Song se umístil na 2. místě ve finále. 2012: Lenna participovala znovu v národní soutěži Eesti Laul 2012 s písní ""Mina jään"". Song se umístil na 2. místě ve finále. 2014: Lenna se již potřetí jako sólová zpěvačka zúčastnila estonského národního kola Eesti Laul 2014 s písní ""Supernoova"". Song se umístil na 4. místě ve finále.

Herectví.

V roce 2007 si zahrála druhou hlavní roli "Mayi" v estonském filmu "Kuhu põgenevad hinged" a ve stejném roce roli "Angely" v estonské "mýdlové opeře" "Kodu keset Linna". V roce 2008 se zúčastnila NO99 divadelní hry Paracles jako "host-herečka". V roce 2010 dostala roli vyšetrovatele estonské bezpečnostní policie v sérii kriminálních dramatů "Kelgukoerad".  V roce 2012 dostala roli do finského filmu "Vuosaari", pojmenovaného podle jednoho okresu v Helsinkách. Prohlásila, že nemá zájem o profesionální herecké vzdělání.

Jiné aktivity.

Lenna také pracovala v televizi, například byla hostitelem na písňové soutěži Laulukarussell (2006). Také hostovala program na rádiu Sky Plus (od 2007). Lenna je členem estonské asociace interpretů (EEL) a Společnosti estonských autorů (EAÜ). Byla zahrnuta v projektech hudebního divadla Kuningas ja mina (Král a Já) a Helisev muusika (Zvuk hudby).  V roce 2007 byla Lenna vybrána publikem Raadia 2, aby byla zpěvačkou ve skupině Unistuste Bänd - skupina složená z populárních estonských hudebníků pro jedno vystoupení v Raadiu 2 Hit of the Year award gala.

Osobní život.

Nějaký čas se střetávala s estonským fotbalistou Ragnarеm Klavanеm.

Lenna Kuurmaa (* 26. září 1985, Tallinn, Estonská SSR, Sovětský svaz) je estonská zpěvačka-skladatelka a herečka. Je členkou dívčí skupiny Vanilla Ninja, ale po přerušení kapely (2009) začala pracovat jako sólová umělkyně. V červenci roku 2010 vydala své debutové album nazvané "Lenna".

Lenna Kuurmaa (* 26. September 1985 in Tallinn) ist eine estnische Sängerin, Moderatorin und Schauspielerin. Kuurmaa war Frontfrau der Girlgroup Vanilla Ninja und arbeitet seit Ende 2009 als Solokünstlerin.


Historie.

V 16. století byl v důlních revírech dostatek vodní energie nutnou podmínkou pro dobývání a zpracování rud. K pohonu vodotěžných strojů i k transportu stavebního a palivového dříví se využívala voda přírodních toků i umělých kanálů. Tedy i v hornoblatenském cínovém revíru došlo k výstavbě vodního příkopu, jehož zbudování se zasloužilo o rozvoj důlní činnosti v celé oblasti.  Příkop je dílem stavitele Stephana Lenka z let 1540–1544. Ještě během 16. století se dílo stalo výhradním majetkem Horní Blatné. Město v roce 1570 získalo od císaře Maxmiliána II. zvláštní výnos, kterým panovník prohlásil ochranu vodního příkopu a udělil Horní Blatné dědičné právo vybírat po všechny časy vodní poplatky. Odtud také pochází původní název příkopu "Erbwassergraben/Dědičný vodní příkop".  I když příkop později neplnil svoji původní funkci, tedy přivádění vody potřebné pro cínové doly, byl opravován a udržován, mj. i z protipožárních důvodů, až do roku 1945. Poté byl ponechán svému osudu. Na počátku 90. let 20. století byl téměř zničen, koryto bylo zaneseno a na mnoha místech byly porušeny ochranné hrázky a zničeny i betonové konstrukce.  V letech 1995–2001 prošel celkovou rekonstrukcí. Obnova díla souvisela se změnou vztahu člověka k životnímu prostředí. Z božídarských rašelinišť bylo nutné zachycovat kyselé humidní vody a odvádět je mimo vodárenskou nádrž Myslivny, která je hlavním zdrojem pitné vody pro příhraniční obce v oblasti Jáchymova a Ostrova. Projekt obnovy byl zpracován podle dochované archivní dokumentace rekonstrukce z roku 1929, provedené tehdejším vodním družstvem v Horní Blatné.

