Přirozená a vymáhaná endogamie.

Na rozdíl od exogamie, kterou společnosti musely patrně vymáhat, jistá tendence k endogamii je člověku – tak jako jiným živočichům – spíše přirozená, a tudíž přetrvává i do současných společností. Lidé se obvykle seznamují s těmi, kdo bydlí v tomtéž místě, s nimiž se domluví stejnou řečí, s nimiž mají stejné zaměstnání a podobně. Od této „přirozené“ tendence je ovšem třeba odlišit případy, kdy skupina sňatky mimo ni výslovně zakazuje nebo dokonce trestá. Nacistické rasové zákony lze chápat jako případ extrémní endogamie.

Endogamie v současnosti.

Endogamie je i v současných společnostech velice rozšířená a silně omezuje například sociální mobilitu: vzdělaní lidé se berou mezi sebou a jejich děti zpravidla volí podobnou životní dráhu, podobně i lidé s nejnižším vzděláním. Herci a umělci, lékaři a vědci mají také silný sklon vytvářet endogamní skupiny, zčásti proto, že partneři pak mají lepší pochopení pro zvláštnosti určitého způsobu života.  Krajním příkladem dlouhodobě vymáhané endogamie je indický systém kast. Moderní společnosti a jejich teoretikové pokládají endogamii za vcelku nevýhodnou a snaží se působit proti ní. Sociologové sledují počty „smíšených sňatků“, jež svědčí o tom, do jaké míry je mezi určitými skupinami endogamní bariéra; pokud smíšených sňatků přibývá, je to obvykle známka postupující integrace nebo dokonce splývání skupin. Zvláště významné jsou tyto ukazatele a procesy s ohledem na imigranty a menšiny. Vytváření, změny a rozplývání endogamních skupin se modelují pomocí grafů příbuznosti („graphes de parenté“), které ukazují, jak často se berou lidé již dříve spříznění (problém „relinking“).

Endogamie (z řeckého "endon", uvnitř a "gamos", sňatek) je velmi rozšířené kulturní pravidlo, určující endogamní skupinu, z níž si mladí muži a ženy mají vybírat své partnery. Endogamní skupinou bývá kmen, kasta, národ nebo jinak vymezená skupina. Pravidlo endogamie je tedy jakýmsi protějškem exogamie, pravidla, vymezujícího skupinu, z níž se partneři vybírat nemají.

Endogamie ( und : „Innenheirat“) bezeichnet in der Ethnosoziologie eine Heiratsordnung, die Eheschließungen "innerhalb" der eigenen sozialen Gruppe, Gemeinschaft oder sozialen Kategorie bevorzugt oder vorschreibt; der Partner soll beispielsweise derselben Abstammungs- oder Volksgruppe, Glaubensgemeinschaft oder sozialen Schicht angehören. Das Gegenteil ist die Exogamie, bei der "außerhalb" der eigenen Gemeinschaft geheiratet wird oder werden soll, beispielsweise in Gesellschaften mit einem zweiteiligen Moiety-System. Beide Regeln gründen auf jeweiligen moralischen, religiösen oder rechtlichen Vorstellungen von der "eigenen" und der "anderen" Gruppenzugehörigkeit und welchen Gruppen heiratsfähige Personen angehören.


Životopis.

Narodil se do rodiny historika a hlavního archiváře města Prahy dr. Josefa Teigeho (1862–1921). Obecnou školu nenavštěvoval, absolvoval ji soukromě v letech 1907–1911, stejně jako jeho o tři roky mladší sestra Hana. Velkou část svého dětství prožil v rodinné vile v Neveklově, kam se vracel i o prázdninách. Od roku 1911 studoval na reálném gymnáziu v Křemencově ulici v Praze, mezi jeho spolužáky zde mimo jiné patřili Vladislav Vančura, Adolf Hoffmeister a Alois Wachsman. Po maturitě (1919), začal studovat dějiny umění na filozofické fakultě Karlovy univerzity, kde navštěvoval mimo jiné také přednášky profesorů Karla Chytila, Františka Drtiny, F. X. Šaldy a Vojtěcha Birnbauma. Studium ukončil roku 1923, po válce se pokusil získat doktorát, nicméně nedostavil se ke složení malé rigorózní zkoušky.  V roce 1920 byl spoluzakladatelem a stal se vůdčí osobností Devětsilu, v němž se věnoval umělecké teorii a propagoval proletářské umění. Situace v Devětsilu se však brzy změnila (1924) a Teige se podílel na vzniku poetismu, pro nějž psal v Devětsilu manifesty. V letech 1927–1930 redigoval "ReD" (Revue Devětsilu), dále působil jako výtvarný referent "Času" (1919–1921), "Ruchu" (1919), "Práva lidu" (1919–1922), "Kmene" (1919), "Lidových novin" (1919), "Června" (1921) a "Československých novin" (1922). Stál také u zrodu Osvobozeného divadla. V letech 1929–1930 přednášel jako hostující docent sociologie architektury a estetiky na slavné uměleckoprůmyslové škole Bauhaus v Dessau. Ve stejné době se podílel na založení Levé fronty. Roku 1934 se stal členem Skupiny surrealistů v ČSR, ve které působil jako její teoretický mluvčí. Koncem 30. let patřil ke kritikům stalinského režimu v SSSR. V posledním období svého života byl po únoru 1948 izolován od kulturního života a vystaven neustálým útokům.

Okolnosti úmrtí.

André Breton v monografii o malířce Toyen uvedl, že si Karel Teige vzal jed ve chvíli, kdy byl zatýkán, a že jeho žena se ihned poté zabila skokem z okna. Jaroslav Seifert tuto zkazku vyvrací a uvádí jako příčinu smrti přepracování a srdeční problémy. Potvrzuje však, že Teigeho žena poté, co obdržela zprávu od Teigeho milenky o jeho smrti, spálila všechnu Teigovu korespondenci a sama se pak otrávila plynem. Karel Teige zemřel na srdeční infarkt 1. října 1951. V následujících dnech spáchaly sebevraždu obě jeho ženy – životní družka Josefina Nevařilová (2. října) i dlouholetá milenka Eva Ebertová (12. října).

Dílo.

Karel Teige se po celý svůj život věnoval typografii, upravil množství knih a příležitostných tiskovin pro tehdejší přední nakladatelství. Byl především teoretikem a historikem umění, formuloval principy avantgardní estetiky a sám se také na umělecké tvorbě podílel. Ve 30. letech se jako hlavní teoretik Skupiny surrealistů věnoval promýšlení teorie vnějšího a vnitřního modelu. V letech 1939–1951 pracoval na knize "Fenomenologie moderního umění", která měla zachytit vývoj umění od Francouzské revoluce po současnost. Dvě části knihy vyšly posmrtně roku 1966 pod názvem "Vývojové proměny v umění". Od roku 1948 se podílel na přípravě pětisvazkové encyklopedie o českém moderním umění.

Typografie.

Další z oblastí, kterou Karel Teige teoreticky i prakticky obohatil byla knižní typografie.

Karel Teige (13. prosince 1900 Praha-Nové Město – 1. října 1951 Praha) byl český levicově orientovaný kritik a teoretik umění, výtvarný umělec, publicista a překladatel z francouzštiny. Jako teoretik a vůdčí osobnost československé meziválečné avantgardy zasáhl do téměř všech uměleckých odvětví – od architektury, přes výtvarné umění, divadlo, film, fotografii, typografii až k literatuře. Podílel se na vzniku a formování poetismu a ovlivnil také české přijetí surrealismu.

Karel Teige (* 13. Dezember 1900 in Prag, Österreich-Ungarn; † 1. Oktober 1951 in Prag) war ein tschechischer Kritiker, Kunsttheoretiker, Publizist, Künstler und Übersetzer.


Předchozí okolnosti.

Puč z roku 1981 je v přímé souvislosti s událostmi, jež se odehrály během Španělského přechodu k demokracii. Čtyři prvky vytvářejí stálé napětí, jež se vládě Unie demokratického středu nedaří zastavit: problémy vycházející z ekonomické krize, spolu s problémy s definováním nové územní organizace státu, teroristické akce osnované Baskickou organizací ETA a odmítnutím přijetí demokratického systému některými složkami armády.

Operace Galaxia.

První příznaky nespokojenosti v armádě byly patrné již v dubnu 1977, kdy se záměrem legalizace Španělské komunistické strany (PCE), 9. dne stejného měsíce, na velikonoční svátek Sábado Santo, odvolal admirál Pita da Veiga, ministra námořnictva a Vrchní vojenská rada ("") vydala prohlášení, v němž prohlašuje svůj nesouhlas se zmíněnou legalizací, ačkoli ji respektuje. V listopadu 1978 byla překažena operace Galaxia, pučistický pokus o státní převrat, za niž je její hlavní aktér, Antonio Tejero, odsouzen k šesti měsícům vězení.

Krize.

Zatímco v řadách armády a extrémní pravice sílí pro-pučistické nálady, vláda pokračuje v zahájení nové dekády k hluboké krizi, jež se během roku 1980 stává stále méně udržitelnou. Mezi prvními hlavními událostmi jsou to hlavně demise ministra kultury, Manuela Clavera 15. ledna, znovuvytvoření vlády 3. května, návrh na cenzuru proti Adolfa Suáreze ze strany PSOE ve dnech 28.–30. května, demise místopředsedy vlády, Fernanda Abrila Martorella, 22. června, jež vyústila v opětovné znovuvytvoření vlády v září, a v říjnové zvolení Miguela Herrera y Rodrígueze de Miñón mluvčím středové parlamentní skupiny, alternativního kandidáta na jeho místo (Santiaga Rodrígueze-Mirandu) jmenovaného Suárezem.

Demise Suáreze.

Trvající neschopnost Adolfa Suáreze zajistit jednotu ve vlastní straně ještě podpořilo vyhlášení jeho demise na funkci předsedy vlády a UCD dne 29. ledna 1981 v jedné televizní intervenci, během níž události nabraly rychlý sled. 1. února Colectivo „Almendros“ zveřejnil v pravicovém deníku "El Alcázar" otevřeně pučistický článek. Od 2. do 4. února, královský pár cestuje do Baskicka a navštěvuje Casa de Juntas de Guernica, kde je poslanci Herriho Batasuny přivítali pískotem a několika incidenty. Dne 6. února byla nalezena mrtvola týraného a zavražděného inženýra jaderné elektrárny Lemóniz, José Maríi Ryana, uneseného několik dní předtím, zatímco pátrání po dalším uneseném technikovi, Luisi Suñerovi, je bezvýsledné. Uprostřed takto vyhrocené situace se dává do pohybu proces odvolání Suáreze. Ve dnech 6. – 9. února se rovněž koná II. kongres UCD na Malorce, kde se zdá, že strana je naprosto nejednotná a předsedou je zvolen Agustín Rodríguez Sahagún, a 10. dne, je Leopoldo Calvo-Sotelo jmenován kandidátem na funkci předsedy vlády.

Zasedání pro udělení důvěry.

V této složité situaci, 18. února, Calvo-Sotelo představuje svoji vládu, avšak při hlasování o dva dny později nedostal většinovou podporu, potřebnou pro udělení důvěry, načež proběhlo nové hlasování dne 23. února. Také pučisté si tento den zvolili pro svůj záměr státního převratu. Pokus, v němž se jedna strana snažila prosadit záměr tvrdého úderu, navrhovaného armádním generálem Jaimem Milansem del Bosch a druhá strana spíše mírnou cestu navrhovanou generálem Alfonsem Armadou, jenž v té době požíval důvěry krále.

Útok na poslaneckou sněmovnu.

Při puči z 23. února spolupracovaly různé skupiny pučistů, které v zemi operovaly už od počátku demokratizace, v rámci koordinované akce. Přesně v osmnáct hodin začalo jmenovité hlasování o svěření funkce do rukou Calvo-Sotela coby premiéra. V 18:22, ve chvíli, kdy se chystal odevzdat svůj hlas také socialistický poslanec Manuel Núñez Encabo, začala operace s krycím názvem „Duque de Ahumada“ (Vévoda z Ahumady), podle zakladatele policejních oddílů Guardia Civil. Podle vytyčeného plánu, jedna skupina „guardias civiles“, vedená podplukovníkem Antoniem Tejerem se samopaly v rukou vnikla do půlkruhové haly Poslanecké sněmovny (Kongresu poslanců Španělska. Tejero z tribuny zakřičel "„¡Quieto todo el mundo! “" ("Ticho všichni!") a dal příkaz, aby si všichni přítomní lehli na zem.  Jako nejvyšší vojenská hodnost z přítomných a jako místopředseda vlády, generálplukovník Gutiérrez Mellado se zvedl, obrátil se na podplukovníka Tejera, ostře napomenul útočníky, žádaje vysvětlení a nařídil jim, aby složili zbraně. Během krátké roztržky a aby znovu potvrdil svůj příkaz, Tejero vystřelil pro výstrahu ze své pistole, na což reagovali ostatní útočníci několika dávkami ze samopalů. Bez velkého vzrušení s rukama v hlasovací nádobě, letitý generál snášel zvuk zbraní. Zatímco většina poslanců uposlechla Tejerových rozkazů, poslanec Carrillo a předseda Suárez zůstali sedět ve svých lavicích. Suárez dokonce gestem vyjádřil podporu Melladovi. Během útoku utrpěl jeden z poslaneckých asistentů nával úzkosti a udeřil jednoho z přítomných do nosu.

Státní převrat ve Španělsku 23. února 1981 (: ', ve Španělsku označovaný též jako 23-F), byl neúspěšný pokus o puč zosnovaný několika především vojenskými veliteli. Nejvýznamnější epizodou událostí bylo přepadení poslanecké sněmovny (Kongresu poslanců Španělska) početnou skupinou členů španělské policie (guardia civil), v jejichž čele stál podplukovník Guardia Civil, Antonio Tejero, během hlasování o kandidátovi na předsedu vlády, Leopoldu Calvo-Sotelovi, ze strany Unie demokratického středu (UCD).

Der Putsch vom 23. Februar 1981 war ein missglückter Versuch von Teilen der Guardia Civil und des Militärs, die Demokratie in Spanien zu beenden und eine neuerliche Diktatur zu errichten. In Spanien wird er umgangssprachlich 23-F für das Datum oder auch El Tejerazo nach einem der Beteiligten genannt.