Technická data.

Příkop se nachází v nadmořské výšce 975–945 metrů. Je téměř 13 km dlouhý a vede ze severního okraje Božídarského rašeliniště přes Myslivny, Ryžovnu, Bludnou a severní úbočí Blatenského vrchu až do Horní Blatné, kde je voda svedena do potrubí a odvedena do Blatenského potoka. Byl vykopán v terénu s korytem zpevněným kameny a břehy s násypy o výšce 1 metr. Vede po vrstevnících s mírným klesáním 1 metr na 100 metrů. Převýšení mezi začátkem a koncem je 32 metrů. Jeho šířka v minulosti dosahovala 2 metrů, po novodobé rekonstrukci je na většině trasy zhruba poloviční, tedy okolo 1 metru.  V drsných horských podmínkách nestačilo jen vykopat strouhu, příkop musel být dostatečně chráněn před rozmary počasí, především před sněhem a vichřicemi. Proto byly kolem příkopu vysázeny smrky a některé části se v zimě zakrývaly větvemi. K regulaci vody v příkopu sloužily hráze se stavidly, přepady a odváděcí kanály. Údržbu měli na starosti stálí dozorci, kteří zajišťovali opravy. Svoji funkčnost si příkop zachovával po staletí.

Naučná stezka.

Podél příkopu je vybudována 11,5 km dlouhá naučná stezka vybavená 23 informačními tabulemi. Začíná asi 1,5 km západně od Božího Daru a nad Horní Blatnou se napojuje na naučnou stezku Vlčí jámy.

Blatenský vodní příkop () je přivaděč vody v Krušných horách vedoucí z přírodní rezervace Božídarské rašeliniště do Horní Blatné. Příkop je považován za unikátní vodní dílo. Roku 1980 byl vyhlášen technickou památkou. V roce 2017 byl prohlášen národní kulturní památkou.

Der Plattner Kunstgraben (auch "Plattner Graben", "Erbwassergraben"; ) führte einst Wasser des Schwarzwassers den Bergwerken im Bergrevier Platten (Horní Blatná, Tschechien) am Plattenberg als Aufschlagwasser zu.


Život.

Dětství a mládí.

Narodil se v USA do židovské rodiny. Žil s rodiči a svými dvěma bratry v jedné ze skromnějších čtvrtí New York City. Jeho rodiče přežili věznění ve varšavském židovském ghettu a koncentračních táborech Auschwitz-Birkenau a Majdanek. Svého otce popisuje jako zamlklého, nikdy nemluvícího o věcech v životě ani problémech, které ho trápily. Naopak, jeho výřečná, extrovertní a energická matka, po které zdědil mnoho vlastností, na něj měla největší vliv.

Studium.

Vystudoval politické vědy na Princeton University a v roce 1988 získal doktorát za práci o teorii a dějinách sionismu. V posledním ročníku se setkal s Noamem Chomskym, který mu (podle jeho slov) ukázal, jak své poznatky a danou látku nejlépe písemně sdělit a jak „spojit vášeň a oddanost“; po absolvování univerzity se stali přáteli. Svým okolím byl po dobu studií charakterizován jako velice „politický“ – vášnivě debatoval o aktuálních tématech jako např. atentát na JFK či válka ve Vietnamu.  První libanonská válka v roce 1982 v něm zažehla zájem o izraelsko-palestinský konflikt, kterému se od té doby nepřestal věnovat a přesto, že proti židovskému státu už tehdy nezřídka vystupoval kriticky, byl ve své práci podporován svými rodiči až do jejich smrti v roce 1995. Podle vlastních slov má pro toto téma zaujetí dané z titulu jeho židovského původu.  V akademické sféře způsobil rozruch svou disertační prací, ve které zkoumal a napadl mnohá tvrzení v do té doby vychvalované knize Joan Petersové "From Time Immemorial" ("Odnepaměti"), která měla být přijata jako studijní materiál v USA a Izraeli.

Návštěva palestinských území.

Kolem roku 1988, během první intifády začal navštěvovat různá místa palestinských území; během tohoto období se sžil a spřátelil s několika palestinskými rodinami, s kterými udržuje dodnes kontakt. Toto období svého života a jeho zkušenosti přenesl na papír v podobě jeho knihy "The Rise & Fall of Palestine: Personal Account of Intifada Years" ("Vzestup a pád Palestiny: Osobní svědectví let (první) intifády"). Jeho návštěvy Palestiny a udržování vztahů s tamními přáteli zhatil zákaz na území Izraele, vydaný v roce 2008.

Profesor.

V roce 1992 nastoupil coby profesor na Hunter College v New Yorku, kde učil 9 let. V roce 2001 univerzita ohlásila „zeštíhlování nákladů“ a nabídla Finkelsteinovi velmi omezený seznam hodin, což Finkelstein nepřijal a přestěhoval se do Chicaga, kde jej přijali jako profesora politologie na tamní DePaulově univerzitě. V roce 2003 Finkelstein ostře napadl knihu vlivného židovského spisovatele, komentátora a právníka Alana Dershowitze, "The Case For Izrael" ("Spor o Izrael") – událost se přetavila v kauzu, trvající několik let a na začátku roku 2007 začala být překážkou pro děkana DePaulovy univerzity. V červnu téhož roku, po jednání s děkanem, byl Finkelstein „odejit“ z univerzity.

Ostatní aktivity.

Nadále píše, vyjednává o možnosti přednášet s univerzitami, publikuje články a knihy, podniká přednášky na „svá“ témata na akademické půdě, stejně jako tiskové konference při příležitosti zahájení prodeje svých knih resp. jejich cizojazyčných překladů. Při návštěvě svých palestinských přátel v květnu 2008 byl po přistání v Tel Avivu zadržen izraelskými bezpečnostními složkami; izraelská vláda mu následně uložila zákaz vstupu na území Izraele po dobu 10 let – zdůvodnila to „bezpečnostními zájmy“.  V únoru 2010 byl pozván do Prahy k semináři na půdě Akademie věd ČR, ta jej však na poslední chvíli zrušila s odůvodněním, že je apolitickou institucí, a tudíž o loňském konfliktu v Gaze nemůže referovat Finkelstein sám.

Názory na Finkelsteina.

Finkelstein je obecně charakterizován jako kontroverzní osobnost – někteří akademici jeho úsilí a práce chválí, jiní je znevažují. Izraelem, který z něj učinil nežádoucí osobu na jeho území, je označován („onálepkován“) jako tzv. Sebenenávidějící Žid.  Kladný vztah k němu a k jeho práci má např. Noam Chomsky nebo třeba Avi Shlaim, profesor mezinárodních vztahů na Oxfordu, který vyzdvihuje jeho disertační práci. Raul Hilberg s ním souhlasí se správností argumentů v jeho knize o holocaustovém průmyslu, a dodává, že v ní užíval ještě poměrně mírného tónu. Naopak, velmi silnou kritiku Finkelsteina můžeme slyšet od řady jeho někdejších diskusních oponentů nebo autorů knih a prací, které Finkelstein kritizoval. Tato kritika je z velké části mířena proti Finkelsteinovi samotnému – jeho „židovské sebenenávisti“, dokonce antisemitismu, údajné krizi identity apod.

Dílo.

Norman Finkelstein je autorem řady knih. Nejznámější z nich je pravděpodobně "The Holocaust Industry: Reflections on the Exploitation of Jewish Suffering" (2000, 2003). Kniha se v stala bestsellerem v Evropě, Blízkém východě a Severní a Jižní Americe a byla přeložena nejméně do 16 jazyků. V češtině vyšla pod názvem "Průmysl holocaustu - Úvahy o zneužívání židovského utrpení", vydalo ji nakladatelství "Dokořán" v roce 2006.

Norman Gary Finkelstein (* 8. prosince 1953) je americký politolog a spisovatel židovského původu. Od 80. let se soustřeďuje na izraelsko-palestinský konflikt, nacistický holokaust, sionismus a zahraniční politiku Izraele. Postupně získal renomé odborníka na tato témata, napsal na ně několik knih, a mimo jiné se pro své kritické postoje vůči Izraeli stal mediálně známým.

Norman G. Finkelstein (* 8. Dezember 1953 in Brooklyn, New York City) ist ein US-amerikanischer Politikwissenschaftler. Er verfasste bisher sechs Bücher zum Themenkomplex des Zionismus, des Nahostkonflikts und des Gedenkens an den Holocaust. In Deutschland wurde er 2000 vor allem mit seinem Buch "Die Holocaust-Industrie" bekannt, das eine Debatte über die Erinnerungskultur zu diesem Ereignis, über seine Singularität und Entschädigungen für NS-Zwangsarbeiter verstärkte.