Historie.

Stadion byl postaven jako rezerva pro sokolské sletiště již v roce 1926 a později několikrát přestavován, čímž se jeho kapacita značně zmenšila, avšak všechna místa jsou již k sezení. Při Svatováclavském miléniu v roce 1929 se tam konala veřejná vystoupení orelských jednot, kterých se 5. července 1929 zúčastnil osobně prezident republiky T. G. Masaryk.  Největší návštěvu zaznamenal původní stadion při fotbalovém pražském derby Sparta versus Slavia v roce 1962 (2:2), kdy jej zaplnilo bezmála 60 tisíc platících diváků a při přátelském zápase Československo - Uruguay 3:1. V novém tisicíletí byl využíván na fotbalové zápasy klubu FK Bohemians Praha, menší lehkoatletické závody a trénink. Konaly se zde i všesokolské slety (XIII. v roce 2000 a XIV. v roce 2006, s využitím umělého osvětlení). V letech 2000 až 2008 byl také domovským hřištěm fotbalového klubu SK Slavia Praha. Na jediný zápas se sem Slavia vrátila ještě v roce 2017, a to na poslední ligové kolo proti Brnu, které se nemohlo odehrát v Edenu kvůli koncertu Depeche Mode. Výhrou nad Brnem 4:0 si Slavia zajistila titul a mistrovskými oslavami se tak se strahovským stadionem definitivně rozloučila.

Atletický stadion.

V roce 1978 zde proběhlo Mistrovství Evropy v atletice. Z tohoto důvodu prošel tento stadion na počátku 70. let 20. století náročnou rekonstrukcí a rozsáhlou modernizací. Později se zde pravidelně konaly známé atletické mítinky Memoriál Josefa Odložila a Praga Academica.dne 4. července 1999 na stadionu vytvořil Tomáš Dvořák světový rekord v desetiboji 8994 bodů.  Ve dnech 9. až 16. června 2013 se na stadionu konalo 9. mistrovství světa v atletice mentálně postižených sportovců.

Stadion Evžena Rošického je multifunkční stadion v Praze na Strahově v České republice. Je pojmenován po atletovi Evženovi Rošickém, který byl popraven během 2. světové války. S kapacitou 19 032 míst je to druhý největší fotbalový stadion v zemi.

Das Stadion Evžena Rošického ist ein Stadion in der tschechischen Hauptstadt Prag. Es liegt in direkter Nachbarschaft westlich zum Strahov-Stadion; dem mit 220.000 Plätzen größten Stadion der Welt.


Populační genetika s využitím haploskupin.

Předpokládá se, že na zachování dané mutace určitého haplotypu se nepodílí pouze přirozený výběr. Vedle rychlosti mutace (která je odlišná pro ten který marker) se za hlavní hnací sílu populační genetiky, ovlivňující zastoupení haplotypů v dané populaci, považují genetické drifty – náhodné fluktuace ovlivněné tím, jak členové dané populace přenášeli svou DNA na další generace. Tím dochází k převaze určitého markeru. Jeho podíl v dalším průběhu buď vzroste na 100 % populace nebo z populace zcela vymizí. Ve velkých populacích s dobře fungujícím vzájemným míšením je rychlost genetických posunů běžných alel relativně nízká; v malých navzájem zkřížených populacích však k takovým změnám dochází častěji. Zjištěné variace haplotypů a jejich geografické rozložení poukazují na opakovaná populační zúžení nebo efekty zakladatele následované oddělením populací a jejich nárůstem. Zpětně sledované linie předků nemohou odhalit genetickou různorodost starší populace: genetický drift mimo jiné znamená, že některé z variant musely zaniknout.  Rozšíření poznatků brání cena analýzy DNA. Časový rámec utvoření jednotlivých haplotypů a jejich geografická lokalizace je stále značně nejistá.

Haploskupiny chromozómu Y lidské DNA.

Haploskupiny chromozómu Y lidské DNA jsou označeny písmeny v rozsahu A až R a dále jsou rozděleny pomocí čísel a malých písmen abecedy. Toto třídění bylo zavedeno konsorciem YCC (z angl. Y Chromosome Consortium – Konsorcium chromozómu Y).  Adam chromozómu Y je označení muže, který byl posledním společným předkem všech dnes žijících lidí v otcovské linii.  Hlavní haploskupiny chromozómu Y:

Haploskupiny lidské mitochondriální DNA.

Haploskupiny lidské mitochondriální DNA jsou označeny následovně: A, B, C, CZ, D, E, F, G, H, pre-HV, HV, I, J, pre-JT, JT, K, L0, L1, L2, L3, L4, L5, L6, L7, M, N, O, P, Q, R, S, T, U, UK, V, W, X, Y, Z.  Mitochondriální Eva je označení ženy, která byla posledním společným předkem všech dnes žijících lidí v mateřské linii.

Definice populací.

Haploskupiny lze využít pro definici genetických populací, které lze navíc geograficky lokalizovat.  Jedno z možných rozdělení:  Haploskupiny mitochondriální DNA jsou rozděleny do tří hlavních skupin označených písmeny L, M, N. Lidstvo se prvně rozdělilo mezi skupiny L0 a L1. Ze skupiny L1 se vyčlenily další L skupiny, z nichž jedna, L3, se rozdělila na skupiny M a N. Skupina M patří k první migrační vlně, která opustila Afriku. Vydala se na východ podél jižního pobřeží. Její potomky lze nalézt v populacích Východní Asie, Jižní Asie, Jižní Ameriky a Austrálie, v Evropě však nikoliv. Skupina N představuje druhou migrační vlnu z Afriky, tentokráte severním směrem. Krátce na to se ze skupiny N vyčlenila skupina R. Ta sestává ze dvou haploskupin. První se vyskytuje ve Východní Asii, druhá pak v Evropě.  L typ se vyskytuje u Afričanů, zvláště v subsaharské Africe.  M typ představují:  M1 – Etiopané.  CZ – obyvatelé Sibiře; větev C – některé indiánské kmeny; větev Z – Laponci, Korejci, Číňani, část obyvatel Střední Asie.  D – některé indiánské kmeny, obyvatelé Sibiře a severovýchodní Asie  E – Malajci, obyvatelé Bornea, Filipínci, původní Tchajwanci, Papuánci  G – obyvatelé severovýchodní Sibiře, severovýchodní Asie a Střední Asie  Q – Melanésané, Polynésané, Guinejci  N typ představují:  A – některé indiánské kmeny, Japonci a Korejci  I – 10% výskyt v Severní a Východní Evropě  S – některé australské domorodé kmeny  W – obyvatelé Východní Evropy, Jižní Asie a Jihovýchodní Asie  X – některé indiánské kmeny, obyvatelé jižní Sibiře, Jihozápadní Asie a Jižní Evropy  Y – Ainové a Nivchové; 1 % u obyvatel jižní Sibiře  R – velká skupina v rámci N typu. Její příslušníky lze rozdělit na Západní a Východní Eurasii. Patří sem téměř všichni Evropané a také velký počet obyvatel Blízkého Východu. Ostatní patří k některé z výše uvedených skupin patřících k N typu.  Podskupiny haploskupiny R: B – někteří obyvatelé střední Číny, Tibeťané, Mongolové, obyvatelé Střední Asie, Korejci, indiánské kmeny, obyvatelé jižní Sibiře, Japonci, obyvatelé Jižní Oceánie  F – 10 % čínské populace, 5.1 % korejské populace, 5.1 % japonské populace, 8.7 % mongolské populace, 8.3 % obyvatel chorvatského ostrova Hvar  Pre-HV – častá v Arábii; větev HV (větve H a V) – Západní Evropa, Blízký Východ  Pre-JT – vznikla na území dnešního Libanonu; vyskytuje se mezi Beduíny (25 %); větev JT (větev J a T) – Severní a Východní Evropa, Indus, Středozemí  UK – častá ve Finsku, Skandinávii, baltských zemích a Středozemí

Překryvy haploskupin Y-DNA a mtDNA.

Oblasti specifických haploskupin Y-DNA a mtDNA se navzájem překrývají. Mutace chromozómu Y nebo mitochondriální DNA jednak neprobíhají současně, jednak je výskyt haploskupin ovlivněn sexuálním výběrem. Svou roli hraje efekt zakladatele nebo genetický drift. Všechny tyto jevy ovlivňují složení populace. Zároveň jsou důvodem, proč je nutné brát překryvy s rezervou.  Informativní přehled překryvů obou typů haploskupin:

Haploskupina je skupina haplotypů, což jsou kombinace alel odkazujících na různá místa daného chromozómu. V genetice se zkoumají především haploskupiny chromozómu Y a mitochondriální DNA, které lze využít k analýze vývoje populací. Zatímco Y-DNA se přenáší výhradně v otcovské linii, mtDNA naopak výhradně v linii mateřské.

Als Haplogruppe wird eine Gruppe von Haplotypen bezeichnet, die spezifische Positionen auf einem Chromosom innehaben. In der menschlichen Genetik werden beispielsweise die


Technické specifikace.

Motor.

Tipo F133F V12 je dvanáctiválcový, zážehový motor uložený vpředu podélně o objemu 6 litrů se čtyřmi ventily na válec (celkem 48).

Převodovka.

Používají se 2 typy převodovek: šestistupňová manuální a šestistupňová sekvenční F1 s pádly pod volantem. Aktivní diferenciál z F430 zde není, ale obsahuje koncepci Manettino, která spatřila světlo světa ve Ferrari F430 599 GTB. 599 GTB Fiorano je první osobní Ferrari, které má nový systém kontroly trakce nazvaný F1-Trac, který pomáhal vyvíjet Michael Schumacher.

599XX.

Ferrari 599 XX je upravená okruhová verze Ferari 599 GTB Fiorano. Má odlehčený motor, sportovnější design, výkon 537 kW (700 hp), točivý moment 686 Nm, mohutné křídlo na víku kufru a malá křidélka na bocích zadních sloupků, systém, který dovoluje přeřazení za pouhých 60 ms, systém, který informuje řidiče o stavu jednotlivých komponent vozu prostřednictvím displeje a adaptivní podvozek SCM. Přítlak je 280 kg při rychlosti 200 km/h a 630 kg při rychlosti 300 km/h.

599 GTO.

8. dubna Ferrari oznámila oficiální detaily verze "599 GTO". Automobil je silniční verzí "599XX" a automobilka tvrdí, že je to jejich nejrychlejší silniční vůz, který dokázal ujet kolo na trati Fiorano za 1 minutu a 24 sekund, je o jednu sekundu rychlejší než Enzo. Jeho motor produkuje 493 kW (670 k) při 8 250 ot/min a točivý moment 620 Nm při 6 500 ot/min. Auto dokáže zrychlit z 0 na 100 km/h pod 3,35 s, z 0 na 200 km/h za 9,8 s a je schopné jet rychlostí přes 335 km/h. "599 GTO" váží o 100 kg méně než verze GTB. Výroba je omezená na 599 kusů.  Ferrari dala jen dvěma dalším modelům označení "GTO": 250 GTO z roku 1962 a 288 GTO z roku 1984. Na rozdíl od předchozích "GTO" verze "599 GTO" nebyla navržena pro homologaci v žádném závodě.

SA APERTA.

Na pařížském autosalonu byl představen "599 GTO" ve verzi kabriolet s názvem "SA APERTA" k oslavě 80 let karosárny Pininfarina. Výroba je limitována na 80 kusů. Vůz zrychlí z 0 na 100 km/h za 3,6 s a rozjede se až na 325 km/h.

Ferrari 599 GTB Fiorano (interní kód F139) je sportovní, GT automobil, který byl představen 28. února 2006 na autosalonu v Ženevě. Nahradil Ferrari 575M Maranello. Karoserie je z dílny Pininfarina pod vedením Franka Stephensona. Název je odvozen od objemu motoru (5 999 cm), GTB znamená gran turismo berlinetta a Fiorano podle okruhu, který Ferrari používá jako testovací.

Der Ferrari 599 ist ein Gran Turismo des italienischen Sportwagenherstellers Ferrari, der von 2006 bis 2013 verkauft wurde. Er war das Nachfolgemodell des Ferrari 575.


Životopis.

Dětství.

Narodil se jako páté dítě nemajetných rodičů Antuna a Brigidy Makhlúfových katolíků maronitského ritu. Rodina žila v malé horské vesnici Bekaa Kafra 140 km severně od Bejrútu. Když byly Josefovi tři roky, zemřel mu otec. Poté si matka vzala za manžela poctivého a zbožného jáhna jménem Ibrahim.

Řeholníkem.

Ve čtrnácti letech Josef pocítil první náznaky řeholního povolání. V roce 1851 se rozhodl vstoupit do kláštera v Majfúku. Zde prožil rok svého noviciátu. Ve druhém roce přešel do kláštera v Annayi, kde 1. listopadu 1853 složil první sliby a přijal jméno Šarbel. Dokončil svá teologická studia a 23. června 1859 byl vysvěcen na kněze.

Odchod do samoty.

15. února 1875, po mnoha letech v klášteře v Annaya, otec Šarbel obdržel povolení k odchodu do malé a odlehlé poustevny svatých Petra a Pavla. Nacházela se ve výšce 1350 metrů nad mořem. Tam se spojil s Kristem modlitbami, manuální prací, přísným sebeovládáním a postem. Šarbelova cela měla jen 6 m2. Pod hábitem stále nosil žíněnou košili, spal jen několik hodin denně a jedl pouze jednou za den.

Smrt v kapli.

Otec Šarbel zemřel na Štědrý den roku 1898 během adorace před Nejsvětější Svátostí. Jeho spolubratři ho našli na podlaze kaple. Když umývali tělo, objevilo se velké světlo ze svatostánku. Mniši to považovali za viditelné znamení nebe. Venku silně sněžilo, vál ostrý vítr. Všechny cesty k poustevně byly zaváté a tak nikdo nemohl informovat vesničany o světcově smrti. Přesně ten den lidé v okolí poznali, že otec Šarbel byl povolán do nebe. Mladí muži se vydali s lopatami odházet sníh, aby se dostali do poustevny a donesli tělo do kláštera Annay.  Neporušené tělo zesnulého bylo uloženo v klášteře sv. Marona v Annaya. Bylo podrobeno lékařským testům a potvrdilo se, že tkáně nejeví žádné známky rozkladu. Tělo vydávalo zvláštní vůni a uvolňovalo načervenalou tekutinu neznámého původu.

Svatořečení.

Otec Šarbel Makhlúf byl papežem Pavlem VI. prohlášen za blahoslaveného dne 5. prosince 1965. Svatořečen byl týmž papežem 9. října 1977. Světcův hrob v maronitském klášteře v Annaya se stal poutním místem. Mnozí z poutníků, mezi nimiž jsou i muslimové, byli zázračně uzdraveni na těle i na duchu.

Modlitba.

Modlitba k svatému Šarbelovi  "Svatý otče Šarbele, který ses zřekl všech příjemností světa, žil jsi pokorně v samotě poustevny a nyní přebýváš v nebeské slávě, oroduj za nás. Rozjasni naši mysl i srdce, utvrď naši víru a posilni vůli, rozněť v nás lásku k bližním, pomáhej nám volit dobro a vyhýbat se zlu, chraň nás před nepřáteli viditelnými i neviditelnými a pomáhej nám v našem každodenním životě. Na tvoji přímluvu obdrželo mnoho lidí dar uzdravení duše i těla a vyřešení problémů v situacích lidsky bezvýchodných. Shlédni na nás milostivě a bude-li to ve shodě s Boží vůlí, vypros nám u Boha milost, o kterou pokorně prosíme. Především však nám pomáhej jít každodenně cestou svatosti do života věčného. Amen."

Svatý Šarbel Machlúf nebo Makhlūf, مار شربل, vlastním jménem "Jusef Makhlúf" (8. května 1828 – 24. prosince 1898) je jeden z nejznámějších svatých na Středním východě, kněz, asketa, mystik.

Scharbel Machluf (oft auch "Charbel Makhlouf" geschrieben; * 8. Mai 1828 als Joseph Machluf in Biqa-Kafra, Libanon; † 24. Dezember 1898 in Annaya, Libanon) war ein maronitischer Mönch, und der erste, der in der Neuzeit von der römisch-katholischen Kirche 1977 offiziell heiliggesprochen wurde (Gedenktag am 24. Juli).


Soukromý život.

Narodil se jako nejmladší ze tří bratrů do sportovní rodiny. Jeho matka Taťjana Ovečkinová hrála za sovětský národní basketbalový tým a otec byl fotbalistou. Už od útlého věku miloval hokej a díky svému bratru Sergejovi se do něj ve svých 8 letech také nechal zapsat. Když bylo Alexovi 10 let, jeho starší bratr Sergej zemřel.  Partnerský vztah s ruskou tenistkou Mariou Kirilenkovou skončil v červenci 2014, kdy hráčka oznámila zrušení zasnoubení.

Kariéra.

Hraje v týmu NHL Washington Capitals. V NHL byl v sezóně 2005–2006 dvakrát jmenován nováčkem měsíce ("rookie of the month"), a to v prosinci 2005 a v lednu 2006. Překonal i nováčkovský rekord týmu v počtu bodů (68). 1. února 2006 byl jmenován nejen nováčkem měsíce za měsíc leden, ale zároveň i ofenzivním hráčem tohoto měsíce, což se dosud podařilo pouze dvěma hráčům v historii této soutěže. I díky tomu v roce 2006 podepsal velmi dlouhou a lukrativní smlouvu ve svém stávajícím týmu na dvanáct let s celkovým výdělkem 124 milionů dolarů. Tímto se stal v současné době jedním z nejlépe placených hráčů NHL.  16. ledna 2006 proti klubu Phoenix Coyotes vstřelil branku, kterou někteří lidé označili jako jednu z nejfantastičtějších či jednu z nejlepších vůbec kdy vstřelených. Ovečkin byl při úniku sražen obráncem, načež poté jednou rukou v pozici na zádech a z ostrého úhlu přes hlavu dopravil puk za vyjetého brankáře Briana Bouchera.  V polovině sezóny 2016/2017 zaznamenal jako 84. hráč historie svůj tisící bod v základní části NHL, v předchozí sezóně překonal také metu 500 vstřelených gólů.

Alexandr Michajlovič Ovečkin (Александр Михайлович Овечкин; * 17. září 1985, Moskva, Sovětský svaz) je profesionální ruský hokejista. Momentálně působí v týmu Washington Capitals v kanadsko-americké soutěži National Hockey League (NHL). Je kapitánem tohoto celku, ve kterém nosí dres s číslem 8. Z toho důvodu má přezdívku The Great Eight a také Ovi. Jeho tým se stal vítězem soutěže o Stanley Cup 2018. Ovečkin sám převzal Conn Smythe Trophy jako nejcennější hráč play-offs.

Alexander Michailowitsch Owetschkin (; englische Transkription: "Alexander Mikhailovich Ovechkin"; * 17. September 1985 in Moskau, Sowjetunion) ist ein russischer Eishockeyspieler. Der linke Flügelstürmer spielt seit 2005 für die Washington Capitals in der National Hockey League, die ihn im NHL Entry Draft 2004 an erster Gesamtposition ausgewählt hatten. Mit den Capitals gewann er 2018 den Stanley Cup und wurde dabei mit der Conn Smythe Trophy als wertvollster Spieler ausgezeichnet. Er gilt als einer der besten Eishockeyspieler der Geschichte, insbesondere im Hinblick auf seine Fähigkeiten als Torjäger. So gewann er als bisher einziger Spieler der NHL-Geschichte neun Mal die Maurice Richard Trophy als bester Torschütze der NHL. Außerdem erreichte er während der Saison 2019/20 zum elften Mal in seiner Karriere die 40-Tore-Marke; nur "„The Great One“" Wayne Gretzky war erfolgreicher. Ferner wurde der Russe je drei Mal mit der Hart Memorial Trophy und dem Lester B. Pearson/Ted Lindsay Award als wertvollster Spieler der Liga ausgezeichnet, während er die NHL im Jahre 2008 in Scorerpunkten anführte und daher die Art Ross Trophy erhielt. Bei den Washington Capitals, die er seit 2010 als Kapitän anführt, hält er darüber hinaus zahlreiche Rekorde, unter anderem für die meisten Spiele, Tore und Scorerpunkte.


Vznik, charakteristika a inscenační historie opery.

Myšlenka na Menottiho poslední celovečerní operu vznikla roku 1977, když skladatel pozval do svého domu Yester House poblíž Edinburghu na večeři Plácida Dominga, který právě vystupoval na Edinburském festivalu v "Carmen", a ten jej požádal, aby pro něj napsal operu. Domingo současně navrhl i námět, život Francisca Goyi, kterému jeho slovy „vždy patřil můj obdiv jako umělci, ale také jako velkému španělskému vlastenci“. Menotti ihned souhlasil. Později se o tom vyjádřil: „Myslím, že to bylo poprvé, co jsem akceptoval myšlenku někoho jiného.“  Menotti "Goyu" dokončil až o řadu let později. Inscenace byla konečně připravena jako vrchol sezóny 1986/87 washingtonské operní společnosti; produkce byla financována mimořádným milionem dolarů a předcházela jí značná mediální kampaň. Partitura nebyla ještě nedlouho před uvedením hotova a na poslední chvíli pomáhali Menottimu s orchestrací skladatelé Stephen Douglas Burton a William Brohl.  Slavnostní premiéra se konala pro vybrané obecenstvo (v hledišti seděla i španělská královna Sofie a americký ministr zahraničí George P. Shultz), které autory a účinkující zahrnulo ovacemi. Představení z 28. listopadu 1986 bylo rovněž přenášeno televizí PBS v rámci série „Great Performances“.  Hlavní příběh opery se zakládá na domnělém milostném vztahu mezi Goyou a jednou z jeho mecenášek, vévodkyní z Alby. Menotti o tom řekl: „Někteří si mohou myslet, že je to jen milostný příběh, ale ve všech mých operách se skrývá i symbolický význam. Vévodkyně je symbolem krásy. Domnívám se, že ten muž celý život usiloval o uměleckou dokonalost, a alespoň v opeře ona symbolizuje dokonalou krásu, která je nedosažitelná.“ Téma však podle skladatele spočívalo v něčem jiném: „V opeře jsem se snažil zachytit dualitu postavy: hrdinského umělce a plachou lidskou bytost. To je téma opery, a to je proč bylo tak těžké ji napsat!“  Styl opery – označovaný při uvedení jako „vyšlý z módy“ – jde vědomě proti soudobým hudebním proudům, je podle skladatele „bezostyšně melodický a určitě hluboce zakořeněný v italské belcantové tradici, nebo jak tomu chcete říkat. Je hned vidět, že to je opera objednaná tenoristou a napsaná pro tenoristu.“ Zmíněný tenorista, Domingo, si také Menottiho chválil: „Píše svou hudbu melodickým způsobem, jediným možným způsobem pro zpěváka – a vždy pro potěšení publika.“  Kritický ohlas na první inscenaci však byl vesměs negativní. New York Times kritizoval neobratnost a nepůvodnost jak libreta, tak hudby, nazval celou operu „ohromujícím cvičením v banalitě, svou povrchností podobným jiným [Menottiho] současným dílům,“ a recenze je uzavřena slovy „Tentokrát napsal pan Menotti parodii na menottiovskou operu.“ Los Angelese Times označil libreto za „hloupý, rozvláčný, afektovaný text, který redukoval složitého hrdinu na pouhého dalšího zamilovaného pozéra“ a v hudbě nalézal „krátkodeché melodie, předvídatelná samostatná čísla, kýčovité harmonie a otřepané dramatické obraty“. Jen Washington Times nalezl některá zajímavá místa, avšak „... na každý krátký výron melodie připadaly věky nudné vokální hudby“.  Poměrně náročná opera s poměrně nepříznivým kritickým ohlasem není uváděna často. V roce 1991 byla uvedena na Menottim založeném Festivalu dvou světů (Festival dei Due Mondi / Festival of Two Worlds) v italském Spoletu; skladatel ji po tento účel poněkud revidoval tak, aby hlavní role byla méně specifická pro Domingův hlas, a libreto přeložil do italštiny. Kritický ohlas byl tentokrát příznivější. Novou revizi partitury, tentokrát pro změněný Domingův hlas, provedl Menotti při příležitosti inscenace roku 2004 ve vídeňské divadlo Theater an der Wien. Nejnověji (sezóna 2012/2013) byl "Goya" nastudován v městském divadle v Giessenu.  Menotti nebyl jediný skladatel inspirovaný slavným španělským malířem. Nejznámějším z hudebních děl na náměty Goyových obrazů je klavírní suita „Goyescas“ španělského skladatele Enriqua Granadose z roku 1915. Operu inspirovanou Goyovými kresbami napsal též Michael Nyman ("Facing Goya", 2000), existuje též opera "Goya" švédského skladatele Daniela Börtze, jež měla premiéru v Göteborgu roku 2009, nebo i stejnojmenná „techno-opera“ Lomeho Altmana z roku 2013, primát však má opera "Goya" českého skladatele Josefa Boháče z roku 1978.

Instrumentace.

Dvě flétny a pikola, dva hoboje a anglický roh, dva klarinety a basklarinet, dva hoboje, čtyři lední rohy, tři trubky, pozoun, tympány, bicí souprava, klavír, harfa, smyčce; za jevištěm: dvě trubky.

Děj opery.

1. dějství.

(1. obraz) V hostinci v Madridu je zábava v plném proudu, cikáni, žebráci, toreadoři, dívky a mladí muži tančí a zpívají. Mezi nimi se nacházejí dva mladíci právě přibyvší z venkova, malíř Francisco Goya a jeho přítel Martín Zapater. Do vřavy vstoupí, obklopena několika ctiteli z řad toreadorů, dáma zahalená závojem. Goya je její osobností a zjevem okouzlen; představí se jí s nemenším sebevědomím jako nejlepší malíř Španělska a žádá ji, aby směl namalovat její portrét. Krásce se jeho opovážlivé chování líbí; představí se mu jako služebná z doprovodu doni Cayetany, krásné, bohaté a vlivné vévodkyně z Alby, a smluví si s malířem schůzku ve vévodkynině paláci na zítřek, kdy má být její paní pryč. Pak se vytratí tak tajemně, jak se zjevila. Goya za ní vyhlíží z vrat hostince, je však zděšen pohledem na průvod, ve kterém mniši-inkvizitoři ženou osoby obviněné z kacířství k soudu.  (2. obraz) Nazítří je Goya uveden jednou z dvorních dam do nádherné komnaty, kde se mu v doprovodu dvořanů a sloužících, včetně maurských tanečnic, představí jeho včerejší známost – není to nikdo jiný než sama vévodkyně. Vévodkyně se baví překvapení, které mladému malíři přichystala, ale Goya se rychle vzpamatuje a připomene, že přišel namalovat její obraz – pokud se všichni vzdálí. Vévodkyně všechny propustí a chvíli malíři pózuje. Brzy ji to však unaví, začne s Goyou laškovat a nabídne mu místo plátna vlastní tvář, na niž má namalovat podobu svého ženského ideálu. Goya k ní přistoupí a žertem hladí svými štětci Cayetaniny líce. Když však štětec dorazí k jejím rtům, je malířské náčiní zapomenuto a malíř a vévodkyně spočinou ve vášnivém objetí.

2. dějství.