Postavy.

Hlavními postavami jsou Holly (Amanda Bynes), hlučná a narcisistní teenagerka, a Valerie (zvaná Val) (Jennie Garth), nervózní, pořádkem a úkoly posedlá starší sestra Holly. Další hlavní postavou je Hollyin nejlepší kamarád Gary (Wesley Jonathan) a Valeriina pracovní konkurentka Lauren (Leslie Grossman), která se postupem času stane Valinou nejlepší kamarádkou.  Na začátku seriálu se objevuje Jeff, Valeriin přítel, který odchází po konci první série. Henry se objevuje v první a druhé sérii jako Hollyin první přítel, na začátku třetí série seriál opouští a objevuje se již jen jako host v několika dalších epizodách. Od druhé epizody se objevují noví Hollyini přátelé Vince (Nick Zano) a Tina (Allison Munn). Další postavu je Ben (David de Laoutour), mladý britský hudebník a druhý Hollyin přítel, se kterým se seznamuje na stáži v Paříži. Vic, v první sérii uvedený jako šéf Val a Lauren, se objevuje ve čtvrté sérii jako Valeriin manžel.

Obsah.

Když je Hollyin a Valeriin otec povýšen a musí se přestěhovat do Japonska, rozhodne se šestnáctiletá Holly zůstat v Americe a bydlet u své starší sestry Val v New Yorku. Valerie přítomnost své sestry vítá, avšak jejich opačné povahy (pořádkumilovná Valerie vs. nepředvídatelná Holly) jsou zdrojem mnoha konfliktů a nepředvídaných situací, které obě sestry nečekaly a musí je řešit. První série je zaměřená na obě sestry a jejich snahu se sžít. U dalších sérií je pozornost zaměřena kromě hlavních hrdinek i na jejich přátele a jejich vzájemné vztahy. Rozvíjí se milostný trojúhelník mezi Henrym, Holly a Vincem. Zatímco Holly si není jistá s kým by byla šťastná, její sestra Val vidí ve Vincovi jen to špatné a myslí si, že Holly by s ním nebyla šťastná a nakonec by skončila se zlomeným srdcem. Holly odjíždí na stáž do Paříže, během které se má rozhodnout, jestli si vybere nakonec Vince nebo Henryho. Po návratu z Paříže se ale oba "nápadníci" nestačí divit, protože Holly si z Evropy přivezla nového přítele, britského hudebníka, Bena. Silné city mezi Holly a Vincem ovšem dále trvají a jsou zdrojem různých více či méně komických situací po zbytek seriálu.  Stejně jako Holly i Valerie je romanticky založená postava. Po rozchodu s Jeffem v první sérii pro rozdílné názory na manželství se Val setkává s bývalým přítelem ze střední školy Rickem, který je ovšem zasnoubený s Julií. Staré city mezi Rickem a Valerií se obnoví a Rick zruší zasnoubení s Julií a požádá o ruku Valerii. Těsně před svatbou Holly zjistí, že vztahy Ricka a Julie stále trvají a vše řekne své sestře a ze svatby sejde. V den svatby Ricka a Julie se Valerie ze žalu opije a vydá se bavit do Atlantic City, kde si v opilosti vezme svého bývalého šéfa Vica. Celá čtvrtá série je věnovaná snaze Valerie o anulaci sňatku s Vicem, jejich vztahu a nové svatbě poté, co zjistí, že oddávající v Atlantic City neměl příslušnou licenci a že se oba vlastně milují.  Během seriálu Valerie pracuje jako v PR firmě, kde je jejím šéfem Vic a konkurentkou na povýšení Lauren. Později, po změně šéfa firmy (Vic odchází pracovat jako hasič) se Valerie rozhodne odejít a založit si vlastní PR firmu s Lauren. Po neúspěchu tohoto podnikání Valerie kupuje pekařství a začíná podnikat v úplně jiném oboru opět společně s Lauren a Garym jako pomocníkem. Holly během seriálu končí střední školu, jde na vysokou, kde zjišťuje že to není nic pro ni, ke zděšení Valerie vysokou školu opouští a po vystřídání různých pracovních míst se uchytí jako manažerka hudebních talentů u hudební společnosti.

Co mám na tobě ráda (v anglickém originálu What I Like About You) je americký televizní seriál, který vysílala televizní stanice The WB od 20. září 2002 do 24. března 2006. Seriál se odehrává v New Yorku a sleduje život dvou sester, Valerie Tayler (Jennie Garth) a Holly Tyler (Amanda Bynes). Celkem bylo natočeno 86 epizod rozdělených do 4 sérií. V České republice seriál vysílala TV Nova.

Hallo Holly (Originaltitel: "What I Like About You") ist eine amerikanische Sitcom. Die Fernsehserie startete in den USA am 20. September 2002 beim US-Fernsehnetwork The WB. In Österreich wurde die erste Sendung am 19. März 2005 auf ORF 1 ausgestrahlt, in Deutschland am 2. August 2005 auf RTL II. Wegen sinkender Einschaltquoten und dem Zusammenschluss von The WB und UPN wurde die Serie nach der 4. Staffel und 86 Folgen abgesetzt. Am 24. März 2006 lief die letzte Folge.


Život.

Zpráv o Alanově životě je poměrně málo. Narodil se ve francouzském Lille někdy kolem roku 1128, přesné datum jeho smrti neznáme (dle výzkumu se předpokládá někdy mezi 14. dubnem 1202 a 5. dubnem 1203). Studoval v Paříži, kam nastoupil nejdříve kolem roku 1140 a kde později i vyučoval, a později působil i v Chartres. Ze psaní Jana ze Salisbury, který byl v té době Alanovým spolužákem, je velice pravděpodobné, že studoval pod mistry jako byl Pierre Abélard, Gilbert de la Porrée a Thierry z Chartres. Své nejstarší práce napsal pravděpodobně kolem roku 1150 právě v Paříži. Mnoho let působil jako profesor teologie na Pařížské univerzitě, v roce 1179 se účastnil III. lateránského koncilu a vystupoval proti albigenským sektářům.  Dochovalo se nám pouze několik záznamů z jeho hodin, avšak i z nich je patrné, že jeho styl učení byl poměrně excentrický. Navzdory tomu byl schopný se na univerzitě udržet do značně pokročilého věku. Později bydlel ve městě Montpellier (občas se mu tak přezdívá "Alanus de Montepessulano"), poté vystřídal několik klášterů, až nakonec vstoupil jako konvrš do cisterciáckého kláštera v Cîteaux, kde také umřel. Přesné datum jeho smrti neznáme, ale jako pravděpodobný se jeví rok 1202. Jeho hrob později upadl v zapomnění a znovu objeven byl až ve 20. století. V cisterciáckém řádu je uctíván jako světec a jeho památka je připomínána 16. července.  Během svého života se těšil obrovské reputaci a díky svým rozsáhlým znalostem byl svými kolegy nazýván "doctor universalis" (všestranný učitel). Většinu z Alanových spisů se bohužel nepodařilo přesně datovat a okolnosti jejich vzniku nám rovněž zůstávají skryté. Nicméně o jeho prvním významném dílu s názvem "Summa Quoniam Homines" víme, že bylo pravděpodobně dokončeno někdy mezi lety 1155 a 1165 (nejpravděpodobnější se jeví rok 1160), přičemž toto dílo sepisoval a vyvíjel prostřednictvím svých přednášek na Pařížské univerzitě. Z ohromného množství Alanových děl se o jeho čestné místo mezi středověkými spisovateli zasadily především dvě jeho básně: "De planctu naturae", satirická báseň o lidských neřestí, a "Anticlaudianus", alegorické pojednání o mravnostech.

Teologie a filosofie.

Ve své filosofii navazoval například na Anselma z Canterbury nebo Boethia. K velkým jeho vkladům do filosofie a teologie patří argumentace o nesmrtelnosti a nemateriálnosti duše. Stejně jako jeho ostatní kolegové z druhé poloviny 12. století byl Alan z Lille spíše než scholastice nakloněn mystice. Ve své básni "Anticlaudianus" píše: Rozum (Reason), když bude dostatečně prozíravý, může bez pomoci odhalit pravdy fyzického řádu; nicméně aby byl schopný pojmout a pochopit pravdy náboženské, musí se spolehnout na víru. Tento výrok opakuje a podporuje i ve svém dalším spise "Ars catholicae fidei": Teologie se sama o sobě může projevovat jako rozum. Zde se pokusil teologii transformovat do deduktivní vědy na principu matematicko-axiomatické metody.  Alanova filosofie má v sobě trošku z aristotelovy logiky i neoplatonické filosofie.