Královna Maria Louisa si stěžuje svému milenci, prvními ministru Manuelu Godoyovi, na skandální chování vévodkyně z Alby. Dovoluje si nosit hezčí šaty i cennější šperky a mít kolem sebe mnohem vice přátel než sama královna. Maria Louise se doslechla i o jejím novém milenci, malíři Goyovi, a Godoyovi ukládá jednak zničit opovážlivou vévodkyni, jednak přivést malíře ke dvoru. Na Godoyovu radu pak král Karel IV. své manželce slibuje, že Goyu předvolá hned k dnešní audienci. Ještě větší radost udělá královně francouzský vyslanec, který jí přináší krásnou róbu od nejlepšího pařížského krejčího.  Audience začíná, Goya je představen Godoyovi, králi a posléze i královně. Dojem z jeho přítomnosti však přehluší skandál: dorazila vévodkyně s Alby a všechny dámy z jejího doprovodu mají na sobě tytéž šaty jako královna. Ta zuřivě opouští sál, dvořané se po koutku situací baví, Godoy však vévodkyni za její chování kárá. Na ministrův pokyn chce Cayetaně domluvit i Goya, vévodkyně jej však hněvivě obviní ze zbabělosti a ukončuje jejich vztah.  Zasmušilého malíře se ujímá král a nabízí mu, aby se stal jeho dvorním portrétistou. Při tomto hovoru si Goya postupně uvědomuje, že přestává slyšet; hlučná místnost je náhle tichá a nakonec slyší jen jediný vysoký tón. Malíř je zdrcen: „Cayetano, Cayetano, i tvůj hlas mi berou!“

3. dějství.

(1. obraz) Cayetanu stihla záhadná nemoc a vévodkyně leží na smrtelné posteli. Posílá Martína Zapatera, aby k ní přivedl Goyu. Mezitím k ní přicházejí královna a Godoy, ale místo útěchy královna prohlašuje, že Cayetanina nemoc je trest za její hříchy. Cayetana je ale přesvědčena, že byla z návodu Jejího Veličenstva otrávena. Všechny své statky odkazuje svým sloužícím a adoptivnímu dítěti a brzy nato umírá. Maria Louisa jí snímá diamantový náhrdelník a prsten a před přispěchavším služebnictvem prohlašuje, že jí je vévodkyně darovala. Goya přispěchá, až když je již odnášeno Cayetanino tělo. Povšimne si jejího prstenu na královnině ruce a hluboce si zoufá, že nepřišel včas, aby milovanou Cayetanu zachránil.  (2. obraz) O mnoho let později je Goya nejen hluchým, ale i slepý. Žije se svou milenkou Leocadií v ústraní a cítí, že se blíží jeho konec. V horečnatém snu se mu zjevují postavy z jeho obrazů a malíř se trápí úzkostí i pocitem viny za to, že opustil svou ženu Pepu. Tu se mezi postavami objevuje Cayetana. Konejší ho a poukazuje na jeho nesmrtelné dílo, v němž prokázal větší odvahu než kterýkoli voják, větší vášeň než kterýkoli milenec a větší soucit než kterýkoli kněz. Nemá se bát smrti, protože jeho duše si jistě zaslouží věčný mír.

Filmografie a diskografie.

Existuje rovněž televizní záznam premiérové inscenace z roku 1986, který však není komerčně dostupný.

Externí odkazy.

Kritika premiéry v New York Times Kritika premiéry v Chicago Tribune

Goya je opera o třech dějstvích italsko-amerického hudebního skladatele Giana Carla Menottiho na vlastní libreto. Premiéru měla 11. listopadu 1986 a uvedla ji Washington Opera v budově Kennedy Center. Opera inspirovaná životem španělského malíře Francisca Goyi vznikla z popudu tenoristy Plácida Dominga, který také v prvním nastudování i některých dalších inscenacích ztvárnil titulní roli.

Goya ist eine Oper von Gian Carlo Menotti. Das Libretto wurde vom Komponisten verfasst. Die Oper, die das Leben des berühmten spanischen Malers Francisco de Goya zur Grundlage hat, entstand als Auftragswerk des spanischen Tenors Plácido Domingo, der Menotti 1977 dazu anregte. Die Oper wurde 1986 in Washington, D.C. uraufgeführt und für eine Aufführungsserie im Sommer 2004 in Wien der jetzigen Stimmlage Domingos angepasst.


Objev a historie pozorovaní.

První Herbigův-Harův objekt pozoroval v pozdním 19. století Burnham, když se díval na hvězdu T Tauri pomocí 36-palcového refrakčního teleskopu na Lickově observatoři a všiml si malého útržku mlhoviny nedaleko. Tento objekt byl však katalogizován pouze jako emisní mlhovina, která se později stala známou jako Burnhamova mlhovina. Nedošlo tedy k zařazení do odlišné třídy objektů. Zjistilo se však, že T Tauri je velmi mladá a proměnná hvězda a je prototypem třídy podobných těles známých jako T Tauri hvězdy, které teprve dosáhnou stavu rovnováhy mezi gravitačním kolapsem a tvorbou energie jadernou fúzí v jádře.  Během padesáti let po Burnhamově objevu bylo objeveno několik podobných mlhovin, které byly tak malé, že téměř vypadaly jako hvězdy. Haro a Herbig provedli nezávislá pozorovaní několika těchto těles v průběhu čtyřicátých let 20. století. Herbig také pozoroval Burnhamovu mlhovinu a zjistil, že vyzařuje neobvyklé elektromagnetické spektrum s výraznými emisními čárami vodíku, síry a kyslíku. Haro zjistil, že všechny objekty tohoto typu jsou neviditelné v infračervené oblasti spektra.  Následně po jejich nezávislých objevech se Herbig a Haro setkali na astronomické konferenci v Tucsonu. Herbig zpočátku nepřikládal velký význam objektům, které objevil, protože se primárně zabýval blízkými hvězdami, ale když se dozvěděl o Harových zjištěních, provedl podrobnější studie. Sovětský astronom Viktor Ambarcumjan tělesa pojmenoval a na základe jejich výskytu v blízkosti mladých hvězd (starých několik stovek tisíc let) navrhl, že by mohly představovat rané stádium tvorby proměnných hvězd typu T Tauri.  Studie ukázaly, že HH objekty jsou vysoce ionizované a raní teoretici spekulovali, že mohou obsahovat horké hvězdy s vysokou svítivostí. Ale absence infračerveného záření z mlhovin znamenala, že v nich nemohly být hvězdy, protože tyto by hojně vyzařovaly infračervené světlo. Pozdější studie naznačovaly, že mlhoviny mohou obsahovat protohvězdy, ale nakonec byly HH objekty identifikovány jako materiál vyvržený blízkými mladými hvězdami, kolidující při nadzvukové rychlosti s mezihvězdným plynem, přičemž výsledné rázové vlny tvoří viditelné světlo.  V raných osmdesátých letech 20. století pozorování poprvé odhalila emisní podstatu většiny HH objektů. Toto vedlo k poznání, že vyvržený materiál HH objektů je koncentrován do úzkých emisních svazků. Hvězdy bývají často v průběhu několika prvních stovek tisíc let svojí existence obkroužené akrečními disky, které se tvoří tím, že do nich padá plyn. Rychlá rotace vnitřních častí těchto disků vede k emisi úzkých svazků částečně ionizovaného plazmatu kolmo na rovinu disku, které jsou známé jako polární výtrysky. Když tyto svazky kolidují s mezihvězdným plynem, jsou příčinou vzniku malých útržků světelného záření, které tvoří HH objekty.

Fyzikální charakteristika.

Emise z HH objektů je způsobena rázovými vlnami, které vznikají kolizí s mezihvězdným plynem, ale jejich pohyby jsou složité. Spektroskopická pozorovaní jejich Dopplerova posunu hovoří o rychlosti několika stovek kilometrů za hodinu, ale emisní čáry spektra HH objektů jsou příliš slabé na to, aby mohly být vytvořené při kolizích o tak vysoké rychlostí. To pravděpodobně znamená, že nějaký z materiálů, se kterým kolidují, se také pohybuje směrem pryč, ale nižší rychlostí.  Celková vyvržená hmota typického HH objektu se odhaduje na 1-20 hmotností Země, což je velmi malé množství materiálu v porovnaní se samotnou hmotou hvězdy. Teploty pozorované v HH objektech jsou typicky okolo 8 000 – 12 000 K, podobně jako teploty jiných ionizovaných mlhovin jako Oblast H II a planetární mlhoviny. Obvykle jsou celkem husté s hustotou od několika tisíc do několika desítek tisíc částic na cm, v porovnaní s průměrnou hustotou 1 000/cm v oblastech H II a planetárních mlhovinách. HH objekty se skládají převážně z vodíku a hélia, které tvoří 75 % a 25 % jejich hmotnosti. Méně než 1 % hmotnosti HH objektů je tvořeno těžšími chemickými prvky, jejichž množství je podobné jako u mladých hvězd.  V blízkosti zdrojové hvězdy je v HH objektech kolem 20 – 30 % ionizovaného plynu, ale tento poměr se snižuje nepřímo úměrně se vzdáleností. To znamená, že materiál je ionizovaný v polárních výtryscích a rekombinuje se pohybem od hvězdy, namísto aby byl ionizovaný při pozdějších kolizích. Nárazy na konci trysky však mohou znova ionizovat část materiálu, což se projevuje jako světlé „čepičky“ na konci trysek.

Množství a rozložení.

Dnes je známo více než 400 jednotlivých HH objektů nebo jejich skupin. Jsou převážně přítomny v oblastech tvorby hvězd a často se vyskytují ve velkých skupinách. Obvykle je možné je pozorovat blízko Bokovy globule (temná mlhovina obsahující velmi mladé hvězdy) a často z nich září. Často je také možné pozorovat několik HH objektů tvořících řetězec poblíž polární osy rodičovské hvězdy.  Počet známých HH objektů se v posledních letech rychle zvyšuje, ale stále je považován za velmi malý v porovnaní s celkovým počtem hvězd v Galaxii. Odhady hovoří o počtu do 150 000, z čehož většina je příliš daleko, aby byly rozlišitelné při technických schopnostech současných dalekohledů. Většina HH objektů leží do 1/2 parseku od svojí mateřské hvězdy, jen velmi málo jich je vzdálených jeden parsek. Některé jsou však viditelné ve vzdálenosti několika parseků, což by mohlo naznačovat, že mezihvězdný prostor v jejich blízkosti není velmi hustý a to jim umožňuje cestovat dále od zdroje předtím, než se rozptýlí.

Vlastní pohyb a variabilita.

Spektroskopická pozorovaní HH objektů ukazují, že se pohybují od mateřských hvězd rychlostmi přibližně 100 km/s. V posledních letech pozorování při vysokém optickém rozlišení Hubbleova vesmírného teleskopu odhalily vlastní pohyb mnoha HH objektů pozorovaných v odstupu několika let. Tato pozorování též umožnila odhad vzdálenosti několika HH objektů pomocí metody expanzívní paralaxy.  Při svém pohybu od mateřské hvězdy se HH objekty výrazně vyvíjejí a jejich jasnost se v průběhu několika let mění. Jednotlivé uzly v rámci objektu mohou zvyšovat nebo snižovat jas nebo se dokonce úplně ztratit, zatímco se objevují nové uzly.  Erupce výtrysků z rodičovské hvězdy nastávají dříve v pulzech než ve stabilním proudě. Pulzy mohou tvořit výtrysky plynu pohybující se stejným směrem, ale různými rychlostmi a interakce mezi různými tryskami vytvářejí tzv. „pracovní povrchy“, kde se setkávají proudy plynů a tvoří nové rázové vlny.

Mateřské hvězdy.

Hvězdy stojící v pozadí tvorby Herbigových-Harových objektů jsou všechny velmi mladé, nejmladší z nich jsou ještě protohvězdy v procesu formování se z okolního plynu. Astronomové dělí tyto hvězdy do tříd 0, I, II a III, podle množství vyzařovaného infračerveného záření. Větší množství infračerveného záření znamená větší množství horkého materiálu obklopujícího hvězdu, což naznačuje, že se stále sráží. Třídy jsou číslované, protože objekty třídy 0 (nejmladší) ještě nebyly objeveny, zatímco třídy I, II a III už byly definovány.  Objekty třídy 0 jsou staré pouze několik tisíc let, tak mladé, že v jejich jádrech ještě nenastala jaderná fúze. Namísto toho jejich energie pochází pouze z gravitačního potenciálu, která se uvolňuje, když do nich padá materiál. Jaderná fúze již začala v jádrech objektů třídy I, ale plyn a prach ještě stále padají na jejich povrch z okolní mlhoviny. Jsou stále zahalené v hustých oblacích prachu a plynu, které zakrývají všechno jejich viditelné světlo a způsobují, že jsou pozorovatelné pouze na infračervených a rádiových frekvencích. Padání plynu a prachu už do velké míry ustalo v objektech třídy II, ale ještě stále je obklopuje disk plynu a prachu, zatímco objekty třídy III mají už pouze stopové množství původního akrečního disku.  Studie ukázaly, že okolo 80 % hvězd, které produkují HH objekty, jsou ve skutečnosti dvojhvězdy anebo vícenásobné hvězdné systémy (dvě anebo více hvězd navzájem se obíhajících), což je mnohem vyšší poměr než se vyskytuje u hvězd hlavní posloupnosti s nižšími hmotnostmi. To může naznačovat, že binární systémy mají větší pravděpodobnost výtrysků tvořících HH objekty, a důkazy nasvědčují, že největší HH objekty se mohou tvořit při dezintegraci několika systémů. Předpokládá se, že většina hvězd vzniká formou vícenásobného systému, ale že větší část se rozbije předtím než dosáhnou hlavní posloupnosti gravitačními interakcemi s blízkými hvězdami a hustými oblaky plynu.

Herbigovy-Harovy objekty jsou malé mlhovinám podobné objekty, které vznikly v důsledku krátké, jen několik tisíc let trvající etapy života mladé hvězdy. Tvoří se, když hvězda z oblastí pólů vyvrhuje plyn s hmotností několika Zemí při rychlosti několika stovek kilometrů za sekundu rovnoběžně s rotační osou. Herbigovy-Harovy objekty se hojně vyskytují v oblastech tvorby hvězd a okolo jedné hvězdy je často možné vidět více než jeden tento objekt.

Herbig-Haro-Objekte (nach George Herbig und Guillermo Haro) sind kleine neblige Gebilde um junge Sterne. Sie entstehen, wenn vom Stern ausgestoßenes Gas auf Staubwolken trifft. In Regionen, in denen Sterne entstehen, sind Herbig-Haro-Objekte allgegenwärtig. Oft werden sie um einen einzelnen Stern gesehen, wo sie entlang seiner Rotationsachse ausgerichtet sind.


Životopis.

Narodil se ve Filadelfii v Pensylvánii, je synem Donny a Josepha Mignogny. Má italské předky. Má dva mladší bratry, Matthewa a Andrewa, kteří jsou také herci.  Navštěvoval Abington Friends School v Jenkintownu v Pensylvánii a později navštěvovat Univerzitu Jižní Kalifornie.

Kariéra.

Herectví.

První role přišla s reklamaou pro Craker Jakc. V 5 letech se objevil v "The Tonight Show Starring Johnny Carson", kde zazpíval písníčku „Give My Regards to Broadway“. V roce 1983 získal roli Joeho Donovana v sitcomu stanice NBC "Gimme a Break!". V roce 1988 propůjčil svůj hlas pro film "Oliver & Přátelé". Mezi lety 1991 a 1995 hrál v televizním seriálu "Kvítko", kde hrál Joeyho Russo.  Se svými bratry Mattewem a Andrewem si zahrál v seriálu "Brotherly Love". S Jennifer Morrison si zahrál ve filmu "Temná legenda 2". V roce 2006 se stal soutěžícím reality show stanice ABC "Dancing with the Stars", kde byl spárován s profesionální tanečnicí Edytou Śliwińskou. Skončil na třetím místě. V roce 2007 získal roli Billyho Flynna v Broadwayské produkci Chicaga. 9. července 2008 měla premiéru taneční reality show "Master of Dance", kterou moderoval.  V roce 2009 si zahrál po boku Melissy Joan Hart ve filmu "Moje falešná svatba", který měl premiéru na stanici ABC Family. V srpnu 2010 se vrátil na televizní obrazovky v sitcomu stanice ABC Family "Melissa a Joey" v roli Joeho Longa, kterého jako chůvu zaměstnala postava, kterou hraje Melissa Joan Hart.

Hudba.

V 16 letech vydal své debutové album nazvané "Joey Lawrence". Jeho písnička „Nothin' My Love Can't Fix“ se stala mezinárodním hitem. Písnička se stala titulní písní filmu "Cop and a Half".  V červenci 2008 oznámila, že pracuje na novém albu, které se bude skládat především z balad. V černu 2011 vydal nový singl nazvaný "Rolled". V červenci vydal další single "Give It To Ya (Acoustic)"  V roce 2017 založil kapelu Still 3 a společně vydali singl „Lose Myself“.

Osobní život.

Joey se oženil s Michelle Vellou v roce 2002, rozvedli se v roce 2004. Svojí druhou ženu Chandie Yawn-Nelson, poznal na dovolené do Disney Worldu, když byli teenageři, vzali se o 13 let později. Dvojici se narodily dvě dcery, narozené v roce 2006 a 2010. V roce 2017 zažádali o osobní bankrot.

Joseph Lawrence Mignogna, Jr. (* 20. dubna 1976, Filadelfie, Pensylvánie, Spojené státy americké), známý jako Joey Lawrence je americký herec, zpěvák a moderátor. Nejvíce se proslavil rolemi v seriálech "Gimme a Break!, " "Kvítko "a "Brotherly Love". V roce 2010 získal roli Joeho Longa v seriálu stanice ABC Family "Melissa a Joey."

Joseph „Joey“ Lawrence (* 20. April 1976 in Philadelphia, Pennsylvania als "Joseph Lawrence Mignogna Jr.") ist ein US-amerikanischer Filmschauspieler und Sänger.


EPPO kód.

USTIMA

Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle EPPO a biolib.cz je pro patogena s označením "Ustilago maydis" používáno více rozdílných názvů, například "Caeoma zeae" nebo "Uredo zeae".

Zeměpisné rozšíření.

Původně se sněť šířila zároveň se zaváděním pěstování kukuřice do nových oblastí, dnes je rozšířena ve všech oblastech, kde se kukuřice vyskytuje.

Příznaky.

Houba napadá nejčastěji stébla a palice. Při slabém napadení se tvoří na listech perlovité nádory na hlavní žilce spodní části čepele listu. Mohou se ale objevit i další nádory, např. na článcích stonku nebo na praporcovitých listech.  Mycelium houby vyvíjející se mezi tenkostěnnými buňkami zárodečných pletiv vyvolává hyperplazii (nekontrolované buněčné dělení) a hypertrofii (zvětšení buněk hostitele) a nadměrný rozvoj floému v cévních svazcích. Hnědočerné spory dodávají hálkám spálený vzhled.

Možnost záměny.

Kromě sněti kukuřičné ("Ustilago maydis") se na kukuřici může vyskytnout také prašná sněť kukuřičná "Sphacelotheca reiliana" (J. G. Kühn) G. P. Clinton), syn. "Sorosporium holci – sorghi"), která je rozšířenější v jižní Evropě na kukuřici a na čiroku. Oba druhy sněti lze podle symptomů celkem spolehlivě rozlišit. K chorobě sněť kukuřičná "Sphacelotheca reiliana" jsou dostupné rezistentní hybridy.

Význam.

Ztráty na výnosu kukuřice způsobené snětí kukuřičnou jsou každý rok značné. Zpravidla bývají napadeny pouze jednotlivé rostliny v porostu (2–3 %). U cukrové kukuřice choroba může snížit obsah cukru až o více než 10 %.

Kvalita siláží.

Podle informací na agromanual.cz původce sněti není producentem mykotoxinů, z tohoto pohledu proto napadení rostlin při slabém výskytu nepředstavuje zdravotní riziko pro zvířata, při silnějším napadení (20 a více procent) může dojít ke zhoršení fermentačního procesu při výrobě siláží.  Při pokusu, ve kterém byl simulován stav infekce silážní kukuřice snětí kukuřičnou ("Ustilago maydis") došlo v průběhu fermentačního procesu k celkové vyšší produkci kvasných kyselin v 1 kg sušiny siláže (12,15 %) ve srovnání s kontrolní variantou (9,37 %). Zpráva konstatuje, že přesnými experimenty bylo dosaženo výsledků, které prokazují, že napadení předmětným parazitem má vliv na kvalitu siláže, ale nemá žádný vliv na obsah mykotoxinů. Také je ve zhodnocení velmi podrobně popsáno že napadení ovlivňuje například obsah alkoholu.

Využití.

Hálky sněti kukuřičné v Mexiku a jiných latinskoamerických státech slouží jako lidská potrava a na straně druhé je možný toxický účinek na lidi a zvířata.  V Mexiku a dalších latinskoamerických státech jsou hálky sněti považovány za delikatesu (huitlacoche, cuitlacoche), která je ceněna více než samotná kukuřice. Již Aztékové záměrně noži poškozovali rostliny kukuřice v úrovni půdy, aby spory mohly proniknout snadněji do rostliny. Sklízí se nedozrálé hálky, 2-3 týdny po infekci, kdy jsou vlhké, šťavnaté a po uvaření mají celé spektrum chutí – od houbové přes sladkou, pikantní, dřevitou až po zemitou a obsahují glycidy, bílkoviny, tuky, vitamíny a minerály. Vonné kompozice sněti kukuřičné obsahují sotolon (extrémně silná aromatická látka s typickým aroma rostliny pískavice řecké seno a javorového sirupu), vanilin a glukózu.  Huitlacoche, hálky sněti kukuřičné mohou být napadeny patogenem, houbou rodu kropidlák "Aspergillus", ale hálky mohou napadat také bakterie.  Původní obyvatelé jihozápadu Spojených států amerických používali sněť kukuřičnou k umělému vyvolání předčasných porodních bolestí, jelikož má podobné medicínské účinky jako námel, ale slabší, díky přítomnosti alkaloidu ustilaginu.  Významné je využití "Ustilago maydis" v genetice a lékařství. Funkce genu BRCA2 (Breast Cancer Type 2 susceptibility protein), který je zodpovědný za vznik rakoviny prsu, je nyní známa z velké části právě díky práci s genomem "Ustilago maydis".

Biologie.

Zaorané spory zůstávají schopné infekce zpravidla jeden rok, na povrchu půdy až 3 roky. Spory klíčí při vyšších teplotách, proto se vyskytuje sněť na hostiteli až v letních měsících. Nádory vysychají a uvolňují spory, ty však mohou infikovat až příští rok.  Z mnohobuněčného mycelia vznikají chlamydospory, které klíčí v promycelium, na němž se tvoří postranní i vrcholové sporidie (= bazidie s bazidiosporami). Chlamydospory klíčí při vyšších teplotách (25-30 °C) při amplitudě 8-38 °C.

Šíření.

Spory se šíří větrem.

Toxicita.

Alkaloidy které houba "Ustilago maydis" produkuje jako sekundární metabolity, patří mezi chemické látky u kterých se předpokládá potenciální toxicita a přímý či nepřímý vliv na aktivitu AChE (acetylcholinesteráza). Kmen P4 této houby vylučuje toxin u nějž byla prokázána inhibice aktivity Ca v buňkách savců.  U potkanů byly prokázány patologické změny na játrech, plicích, děloze a vaječnících. U testovaných leghornek testy prokázaly lehký chronický katar s hyperplazií žaludku a malého střeva. U skotu byla popsána pneumonie v souvislosti s inhalací spor. U odborné veřejnosti ale převládá názor, že přímý toxický účinek siláže z kukuřice napadené snětí neexistuje.

Ochrana rostlin.

Prevence.

Základem ochrany je kvalitní orba po sklizni a střídání plodin. Dodržování osevních postupů a rotace plodin může omezit množství infikovaného materiálu.  Zařazení kukuřice na stejný pozemek by nemělo následovat dříve než za tři roky a při silném napadení v zamořených oblastech až za 6-8 let. Doporučuje se vysévat uznané zdravé osivo v optimálním termínu. Kvalitní orba je důležitým opatřením proti šíření choroby.

Chemická ochrana.

Lze použít insekticidy proti savému hmyzu. Přímé účinné metody hubení sněti kukuřičné nejsou známy. Účinným opatřením je moření osiva.

Rezistentní odrůdy.

Navzdory mnohaleté snaze vyšlechtit rezistentní hybridy kukuřice, neexistuje dnes absolutně rezistentní hybrid vůči této chorobě.

Ochrana při výskytu.

Při slabším výskytu a na menších plochách (množitelský porost) lze podle odborníků ze Zemědělský výzkum, spol. s r. o. Troubsko doporučit vytrhávání boulí. Podle jiných zdrojů je ruční odstraňování nádorů sněti z porostů zcela neúčinné.

Sněť kukuřičná ("Ustilago maydis") je patogen a choroba rostlin z čeledě sněti prašné "Ustilaginaceae" řádu prašné sněti "Ustilaginales". Sněť kukuřičná je dnes celosvětově nejrozšířenější chorobou kukuřice ("Zea mays"). O popis této houby se významnou měrou zasloužil v 1. pol. 19. stol. český mykolog a fytopaleontolog A. J. Corda. Název Ustilago pochází z latinského slova ustilare (spálit, hořet). Aztécký výraz pro houbu "Ustilago maydis" je "cuitlacochtli cuitla" (špína, odpadky a výkaly) a "cochtli" (spící). Plodnice houby jsou používány jako exotický pokrm v mexické kuchyni pod názvem "Aztécký kaviár" nebo "mexický lanýž".

Der Maisbeulenbrand ("Ustilago maydis") oder Maisbrand (die essbaren Stadien werden "Huitlacoche" oder "Cuitlacoche" genannt) ist ein parasitischer Brandpilz, der in Europa nur Mais befällt und an ihm die gleichnamige Krankheit auslöst. Sein enges Wirtspektrum umfasst nur noch die in seinem Herkunftsbereich Mexiko vorkommende Teosinte ("Zea mays" subsp. "mexicana", syn. "Euchlena mexicana"), die vermutlich die Wildform des Kulturmaises ist.


Mládí.

Narodil se v Sturgisu (stát Michigan, USA) Susan, tovární dělnici a Reubenovi, opraváři. Měl dva sourozence, Davona a Deborah. Během svého dětství strávil hodně času navštěvováním Amišů v Centreville (Michigan), kde absolvoval střední školu v roce 1987. Troyer byl původně Amiš, ale jeho rodiče opustili víru, když byl dítětem. Uvedl, že jeho rodiče s ním jednali rovnoceně jako s ostatními sourozenci o průměrné velikosti. Musel nosit dřevo, krmil krávy, prasata a hospodářská zvířata.

Kariéra.

Troyerova kariéra u filmu začala, když se s ním setkal bývalý prezident společnosti Little People of America, který hledal někoho s „jistou velikostí“, kdo by sloužil jako dublér pro dětskou postavu "Baby Bink" ve filmu Johna Hughese "Baby's Day Out" (1994). Pak získal další práci jako zakrnělý dublér a několik menších komediálních rolí ve filmech z devadesátých let, včetně "Dunstche Checks In", "Jingle All the Way" (oba 1996), Muži v černém (1997) a "My Giant" (1998).  S režisérem Jayem Roachem se poprvé setkal, aby diskutoval o zpodobnění postavy MéMini v sérii Austin Powers s hercem a spolutvůrcem Mike Myersem, a to před začátkem natáčení druhého filmu. Myers byl ohromen Troyerovým výkonem, že přepsál scénář pro film (1999), který dal postavě MéMini více času na obrazovce a odstranil jeho smrt. Troyer převzal roli o tři roky později ve filmu "Austin Powers in Goldmember" (2002) a znovu spolupracoval s Myersem na "The Love Guru" (2008).  Poté, co Troyer dosáhl velkého úspěchu jako MéMini, hrál goblina Griphooka ve filmu Harry Potter a kámen mudrců (2001) a měl prominentní roli jako Percy ve fantastickém filmu Terryho Gilliama Imaginárium dr. Parnasse (2009). Představoval také sám sebe v několika televizních reality seriálech, včetně "Surreal Life" (2005), "Welcome to Sweden" (2007) a v šesté sérii britské "Celebrity Big Brother" (2009).

Osobní život.