Díla.

Při psaní jedné ze svých nejvýznamnějších básní, kterou pojmenoval "De Planctu Naturae" (O nářku přírody), se Alan inspiroval Filosofií utěšitelkou od Boethia. Napsal ji kolem roku 1160. Báseň, ve které se střídá verš s prózou, pojednává o přírodě, která popisuje sebe samu jako podřízenou síle Boha. Alan se v ní snaží ilustrovat, jak se lidé kvůli svým sexuálním choutkám, především kvůli homosexualitě, vzdalují od přírody a od Boha samotného. "De Planctu Naturae" velmi pravděpodobně inspirovalo Geoffreyho Chaucera při psaní jeho "Ptačího sněmu". V díle "Anticlaudianus", což je další z jeho významných děl, se snaží pomocí poetického dialogu vyjádřit, jak si příroda uvědomí, že selhala, když se snažila stvořit dokonalého člověka. Jakožto příroda má schopnost stvořit pouze tělo bez duše, a tak „je přesvědčena, aby se vydala do nebe a požádala o duši“. O století po jeho napsání byl "Anticlaudianus" přeložen do francouzštiny a němčiny a později byl, kolem roku 1280, zhudebněn a přepracován Adamem de la Bassée do antologie. Další z Alanových důležitých děl je jeho manuál s názvem "De Arte Praedicandi" (O umění kázat), ve kterém vysvětluje, jak nejlépe sepisovat a podávat kázání. Z tohoto díla je patrné Alanovo přesvědčení, že získání rozsáhlých teologických znalostí je základním předpokladem k podávání správného kázání. Během svého života proto usiloval o to, aby se tento jeho rukopis dostal ke všem duchovním, kteří by jej používali jako „praktickou příručku při tvorbě svých kázání“.  Kromě básní napsal Alan tři významné teologické spisy, z nichž první nese název "Summa Quoniam Homines". Dalším je "De Fide Catholica", který se datuje někdy kolem roku 1200. V tomto spise Alan usiluje o vyvrácení kacířských názorů, které zastávali především valdenští a kataři. Ve svém třetím spise, který nese název "Regulae Caelestis Iuris", představuje soubor teologických pravidel (tím se vyznačovali především následovníci Gilberta de la Porrée, se kterými mohl být Alan spojován). Avšak kromě těchto teologických spisů a kromě výše zmíněných básní napsal Alan mnoho dalších prací na různá témata a v různých stylech. Z těchto dalších děl se hodí zmínit například Spekulativní teologii, Teoretickou morální teologii, Praktickou morální teologii a různé další sbírky básní.  Ve svých kázáních, ve kterých se zabývá smrtelnými hříchy, tvrdí, že homosexualita a vražda jsou nejvážnějšími hříchy, neboť zapříčinily zánik Sodomy a Gomory manifestací Božského hněvu. Svým nejvýznamnejším dílem "Liber poenitenitalis", ve kterém se zabývá pokáním, a které věnoval Jindřichu ze Sully, ovlivnil mnoho příruček k pokání, které se po čtvrtém lateránském koncilu vyrojily jako houby po dešti. Alanova klasifikace hříchů, které šly proti přírodě, zahrnovala zoofilii, masturbaci, orální a anální styk, incest, cizoložství a znásilnění. Kromě toho také ve snaze bojovat proti úpadku morálky napsal také knihu proti Islámu, Židovství a křesťanským kacířům, kterou věnoval Vilém VIII. z Montpellieru.

O nářku přírody.

"De Planctu Naturae", O nářku přírody, je jednou z nejvýznamnějších básní Alana z Lille, která inspirovala nespočet autorů – jedním z nich byl také anglický básník G. Chaucer. Tato báseň, napsaná pravděpodobně kolem roku 1160, byla ve středověku velice populární a hrála důležitou roli při formování pozdější lidové poezie. Popis Přírody, který Alan rozepisuje na několik stran, je ve středověku tak známý, že ostatním autorům stačí pouze zmínka a v mysli jejich čtenářů ihned vyvstane Příroda, jak ji Alan popisoval – například již zmíněný G. Chaucer píše: „Jak Alain ve svém „Nářku“ popsal ji, / i její tvář i její skvostný šat–, / tak Přírodu zde všichni poznají.”(překlad F. Krajník) Alan v básni kombinuje pohanský naturalismus a s křesťanskou ortodoxností. Píše o ubohosti člověka, která pramení z jeho nepřirozeného chování. Dvě Venuše zde zápasí o nadvládu nad člověkem, přičemž ta, která člověka nejvíce vzdaluje od jeho lidství, je ta, která vítězí. Zavrhnutí zákonů přírody člověkem a jeho posluhování této nepřirozené Venuši jsou v této básni popsány v sérii sotva zahalených perverzí, které jsou doloženy příběhy milenců z klasické mytologie.