Údajně se oženil s modelkou Genevieve Gallenovou 22. února 2004, ale požádal o zrušení hned následujícího dne. Ačkoli zasnoubení páru bylo hodně ohlašováno, Troyer a jeho právník popírali, že by dvojice někdy měla nějaké formální svatební plány a říkal, že Gallen zpracovala příběh pro svůj vlastní finanční zisk.  Dne 25. června 2008 uniklo soukromé domácí video Troye a jeho bývalé přítelkyně Ranae Shriderové, se kterou měl sex. Video, natočené v roce 2008 v Beverly Hills (Kalifornie) a v Shriderové rodném městě Fort Cobb (Oklahoma), bylo zveřejněno společností Shrider a TMZ. Kevin Blatt, muž odpovědný za zprostředkování obchodu se sexuální páskou Paris Hiltonové v roce 2003, se pokusil video prodat. Troyer, prostřednictvím svého dlouholetého advokáta Ed McPhersona, žaloval společnost TMZ, Blatta a on-line půjčovnu společnosti SugarDVD, za zásah do soukromí a porušování autorských práv. V květnu roku 2015 se objevil Troyer, jeho přítelkyně Brittney Powell a její syn Tyson v televizní reality sérii "Celebrity Wife Swap", kde si Brittney vyměnila místo s manželkou Hinese Warda.

Smrt.

Začátkem dubna 2018 byl Troyer přijat do nemocnice po incidentu v jeho domě. Předtím byl přijat k rehabilitaci, aby mohl podstoupit léčbu alkoholismu. 21. dubna 2018 zemřel ve věku 49 let.

Ocenění.

V roce 2000 získal cenu MTV Movie Avard za nejlepší duo na obrazovce (ve filmu "Austin Powers: Špion, který mě vojel") a v roce 2003 cenu MTV TRL Award v kategorii "Walk This Way Award".

Vernon Jay "Verne" Troyer (1. ledna 1969 Sturgis, Michigan – 21. dubna 2018 Los Angeles, Kalifornie) byl americký herec, kaskadér, a komik. Byl pozoruhodný svou výškou 81 cm, což bylo výsledkem syndromu hypoplastických chrupavek a vlasů, která z něj činila jednoho z nejmenších mužů na světě. Nejvíce byl znám z role Mini-Me v sérii komediálních filmů o Austinu Powersovi a pro jeho velikost jako goblin Griphook ve "Harry Potter a kámen mudrců".

Vernon Jay „Verne“ Troyer (* 1. Januar 1969 in Sturgis, Michigan; † 21. April 2018 in Van Nuys, Los Angeles, Kalifornien) war ein US-amerikanischer Schauspieler.


Mechanismus působení alkoholu na centrální nervovou soustavu.

Při intoxikaci alkoholem dochází k přímému ovlivnění neurotransmiterů (útlum dopaminergní, serotoninergní a taurinergní aktivity, potlačení inhibičního vlivu GABA, stoupá aktivita glutamátu). Přesný mechanismus, jimž tyto interakce přispívají k pocitu uspokojení, není jasný. Vyvolání tendence pro opakování příjmu alkoholu lze teoreticky vysvětlit účinky změněné aktivity GABAergního a glutamátergního systému na uvolňování dopaminu v mezolimbické dopaminové dráze. Za somatické poškození neuronů je pak zodpovědné hromadění metabolitů alkoholu – zejména acetaldehydu.

Stádia opilosti.

Obecně dle množství alkoholu v krvi lze rozdělit opilost do několika stádií:  Nutno ovšem dodat, že individuální snášenlivost je velmi široká. Trénovaní jedinci (tj. jedinci na vrcholu tolerance) jsou schopni i s hladinou alkoholu blížící se 3 ‰ působit v kontaktu s okolím zcela nenápadně a z opilosti je usvědčí až dechová zkouška či toxikologické vyšetření krve. Řidič Milan Čurda řídil v květnu 2015 svůj fekální vůz údajně s téměř 7,9 ‰ alkoholu v krvi a přestože Jan Podlaha, primář protialkoholní záchytné stanice v Praze na Bulovce, prohlásil, že 7,9 ‰ není možných a že i člověk, který umí pít a je od dětství zvyklý na pití, by při takové hodnotě byl v těžkém bezvědomí, ředitel semilské dopravní policie Milan Čermák, Policejní mluvčí Soňa Šídová i Milan Krejza z městského úřadu v Semilech však výsledek měření obhajovali. Čurdova obhajoba, že s 8 ‰ alkoholu v krvi by musel být dávno mrtvý, soud o jeho nevině nepřesvědčila. Již v dubnu 2005 byl Čurda policejní hlídkou při jedné z bezpečnostních akcí Kryštof v Lomnici nad Popelkou zastaven poté, co kličkoval po silnici osobním vozem značky Lada (navíc s propadlou technickou prohlídkou, a po pozitivní dechové zkoušce byl převezen k testování krve, kde mu bylo krevní zkouškou naměřeno 4,19 ‰.  V roce 2018 byl v Česku na Bruntálsku zaznamenán případ opilého houbaře, kterému bylo po odběru krve a přepočítání hodnot naměřeno 8,83 ‰ alkoholu v krvi. K testu došlo kvůli předoperačnímu vyšetření – houbař v opilosti zakopl v lese a způsobil si komplikovanou zlomeninu kotníku. Podle lékařky však klinický obraz pacienta vypadal na maximálně 3 promile alkoholu.  Celosvětovým rekordmanem v opilosti je údajně Polák Andrzej W. s 12,3 ‰, rekordmankou je francouzská řidička z Nantes s 11 ‰ alkoholu v krvi.  "Patická opilost" (patická ebrieta) je abnormální reakce na požitý alkohol, při které dochází k rozvoji výrazné psychopatologické symptomatiky, v níž kardinální roli hraje kvalitativní porucha vědomí pod obrazem mrákotného stavu (obnubilace). Mohou se vyskytovat bludy a halucinace, včetně dalšího chorobného jednání s psychotickou motivací (která je v rozporu s premorbidní osobností), často s agresí zaměřenou na okolí (heteroagrese) i na sebe sama (autoagrese). Stav odeznívá po minutách až hodinách, končí spánkem. Na stav si postižený obvykle nepamatuje (amnézie). V případě trestné činnosti páchané v patické ebrietě je snížená trestní odpovědnost postiženého, patická ebrieta může být i důvodem ke zproštění viny (exkulpaci).

Opilost neboli opojenost či též ebrieta je stav, který vzniká po intoxikaci alkoholem. Typická je pro ni nadnesená nálada, bývá zvýšené sebevědomí, zvýšená hovornost, podnikavost, zvýšená družnost, zmenšují se sociální zábrany. Je zde ale porucha pozornosti (to je jeden z důvodů, proč v opilosti častěji dochází k dopravním nehodám). Může se ovšem objevit i agresivní chování. Při větší opilosti bývají poruchy chůze – chůze o široké bázi, pády, zarudlé spojivky.

Die Alkoholvergiftung (auch Alkoholintoxikation oder Ethanolvergiftung, im Klinikjargon wegen der chemischen Struktur des Ethanols auch C-Intox) ist eine Vergiftung des menschlichen Körpers durch Ethanol, welche die Funktionsfähigkeit des Gehirns zeitweilig beeinträchtigt. Ethanol zählt zu den Lebergiften ("obligat hepatotoxisch"), beeinträchtigt die Blutbildung ("Erythropoese-hemmend"), schädigt den Embryo (Embryotoxizität) und gehört zu den Nervengiften ("Neurotoxizität"). Eine schwere Alkoholvergiftung kann daher zum Tod durch Atemstillstand und/oder Kreislaufversagen führen. Die akute Alkoholvergiftung durch (einmalige) übermäßige Aufnahme von Ethanol (Trinken von alkoholhaltigen Getränken) ist von der chronischen Alkoholvergiftung oder auch Alkoholkrankheit abzugrenzen, die durch fortgesetzten bzw. wiederholten Alkoholkonsum entsteht und dauerhafte organische Veränderungen nach sich zieht.


Život a kariéra.

Adamův otec patřil svojí službou ještě k poslednímu rytíři Evropy, zatímco jeho syn už představoval typ nového mladého aristokrata, zcestovalého, elegantního kavalíra, který svůj život zasvětil službě vládnoucímu dvoru. Byl vychováván na dvoře Ferdinanda I., kde začal svou dvorskou službu u arcivévody Maxmiliána, budoucího následníka trůnu.  V roce 1548 odjel s arcivévodou do Španělska ke svatbě s Marií Španělskou a stal se prostředníkem mezi madridským a vídeňským dvorem. V následujících letech se už jako císař Maxmilián II. stěhuje se svým dvorem do Prahy. Zde, v katedrále sv. Víta na Pražském hradě si v roce 1554 Adam bere za manželku jednu z dvorních dam císařovny, katalánskou šlechtičnu Margaritu de Cardona, z tuze urozeného rodu španělských grandů, spřízněného s aragonskými králi. Tento fakt se v rodině dlouho a s hrdostí připomínal. Margarita byla vzdělanou a krásnou ženou, často portrétovanou malíři jako Arcimboldo nebo Juan Pantoja de la Cruz.

Hofmistr arcivévody Rudolfa.

Adam, jako blízký přítel císařovny Marie dostal za úkol odvést císařské syny Rudolfa a Arnošta do Španělska k jejich strýci Filipu II. Maxmilián II. choval jisté sympatie k protestantům, proto císařovna jako horlivá katolička nechtěla, aby její synové vyrostli v kacíře, což ve Španělsku nehrozilo. Chlapci měli v Madridu své vlastní dvory o 90 lidech a právě Adam byl jejich hofmistrem. Peníze na chod jejich dvorů však od císaře docházely se zpožděním, nebo vůbec, proto Ditrichštejn musel nejednou sáhnout do vlastní kapsy. Po skončení španělského pobytu dlužil Maxmilián Adamovi astronomických 90 000 zlatých.  Celá rodina žila v Madridu osm let (1563–1571) a narodilo se jim zde šest dětí, mj. i politik 17. století kardinál František z Ditrichštejna. Veškeré vazby, staré i nové Adam udržoval díky neustálé korespondenci i později u císařského dvora a byl považován za experta na španělské poměry. Dcery provdal do dobrých španělských rodin jako Mendoza, Borja, Fonseca, Cordoba.  Po návratu z Madridu zůstal Adama ve službách arcivévody Rudolfa a zařídil jeho korunovaci uherským králem, čímž nebyla přerušena kontinuita habsburské vlády v Uhrách. Po jmenování Rudolfa II. císařem se stal nejvyšším hofmistrem a předsedou tajné rady. Manželé krátce žili u dvora, kde si koupili v areálu Pražského hradu dům. Měl velmi dobré přátelské vztahy s papežským nunciem na madridském dvoře Ippolitem Aldobrandinim, pozdějším papežem Klementem VIII., což především velmi pomohlo jejich synovi, mladému Františkovi.

Poslední léta v Mikulově.

V roce 1572 mu bylo přislíbeno bohaté jihomoravské panství Mikulov jako částečná úhrada za obrovský císařský dluh. Ditrichštejn jej znal, jelikož jeho sestra Esther byla provdána za Jana VI. Lichtenštejna v Lednici, bratrance mikulovských Lichtenštejnů. Adam proto prodal některé statky v Rakousku. Převod majetku byl uskutečněn v roce 1575. Když nový pán přijel na své nové panství, nebyl zde ani jeden katolický kostel. Proto Adam začal horlivě rekatolizovat. Představitelům města i cechů přikázal navštěvovat katolické bohoslužby. Rovněž pozval do Mikulova věhlasného jezuitského misionáře Michaela Cardanea. Oba mikulovské kostely byly znovu vysvěceny olomouckým biskupem Stanislavem Pavlovským v roce 1582.  Na druhou stranu byl Adam člověk se silnými humanistickými a uměleckými zálibami. Ví se, že na zámku, který začal přestavovat, měl rozsáhlou portrétní sbírku slavných osobností té doby. V Mikulově se objevovali nejen politikové a agenti z prostředí císařského dvora, ale také vzdělanci jako orientalista Anger Ghislain Busbek, kustod císařské knihovny Hugo Blotius i papežský legát Aldobrandini.  Adam zemřel v roce 1590. Dle svého přání byl na svolení císaře Rudolfa II. pohřben v katedrále sv. Víta v Praze k nohám císaře Maxmiliána II., kterému celý život tak věrně sloužil. Jeho náhrobek zde však není, jelikož při Mockerově dostavbě katedrály byl nerozvážně vyhozen na nádvoří. Dnes je silně poškozená deska náhrobku uložena v depozitářích Národního muzea.

Adam z Ditrichštejna (9. října 1527 Graz – 5. ledna 1590 Mikulov) byl rakouský, později český šlechtic. Narodil se jako čtvrté ze šesti dětí Zikmunda Ditrichštejna a Barbory z Rottalu. Pocházel z rakouského rodu Ditrichštejnů ("Dietrichstein"). Zakladatel mikulovské větve Hollenburg-Finkenstein. Působil jako vyslanec císaře Maxmiliána II. ve Španělsku, kde vychovával jeho syny Rudolfa a Arnošta.

Adam von Dietrichstein Reichsfreiherr zu Hollenburg Finkenstein und Thalberg (* 17. Oktober 1527 in Graz; † 5. Januar 1590 in Nikolsburg) war ein österreichischer Adeliger und Diplomat im Dienst des Hauses Habsburg.


Druhy akvarijních filtrů.

Filtry lze rozdělovat podle typu filtračních procesů, podle umístění nebo podle typu pohonu.

Podle filtračních procesů.

Mechanické filtry fungují na principu zachytávání mechanických nečistot (např. výkaly, zbytky rostlin apod.) filtračním médiem (např. vatou, molitanem apod.). Jejich primárním úkolem je zbavovat vodu volně plovoucích částic, nikoliv ovlivňovat její chemické složení. Mechanický filtr však často současně funguje jako filtr biologický.  Biologické filtry jsou složeny z bakterií usídlených ve vhodném substrátu. Nezřídka je jím právě filtrační médium mechanického filtru. Bakterie odbourávají škodliviny rozpuštěné ve vodě buď převodem na méně škodlivé látky, nebo na látky využitelné akvarijními rostlinami. Dle přítomnosti kyslíku ve vodě tekoucí biologickým filtrem rozlišujeme dále aerobní a anaerobní typy biologických filtrů.  Aerobní filtry jsou rychle tekoucí filtry. Potřebují dostatek kyslíku rozpuštěného ve vodě pro činnost bakterií. Ty přeměňují škodliviny na většinou nevyužitelné látky (např. nitráty a oxidy železa). Aerobní filtry tak svou činností zvyšují obsah nitrátů ve vodě a naopak z vody odčerpávají rostlinami použitelné železo.  Anaerobní filtry jsou pomalu tekoucí filtry pracující optimálně při nízké hladině kyslíku. Toho je dosaženo vytvořením bezkyslíkových zón ve vlastním těle filtru. V takovém filtru jsou škodliviny redukovány na sloučeniny buď inertní (např. dusík) nebo optimálně využitelné rostlinami (např. železnaté ionty). Tento typ je tedy vhodnější než aerobní, avšak potřebuje zhruba desetkrát větší objem filtrační hmoty.  Chemické filtry upravují chemické vlastnosti vody nebiologickým způsobem. Patří sem náplně s iontoměniči, rašelinou, aktivním uhlím apod.

Podle umístění.

Vnitřní filtry se umisťují přímo do prostoru akvária. Potřebného proudění vody je dosaženo buď proudem bublin ze vzduchovače nebo elektromotorkem. Bublinové filtry tvoří obvykle obyčejná molitanová kostka, přes niž proudí voda a která plní jak funkci mechanického filtru, tak životního prostoru pro užitečné bakterie. Elektrické filtry mohou být založeny na stejném principu, nebo mohou být vevnitř opatřeny více druhy materiálů pro efektivnější filtraci. Speciálním druhem vnitřního filtru je tzv. půdní filtr, který se však nedoporučuje používat v rostlinných akváriích, neboť neustálé omývání kořenů rostlinám nesvědčí.  Vnější filtry jsou umístěny mimo akvárium. Voda je do filtru přiváděna odčerpáváním z akvária, dále protéká několika komorami s filtračními materiály (např. vatou, molitanem, aktivním uhlím apod.) a vyčištěná se vrací zpět do akvária. Vnější filtry se používají zejména pro velkokapacitní nádrže.

Akvarijní filtr je důležitá součást vybavení akvárií pomáhající udržet potřebnou kvalitu vody. Bez filtrace se obejdou rostlinná akvária s minimálním množstvím živočichů. Filtraci lze také nahradit zvýšenou frekvencí výměny vody (např. tzv. průtoková akvária).

Ein Aquariumfilter ist ein Wasserfilter, der die Aufgabe hat, das Wasser eines Aquariums so zu reinigen, dass feste auszufilternde Abfallstoffe zurückgehalten werden.


Životopis.

Narodila se v Salinas v Kalifornii a se svými rodiči žila na západním pobřeží, přes Oregon po Jižní Kalifornii. Jejím otcem byl Greg Hudgens, matkou je Gina Hudgensová (rozená Guangco). Greg Hudgens, který zemřel 30. ledna 2016, měl irsko-indiánské kořeny a matka má filipínsko-čínsko-latinské. Má mladší sestru Stellu, která je také herečkou.

Kariéra.

2002–2005: Začátky.

Její herecká kariéra začala už v osmi letech. Od té doby už hrála v mnoha představeních a dostala spoustu divadelních rolí, například: "Čaroděj ze země Oz", "Popelka", "Evita". Po dvou letech v muzikálech a divadelních hrách se rozhodla navštívit konkurzy do reklam a televizních seriálů. Její rodina se přestěhovala do Los Angeles, poté co jeden konkurz vyhrála. Krátce navštěvovala Orange Country High School of Arts, následně však začala být vyučována doma.  První velká herecká role přišla se sitcomem "Still Standing", kde si zahrála roli Tiffany. Následovala hostující role v seriálu "Oddělení loupeží a vražd" vysílaném stanicí CBS v roce 2002. V roce 2003 se objevila ve filmu "Třináctka", kde si zahrála vedlejší roli Noel, který získal komerční úspěch a vydělal 10 milionů dolarů po celém světě. V roce 2004 získala roli ve sci-fi filmu "Letka Bouřliváků," inspirovaném stejnojmenným seriálem.

2006–2008: "Muzikál ze střední", "V" a "Identified".

V roce 2005 získala hlavní roli ve filmu stanice Disney "Muzikál ze střední." V něm hraje Gabriellu Montez, která se na silvestrovském večírku seznámí s basketbalistou Troyem (Zac Efron), a společně si zazpívají duet "Start of Something New""". Film měl premiéru 20. ledna 2006 a sledovalo ho 7,7 milionů diváků. Písnička "Breaking Free" se umístila v TOP 10 hitů žebříčku Billboard Hot 100. Hudgens začala pracovat na debutovém albu. Album "V" bylo vydáno 26. září 2006 a umístilo se na 24. místě žebříčku Billboard 200. V únoru 2007 bylo oceněno zlatým certifikátem. "Muzikál ze střední 2" měl premiéru 17. srpna 2007 a sledovalo ho 17, 2 milionů diváků. V roce 2007 začala pracovat na druhém albu nazvaném "Identifield", které vyšlo 1. července 2008. 24. října 2008 měl premiéru film "", který byl jako jediný vydán do kin. Za první víkend vydělal 42 milionů dolarů.

2009–2011: Filmy, pauza od hudby a divadlo.

Po úspěších se sérií filmů "Muzikál ze střední" potvrdila, že si chce dát pauzu od hudby a začít se věnovat filmu.Vedlejší roli získala ve filmu "Ro(c)k ze střední", který měl premiéru 14. srpna 2009. Do divadla se vrátila s rolí Mimi v muzikálu "Rent". Produkce probíhalo 6.–8. srpna na Hollywood Bowl. V roce 2011 se objevila ve filmu "Netvor," inspirovaným stejnojmennou novelou Alexe Flinna. Film měl premiéru 4. března 2011 a získal negativní ohlas. S Emily Browning si zahrála ve filmu "Sucker Punch", který za svůj první víkend v kinech vydělal 19 milionů dolarů. Za roli získala nominaci na Scream Awards.

2012–dosud.

V říjnu 2010 se připojila k Dwaynemu Johnsovi a Joshovi Huchersonovi ve filmu "Cesta na tajuplný ostrov 2." V listopadu 2011 bylo oznámeno, že si zahraje po boku Seleny Gomez a Jamese Franca ve filmu "Spring Breakers". V dubnu 2011 bylo oznámeno, že si zahraje ve filmu "Dej mi domov""." Také si zahrála Cindy ve filmu "Zmrzlá sem".  V září bylo potvrzeno, že si zahraje v broadwayském muzikálu "Gigi", jehož autory jsou skladatel Frederick Loewe a libretista Alan Jay Lerner.  Magazínu Flaunt v srpnu 2014, že nahrává novou hudbu. V roce 2016 ztvárnila roli Rizzo v televizní adaptaci muzikálu "Pomáda", s názvem "", kterou živě vysílala televizní stanice Fox. Byla vybrána do hlavní role seriálu "Powerless". Seriál byl zrušen po první řadě. Zahrála si v hudebním videu zpěváka Shawna Hooka k písničce „Reminding Me“. Byla obsazena do romantické komedii "Znovu ve hře", kterou zrežíroval Peter Segal. Také byla obsazena do filmu "Dog Days", ve kterém si zahraje s Ninou Dobrev a Finnem Wolfhardem. Natáčení filmu bylo zahájeno na konci roku 2017.  V roce 2018 si zahrála v romantickém filmu Netflix "Princezna z cukrárny." Objevila se v roli Maureen Johnson v televizní adaptaci muzikálu "Rent", s názvem "" stanice Fox. Po boku Jennifer Lopez si zahrála ve filmu "Znovu ve hře."

Osobní život.

V roce 2005 začala chodit se Zacem Efronem"," se kterým se seznámila při natáčení filmu "Muzikál ze střední". Pár se rozešel v prosinci 2010. Od roku 2011 chodí s hercem Austinem Butlerem.

Vanessa Anne Hudgens (* 14. prosince 1988 Salinas, Kalifornie) je americká herečka a zpěvačka. Jejím filmovým debutem byl film "Třináctka" z roku 2003 a "Letka Bouřliváků" z roku 2004. Známou se stala rolí v sérii filmů společnosti Disney "Muzikál ze střední". Písničky z filmů se objevovaly v hudebních žebříčkách po celém světě. Skladba „Breaking Free“ se umístila v Top 10 amerického žebříčku "Billboard" Hot 100. To vedlo k vydání debutového alba 26. září 2006 s názvem "V", které vstoupilo do hitparády "Billboard" 200 na 24. místě a později získalo zlatou desku. Její druhé album s názvem "Identified" bylo vydáno 1. července 2008.

Vanessa Anne Hudgens (* 14. Dezember 1988 in Salinas, Kalifornien) ist eine US-amerikanische Schauspielerin, Sängerin und Model. Hudgens’ Karriere begann mit einem Gastauftritt in der Fernsehserie "Still Standing". Ihren Durchbruch als Schauspielerin schaffte sie mit dem Musical-Fernsehfilm "High School Musical" im Jahr 2006. Sie bekam kleinere Rollen in Fernsehserien wie "Drake & Josh", "Hotel Zack und Cody" und "Robot Chicken" und war in namhaften Filmen zu sehen, unter anderem "Bandslam – Get Ready to Rock!", "Sucker Punch" und "Die Reise zur geheimnisvollen Insel".


Historie.

Komplex parků a budov Konstantinovského paláce vznikal od 18. století do první poloviny 19. století. Až do roku 1917 patřil carské rodině, jeho prvním majitelem byl Petr Veliký. Od konce 18. století byl zpravidla sídlem velkoknížat, už v roce 1797 ho Pavel I. věnoval svému druhorozenému synovi velkoknížeti Konstantinu Pavlovičovi. Po něm získal palác své jméno.

„Ruské Versailles“ ve Strelně.

Již v roce 1709 si car Petr Veliký vybral místo pro výstavbu reprezentační rezidence po vzoru pařížského Versailles. Původní projekt římského architekta Sebastiana Ciprianiho se ukázal být příliš složitý. V roce 1715 tak car oslovil francouzského architekta Jean-Baptista Le Blonda a italského architekta Carla Bartolomea Rastrelliho. Vítězem soutěže se stal Le Blond, záhy však zemřel a jeho projekt dokončil Niccoló Michetti. Výstavba dominanty komplexu, samotného Konstantinovského paláce, začala 22. června 1720.K zajištění dlouhodobého provozu fontán, které měly zvyšovat okázalost celého komplexu, bylo potřeba vybudovat nádrže s dostatečnou zásobou vody. Požadované zvýšení hladiny nadzemní vody by ale vedlo k zatopení rozsáhlých nízko položených území kolem Strelky a Kikenky o rozloze desítek čtverečních kilometrů.  Případné pokusy řešit situaci jinak by byly příliš nákladné. Burkhard Christoph von Münnich nakonec přesvědčil Petra Velikého, aby si nechal park s fontánami vybudovat v Petrodvorci, kde byly podmínky k jeho vybudování příznivější. To zasáhlo do stavebních prací ve Strelně, ještě větší dopad pak měla smrt cara v roce 1725. V roce 1730 se práce ve Strelně zastavily zcela.

Velkoknížecí éra.

V 50. letech 18. století převzal dostavbu paláce syn Carla Bartolomea Rastrelliho Francesco Bartolomeo Rastrelli. Ten projekt paláce mírně upravil, nechal kupř. postavit reprezentativní schodiště ve východním křídle. Ani tentokrát ale stavba nebyla dokončena. Předpokládá se, že Rastrelliho projekt tří obloukových průjezdů na hlavním průčelí Zimního paláce vychází z vlivu architektonického řešení Konstantinovského paláce od Le Blonda a Michettiho. V roce 1797 ztratil palác status carského sídla, protože byl z rozhodnutí Pavla I. přešla do rukou jeho syna velkoknížete Konstantina Pavloviče. V roce 1802 upravil architekt Andrej Voronichin interiéry v antickém slohu. O rok později palác vyhořel a Voronichin s Luigim Ruscou využili oprav k některým změnám. Byl přistavěn belvedér, v piano nobile vznikla výstavní enfiláda. Malířskou výzdobu vytvořili Fjodor Ščerbakov a Giacomo Ferrari. V letech 1847 až 1851 na objednávku dalšího majitele velkoknížete Konstantina Nikolajeviče proběhla další přestavba vedená Christianem Meyerem a Andreiem Stackenschneiderem. Na fasádách vytvořili arkýře a balkony, soukromé prostory byly přepracovány v eklektickém styly a vznikla rodinná kaple.Následně v paláci žila rodina Konstantina Romanova (známého jako básníka s pseudonymem K. R.), faktickým vlastníkem byl jeho bratr Dmitrij Konstantinovič se svou matkou Aleksandrou Sasko-Koburskou.  V paláci se nacházejí také osobní pokoje řecké královny Olgy Konstantinovny, která poté, co byl její manžel král Jiří I. při puči v roce 1913 zavražděn, žila v Rusku.

20. století.

Po říjnové revoluci bolševici palác zkonfiskovali a sídlila v něm internátní škola. V roce 1937 tu bylo otevřeno sanatorium a poté důstojnická škola vojenského námořnictva. Za druhé světové války tu byl štáb německého námořnictva s několika loděmi, ale v bojích byl téměř celý zničen, z budovy zůstaly jen obvodové zdi. Palác byl obnoven jen pro provozní účely, aby v něm mohly působit geofyzikální a radiotechnické oddělení, katedra vojenského námořnictva a knihovna Leningradského arktického učiliště. Po uzavření školy v roce 1990 byl palác bez majitele a stávala se z něj ruina.

Státní komplex Palác kongresů.

V roce 2000 se palác dostal do majetku prezidentské kanceláře a začaly rozsáhlé stavební rekonstrukce. Byly obnoveny fasády i interiéry paláce, park a systém kanálů. Většinu rekonstrukce financoval stát. Došlo dokonce k výstavbě fontán a mostů, které zůstaly v původním projektu pouze na papíře. Tři mosty jsou otevíratelné a vodní plochy mají dostatečnou hloubku, aby jimi mohly proplouvat jachty a říční lodi.  Na břehu Finského zálivu nedaleko od paláce byla vybudována konzulární vesnice, sestávající z 20 dvoupodlažních chat, z nichž každá svým vybavením připomíná určité ruské město. Postaven byl i pětihvězdičkový hotel "Baltijskaja zvjozda" (Baltická hvězda) stylizovaný jako staré ruské sídlo. Bývalý jachtklub byl přestavěn na tiskové středisko a v bývalých carských konírnách vzniklo administrativní ústředí komplexu.  Slavnostní otevření obnoveného paláce proběhlo 30. a 31. května 2003.  V červenci 2006 se v Paláci kongresů konal petrohradský summit G8, o sedm let později hostil summit G20. 25. července 2015 proběhlo v paláci losování kvalifikace mistrovství světa ve fotbale 2018.