Alanovi přisuzovaná díla.

Alan z Lille je často zaměňován s ostatními Alany, především s Alanem z Auxerre, Alanem z Podio, apod. Dokonce mu byly chybně přičteny některá z jejich děl: například "Život sv. Bernarda" není dílem Alana z Lille, ale Alana z Auxerre. Stejně tak Alan z Lille není autorem "Memoriale rerum" "difficilium", které bylo pod jeho jménem publikováno, ani není autorem "Moralium dogma philosophorum" nebo "Apocalipsis Goliae", které mu bylo v minulosti připsáno. Pochybnosti kolují i o tom, zda to byla skutečně ruka Alana z Lille, která napsala "Dicta Alani de lapide philosophico." Na druhou stranu se ale podařilo definitivně určit jeho autorství u řady jiných děl, u kterých jsme si nebyli jisti - například "Ars catholicae fidei" a "Contra haereticos."

Svatý Alan z Lille, také Alain, O.Cist. (latinsky "Alanus ab Insulis", 1128 – 1202 nebo 1203) byl francouzský cisterciák, filosof, teolog a představitel rané scholastiky. Svými současníky býval nazýván pro svou vzdělanost "doctor universalis" [všestranný učitel].

Alanus ab Insulis (auch "Alanus de Insulis", französisch "Alain de Lille"; * um 1120 in Lille (flämisch Rijsel), Grafschaft Flandern, Frankreich; † 1202 in Cîteaux, Frankreich) war ein französischer Scholastiker, Dichter und Zisterziensermönch und gilt als Heiliger. Sein Festtag ist der 30. Januar.


Model HBM.

Human Body Model "(model lidského těla)" je vhodný pro simulaci výboje z nabité osoby do zkoušené součástky nebo systému. Tento historický model reprezentuje pracovníka (lidské tělo) jako součástku C o kapacitě cca 100 pF, která se např. chůzí po nevodivé podlaze nabije na vysoké napětí (např. 10 kV). Pracovník potom manipuluje se součástkami citlivými na ESD. Taková manipulace se v modelu HBM vyjádří vybíjením C přes součástku R o rezistanci cca 1 kOhm.  Model HBM se běžně používá pro zkoušení "ESD citlivosti" elektronických součástek a systémů v průběhu výroby a používání. Model byl původně používán při hodnocení iniciační citlivosti pyrotechnických prachů. Podrobnosti o zkoušení podle modelu HBM jsou specifikovány v příslušné normě, která uvádí mj. podrobnosti o nabíjení modelu a časové průběhy proudů do zkušební zátěže: „zkratovací drát“ a „rezistor 500 W“, pro zadané ss napětí zdroje, např. „"1 kV HBM"“.

Model MM.

Model MM, Machine Model "(model strojový)" simuluje výboj z velkého kovového předmětu, jako jsou např. díly osazovacího stroje. Nejnovější verze dokumentů ESDA i IEC posouvají tento model mezi méně závažné.

Model CDM.

Model CDM, Charged Device Model "(model nabité součástky)" simuluje situaci, kdy se malá nabitá součástka nebo předmět přiblíží k nabitému povrchu a dojde k elektrostatickému výboji. Tato situace nastává při měření ESD citlivosti elektronických součástek. Uvedené modely ESD lze simulovat pomocí jednoduchého obvodu, ve kterém je zpočátku elektrostatický náboj uložen v kondenzátoru C "(pomalé nabíjení C)". Při hodnocení citlivosti elektronické součástky/sestavy (simulaci výboje) se vyžaduje, aby se uložená elektrostatická energie vybila do zátěže, součástky, sestavy atp.  Tabulka – Hodnoty R, C a L pro simulační modely ESD "(Values used in ESD simulation models)"

"Industry Council on ESD Target Levels".