Sbírky.

V obnovených historických interiérech paláce se nachází několik expozic výtvarných děl. Významným přírůstkem se stala sbírka violoncellisty Mstislava Rostropoviče a jeho choti, pěvkyně Galiny Višněvské. V roce 2012 objevená sbírka uměleckých předmětů, tzv. Naryškinovský poklad, je rovněž vystavena v Konstantinovském paláci.

Sbírka Mstislava Rostropoviče a Galiny Višněvské.

V roce 2007 bylo rozhodnuto o využití Konstantinovského paláce k vystavení uměleckých sbírek Mstislava Rostropoviče a jeho manželky Galiny Višněvské. Sbírka se dostala do prodeje v aukční síni Sotheby's, ale den před konáním dražby ji získal podnikatel Ališer Usmanov a daroval ji ruskému státu. Součástí jsou obrazy od Brjullova, Serova, Grigorjeva, Repina či Rericha, dále porcelán, bronzové objekty a další.  Sbírka byla oficiálně otevřena premiérem Vladimirem Putinem 12. května 2008, dva měsíce po původně ohlášeném termínu. Nyní nese jméno Sbírka Konstantinovského paláce – Dar A. Usmanova.

Konstanstinovský palác (), též Velký strelenský palác (), nyní Státní komplex Palác kongresů () je architektonický komplex z 18. století v petrohradské části Strelna. Nachází se na jižním břehu Finského zálivu na řekách Strelka a Kikenka, asi 19 kilometrů od centra Petrohradu. Od roku 2003 slouží jako muzeum a kongresové centrum.

Der Konstantinpalast () in Strelna zu Sankt Petersburg (Russland) wurde ab 1720 von Nicola Michetti im Barockstil erbaut. Der Auftraggeber, Peter der Große, verlor jedoch bald das Interesse an diesem „russischen Versailles“ und wandte seine Aufmerksamkeit der Schlossanlage von Peterhof zu. Unter Kaiserin Elisabeth Petrowna wurde der Versuch unternommen, den Palast fertigzustellen – allerdings ohne Erfolg, obwohl der italienische Architekt Bartolomeo Francesco Rastrelli grandiose Pläne dafür entwickelt hatte. Erst Anfang des 19. Jahrhunderts wurde das Schloss durch die Architekten Andrei Woronichin und Luigi Rusca im Auftrag von Paul I. vollendet. Es ist nach seinem ersten Bewohner, Großfürst Konstantin Pawlowitsch Romanow, benannt.


Historie.

V 19. století se díky výzkumu lidí s určitým poškozením mozku přišlo na to, že jazykové centrum člověka je uloženo v levé hemisféře mozku. Dokonce se zjistilo, že lidé s lézemi na dvou konkrétních místech levé hemisféry ztratili např. schopnost mluvit. V té době výzkum prováděl americký neurobiolog Roger Wolcott Sperry. Učinil několik pozoruhodných objevů a výsledkem jeho třicetileté práce bylo to, že v roce 1981 získal Nobelovu cenu v oblasti fyziologie a medicíny. V šedesátých letech 20. století se ke Sperrymu připojil psychobiolog Michael Gazzaniga, což byl student při Sperryho Split-brain výzkumu v Caltechu, v Pasadeně. I když je Sperry považován za zakladatele tohoto výzkumu, Gazzanigovy závěry jsou často citovány v psychologických textech. V jejich společném experimentu "The Split-brain in Man", chtěli prozkoumat, do jaké míry jsou hemisféry schopny fungovat samostatně bez mozkového trámce. V Caltechu pracoval Gazzaniga společně se Sperrym na tom, jaký efekt má onen chirurgický zákrok, neboli kalosotomie, na vnímání, vidění a další funkce mozku. Z původních deseti pacientů, kteří si nechali proříznout mozkový trámec, zbyli pouze čtyři lidé, kteří se na experimentu chtěli podílet. Jejich osobnost, inteligence a emoce byly po zákroku bez úhony. Výzkumníci vytvořili celkem 3 typy testů, aby zjistili rozsah kognitivních schopností jednotlivých subjektů. V prvé řadě se jednalo o zrakové schopnosti, potom o hmatové schopnosti a nakonec o sluch.

Hemisféry lidského mozku.

Obě hemisféry mozku jsou propojeny tzv. corpus callosum, tedy mozkovým trámcem, jehož prostřednictvím obě hemisféry spolu komunikují a koordinují konkrétní činnosti a rozhodnutí. Tato komunikace a koordinace je celkem podstatná, jelikož každá hemisféra má určité funkce. Pravá hemisféra mozkové kůry vyniká v mimoslovních a prostorových úkolech (např. jak se dostat z bludiště, při čtení map atd.), v rozpoznávání objektů, chápání a měření času a v emocionální sféře je odpovědná za empatii. V levé hemisféře se provádějí analytické úkoly jako matematické výpočty, logické uvažování a čtení. Tato část je také dominantním centrem pro řeč a slovní zásobu (pravá hemisféra je také zapojená do jazykového zpracování, i když v menším rozsahu). Pravá hemisféra ovládá primární smyslové funkce levé části těla a levá hemisféra naopak řídí primární smyslové funkce pravé části těla.

Příčiny syndromu oddělených hemisfér.

Hlavní příčinou syndromu oddělených hemisfér je chirurgické přerušení mozkového trámce, a to částečně nebo úplně. Tento zákrok se nazývá kalosotomie. Jednalo se o krajní možnost, jak zabránit extrémním a nekontrolovatelným epileptickým záchvatům, které se přenášely z jedné hemisféry na druhou. V současné době se kalosotomie provádí jen zřídka, do jisté míry byla nahrazena aplikací určitých drog a dalšími procedurami. Kalosotomie tak výrazně zlepšila kvalitu života pacientů. Po operaci se nicméně u pacientů rozvinuly akutní příznaky přerušení mozkového trámce, které trvaly dny až týdny. A společně s tím se objevily i chronické příznaky, které jsou trvalé.  Jinou, ne tak častou příčinou Split-brain syndromu, může být mrtvice, léze, nádory, či roztržená tepna. Syndrom může také být způsoben roztroušenou sklerózou a v neobvyklých případech agenezí mozkového trámce. Léze v mozkovém trámci se vytvářejí i u pacientů, kteří trpí tzv. MBS (Marchiafův-Bignamiho syndrom). Jedná se o poměrně ojedinělý stav související s alkoholismem. Nicméně poškození mozku na základě tohoto onemocnění může vést k apatii, záchvatům a hlubokému bezvědomí, nikoliv však k rysům, které jsou pro syndrom oddělených hemisfér typické.

Příznaky Split-brain syndromu.

Mnoho pacientů si udrží nedotčenou paměť a také motorické schopnosti obou částí těla, které se pacienti naučili ještě předtím, než u nich syndrom propukl (chůze, ježdění na kole, plavání apod.). Nenaučí se však provádět nové úkoly, které vyžadují vzájemně závislý pohyb obou rukou, jako například hraní na piáno, kde je třeba zapojit obě ruce. Pohyby očí také zůstanou koordinovány. Od okamžiku, co jistou informaci nemohou obě hemisféry spolu sdílet, vykazují pacienti poněkud neobvyklé chování, hlavně pokud se jedná o mluvení a rozpoznávání věcí. Příkladem může být pacient, kterému se zavážou oči, a který drží v levé ruce nějakou známou, běžnou věc. Jeho úkolem je podle hmatu určit, co to je za věc a pojmenovat ji. Pacient není schopen předmět, který drží v levé ruce, pojmenovat, protože informace z dotyku je směřována z levé ruky do pravé hemisféry, kde je centrum slovní zásoby poněkud slabší. Bez nedotčeného mozkového trámce člověk nemůže zpřístupnit slovní informaci v levé hemisféře, dokud předmět zůstává v levé ruce. Některé příznaky se po oddělení mozkového trámce mohou časem zlepšit.

Případová studie.

Pacient W. J..

Pacient W. J. byl prvním člověkem, který v roce 1962 podstoupil úplnou kalosotomii. Patnáct let trpěl velkými epileptickými záchvaty. Za druhé světové války, když mu bylo 30 let, působil jako parašutista a byl zraněn během výsadku nad Holandskem. Po návratu domů začal trpět výpadky paměti. Například si nepamatoval, jak se dostal na místo, kde se zrovna nacházel, ani co tam dělal. Když mu bylo 37 let, zažil první záchvaty. Jedna z jeho nejhorších příhod nastala v roce 1953, kdy utrpěl sérii záchvatů, které trvaly několik dnů. Během prvních záchvatů byla celá levá strana jeho těla ochromena, ale paralýza posléze ustoupila. Po sérii dalších záchvatů daný člověk už nikdy necítil levou stranu svého těla. Ještě před operací obě hemisféry fungovaly naprosto normálně, jeho smyslové a motorické funkce byly normální až na lehkou hypestezii. Byl schopen správně identifikovat vizuální stimuly, které mu na obě části jeho zrakového pole byly prezentovány. Během operace v roce 1962 jeho chirurgové diagnostikovali, že má atrofovanou část pravého čelního laloku. Operace byla nakonec velmi úspěšná, záchvaty už nebyly tak časté a silné.

Syndrom oddělených hemisfér ("Split-brain Syndrome") je termín, který popisuje stavy, jež lze charakterizovat jako shluk neurologických abnormalit, které vyplývají z částečného nebo úplného oddělení či poškození tzv. corpus callosum, neboli mozkového trámce.

Split Brain (englisch: "geteiltes Gehirn") bezeichnet in der Medizin den Zustand nach der neurochirurgischen Durchtrennung des Corpus callosum, welches die beiden Hirnhemisphären miteinander verbindet.


Etymologie.

České slovo cikán (jako označení antropologické skupiny psáno tradičně s malým písmenem, nově se častěji používá jako označení národa, tedy s velkým písmenem – Cíkán) má stejně jako výrazy v řadě dalších jazyků prapůvod v řeckém "Atsinganoi" ("Atzinganoi"), kterým toto etnikum nazývali v byzantské říši. Výraz zřejmě souvisí se záměnou Romů se sektou "athinganů" ("athinganoi") (v 8. století ve Frýgii), jejíž příslušníci se později přistěhovali mj. na Balkán.

Ostatní jazyky.

Pojem cikán je velice podobný v mnoha evropských jazycích:  Další označení jsou odvozena od domnělé země jejich původu: Podle Egypta v řečtině (alternativní název γύφτος), angličtině ("gypsy"), španělštině ("gitano"), vypůjčené do francouzštiny ("Gitan") pro skupiny přicházející ze Španělska. Další zemí jsou Čechy (la Bohème) a od ní odvozený třetí francouzský výraz ("bohémien").

Historické užití.

Zřejmě nejstarší dochovaný český záznam tohoto slova pochází z roku 1416, ačkoliv nelze vyloučit (a fakt, že soudobý kronikář necítil potřebu význam slova vysvětlit, to potvrzuje), že se používalo dlouho předtím:

Významy, použití dnes.

V roce 1971 proběhl historicky první Mezinárodní romský sjezd (World Romani Congress), kde se Romové ze 14 zemí (včetně ČSSR) dohodli na používání slova Romové. Od té doby se datuje romský požadavek, aby byl tento název majoritou respektován.  I toto řešení je však zčásti nejednotné. Kritizována je hlavně skutečnost, že pojem Romové, pokud je užíván souhrnně, nerespektuje existenci jiných skupin cikánského národa. V Německu svaz "Sinti Allianz Deutschland" (jeden ze dvou německých cikánských svazů) podporuje názor, že název Romové je ve skutečnosti diskriminační, zatímco označení Cikán považuje za neutrální a za správné, protože zahrnuje všechny cikánské národnostní skupiny. Na webových stránkách Aliance se mj. píše: „Zasazujeme se o to, aby ústřední památník evropským Cikánům, kteří byli pronásledováni nacionálně socialistickým režimem, byl zbudován pro všechny Cikány a ne jen pro Romy a Sinty.“

Sebepojmenování romských skupin.

Ačkoliv ne všechny skupiny Romů označují sami sebe „Rom“, ke společnému původu se hlásí všichni, hlavně jde-li o dichotomii Rom-gádžo (nerom).  K jiným používaným endonymům patří:  Výše uvedené skupiny se dělí do ještě menších podskupin a rodů; například Olašští Romové představují asi 10 % romské populace v České republice a nadále se dělí na Lováry (původně konští handlíři) a Kalderaše (původně výrobci kotlů).  Všechny uvedené skupiny si ale v rámci základní dichotomie vůči neromům (gádžům) říkají Romové.

Ostatní kočovné skupiny.

Národní skupina Jeniše, často mylně zařazovaná do skupiny Romů, má s cikánským obyvatelstvem mnoho společných historických a sociologických stránek, jedná se však o samostatnou národní skupinu - která je ovšem jako taková úředně uznána jen ve Švýcarsku.  Jako „cikáni“ bývají označováni také irští Pavee, ačkoliv jde o etnické Iry.

Cikáni jsou český výraz (exoetnonymum) pro příslušníky romského nebo sintského etnika. Antropologická skupina se označuje slovem cikáni s malým „c“, cikánský národ slovem Cikáni s velkým „C“. V přeneseném významu jsou výrazem cikáni označováni lidé naplňující svými vzhledovými nebo povahovými vlastnostmi stereotypní, často negativní představu Cikánů, například je-li někdo opálený a snědý, tulák a dobrodruh, lhář, podvodník či zloděj.

Zigeuner ist im deutschen Sprachraum die Fremdbezeichnung für die Sinti und Roma, die das Wort meistens als Diskriminierung ablehnen, weshalb im Sprachgebrauch häufig die Eigenbezeichnung „Sinti und Roma“ verwendet wird.