Jde o nezávislou instituci zaměřenou na cílové kvalifikační úrovně ESD při zkoušení součástek, při respektování norem na modely HBM, MM, CDM, včetně správných úrovní při návrhu systémů "(proper system level ESD design), viz White Papers 1, 2 a 3."

Elektrostatický výboj "(electrostatic discharge", ESD")" značí přenos náboje z materiálu nebo z předmětu s odlišným elektrickým potenciálem vzhledem k nejbližšímu okolí (včetně průrazu příslušného dielektrika). Takové výboje mohou ohrozit mj. elektronické součástky i sestavy.

Im Rahmen von ESD-Simulationsmodellen werden künstlich und reproduzierbar elektrostatische Entladungen (, ESD) durch Prüfgeräte erzeugt um den Schutz vor elektrostatischen Entladungen in den Auswirkungen zu prüfen und die verschieden stark ausgeprägt Funktion der ESD-Schutzeinrichtung in elektronischen Geräten zu bewerten.


Popis.

Skripty vykonávané na straně klienta jsou často součástí HTML nebo XHTML dokumentu. Mohou být umístěny i do externího souboru, na který je ve zdrojovém dokumentu uveden odkaz, a které si proto webový prohlížeč z webového serveru vyžádá. Webový prohlížeč spustí skripty a zobrazí obsah stránky včetně viditelného výstupu ze skriptu. Skripty na straně klienta mohou obsahovat instrukce pro prohlížeč, aby reagoval na akce uživatele (např. zmáčknutí tlačítka), které může zpracovávat bez další komunikace se serverem.  Zdrojový kód skriptu si uživatel může zobrazit (na rozdíl od skriptů na straně serveru). Mnoho začínajících webových programátorů se tímto způsobem učí od ostatních autorů, jak psát klientské skripty.  Klientské skripty mají přístup k některým informacím a funkcím dostupným na uživatelském počítači, kdežto skripty na straně serveru mají přístup k informacím a funkcím dostupným na serveru. Klientské skripty nepožadují dodatečný software na serveru (to je výhoda pro autory, kteří nemají dostatek možností ovlivňovat obsah serveru). Skripty pro webové prohlížeče vyžadují, aby v prohlížeči byla přítomna jejich podpora (Javascript, Flash apod). Nemá smysl psát skripty v jazycích, které nejsou podporovány moderními prohlížeči. Při přístupu skriptu k datům na klientském počítači může vzniknout bezpečnostní riziko, které je typicky řešeno bezpečnostními aktualizacemi webového prohlížeče nebo interpretu pro skripty (např. již zmíněný Flash).  V dnešní době je trend využívat klientské skripty při tvorbě moderních webových stránek ke zlepšeni uživatelského rozhraní a komfortu, při kterém uživatel nemusí obnovovat celou webovou stránku. Mezi tyto technologie patří např. AJAX, hojně využívané rozšíření pro JavaScript, dovolující webovým programátorům komunikovat s webovým serverem v pozadí bez požadavku kompletně nové stránky a jejího opětovného vykreslení. Toto vede k velkému zlepšení uživatelského rozhraní.  I když skriptovací jazyky jsou podporovány širokou škálou prohlížečů, nemusí být implementovány ve všech prohlížečích a operačních systémech stejně. Autoři by měli předtím, než své skripty publikují, otestovat jejich chování na různých platformách.

Skriptování na straně klienta je v informatice označení techniky, ve které je počítačový program umístěný na webových stránkách vykonáván na straně klienta, tj. webovým prohlížečem uživatele (ne na straně serveru, jako u skriptování na straně serveru). Skriptování na straně klienta je důležitá součást konceptu DHTML (dynamického HTML), jenž umožňuje měnit obsah zobrazené webové stránky v závislosti na uživatelském vstupu, podmínkách prostředí (jako například čas a den) nebo jiných okolnostech.

Als clientseitige Skriptsprachen (client-side script languages) bezeichnet man allgemein solche Skriptsprachen, die (u. a. auch) zum Erstellen von Webanwendungen verwendet werden, die auf Seite des Webbrowsers (Client) ausgeführt werden. Davon abzugrenzen sind serverseitige Skriptsprachen, mit denen man Skripte schreibt, die auf dem Webserver ausgeführt (interpretiert) werden (z. B. Perl, PHP, Python etc.). Clientseitige Skriptsprachen sind ein wesentlicher Bestandteil von Dynamic HTML (DHTML).