Život a dílo.

Narodila se dne 15. listopadu 1887 na farmě poblíž města Sun Prairie ve Wisconsinu na Středozápadě. Strávila šestnáct let s rodiči – během zimy se děti mohly věnovat hudbě a příběhům, Georgia a její sestry také kreslení a malování, což ji přivedlo k tomu, že již ve dvanácti letech chtěla být umělkyní. V roce 1903 se spolu s rodinou odstěhovala do Williamsburgu ve Virginii. Střední školu absolvovala na Chatham Episcopal Institute v Chathamu.

Studium a pedagogická činnost.

V 18 letech odešla studovat Art Institute v Chicagu. Roku 1906 však onemocněla tyfem a musela školu přerušit. Po roce O'Keeffe přešla do renomované Art Students League of New York. Věnovala se studiu starých evropských mistrů a evropské umělecké tradice. Díky "Gallery 291" fotografa Alfreda Stieglitze poznala díla Paula Cézanna, Henri Matisse, Auguste Rodina, Pabla Picassa a Georgese Braqua, z amerických umělců Johna Marina či Marsdena Hartleyho. Finanční problémy rodiny způsobily, že musela v roce 1908 studia ukončit a začala pracovat jako reklamní grafička v Chicagu. O dva roky později však byla nucena s prací přestat kvůli onemocnění spalničkami, které jí dočasně zhoršilo i zrak.  V roce 1915 začala učit na Columbia College v Jižní Karolíně, což je vysoká škola určená ženám. Zde vytvořila řadu kreseb uhlem, které se pro ni staly velice důležité. Kombinovala na nich organické a geometrické formy a zkoumala význam světla a tmy pro kompozici. pedagogická činnost byla pro O'Keeffe zdrojem obživy do roku 1918. Na podzim 1916 odešla z Columbia College na West Texas State Normal College v Canyonu, kde zůstala do konce letního semestru 1918. Možnost věnovat se plně malování jí umožnila finanční podpora galeristy a fotografa Alfreda Stieglitze.

Vliv Alfreda Stieglitze.

Stieglitz byl nejvýznamnější osobou v životě O'Keeffe, a to jak pokud jde o vliv na uměleckou tvorbu, tak v osobním životě. Seznámili se v roce 1908, kdy O'Keeffe navštívila v jeho "Gallery 291" výstavu kreseb aktů Auguste Rodina. Jejich bližší vztah ale začal až roku 1917, kdy Stieglitz vystavil její akvarely a kresby uhlem, nazvané "Specials". Byla to poslední výstava před demolicí budovy galerie, nazvané podle jejího popisného čísla. V katalogu Stieglitz pod vlivem Sigmunda Freuda interpretoval malířčino dílo jako vyjádření ženské intuice.  O'Keeffe však nebyla jediná, koho Stieglitz prosazoval. Vystavoval též díla newyorských modernistů jako byli Arthur Dove, Marsden Hartley, John Marin, Charles Demuth a fotograf Paul Strand. Stieglitz tím do určité míry modifikoval vkus amerického publika a přispěl k tomu, že se díla uvedených umělců začala prosazovat na trhu. A do tohoto okruhu se zařadila také O'Keeffe.  V New Yorku bydlela zprvu v bytě Stieglitzovy neteře. Stieglitz ji začal fotografovat. Během let 1917–1937 vzniká mnoho jejích fotografií včetně aktů. Nakonec se Stieglitz k malířce nastěhoval a ukončil své první manželství. Důležitý pro jejich vztah byl rok 1924. V Anderson Galleries v New Yorku měli společnou výstavu, na níž Stieglitz představil 61 fotografií malířky a ona sama 51 maleb. 11. prosince toho roku uzavřeli sňatek. Jejich vztah zůstal trvalý, i když prošel několika krizemi. Asi největší proběhla koncem 20. let. V roce 1927 se O'Keeffe podrobila dvěma operacím prsou. Stieglitz v téže době navázal poměr s mladou fotografkou Dorothy Norman.

Fotografie.

Stieglitz v Anderson Galleries vystavoval už dříve, v letech 1921 a 1923. Na výstavách se objevila většina portrétů O'Keeffe, které ji uvedly ve známost. Díky zájmu slavných fotografů (A. Adams, A. Newman, P. Halsman, Yousuf Karsh) se stala jednou z nejvíce fotografovaných žen v USA. V roce 1917 poprvé viděla fotografie Paula Stranda, které ji okouzlily. Byly ovlivněny kubismem: fotografoval velmi zblízka a ve zvláštním světle tak, aby došlo k deformování tvarů. Odraz těchto tendencí lze nalézt mj. v malířčině obrazu "Švestky" z roku 1920. Jde o realistické zátiší, kde ovoce je velmi blízko divákovi. Kompozice vypadá jako na fotografii. Američtí umělci v té době hledali způsob vyjádření svých zážitků ve spojení s přírodou, což v díle O'Keeffe demonstruje např. obraz "Růžová mísa se zelenými listy" z roku 1928. O'Keeffe však byla nadále nejvíce zaujata tvorbou Arthura Dova, který sám byl inspirován dílem filosofa Henriho Bergsona. Intuice získává na obrazech Dova i O'Keeffe zvláštní výraz. Zároveň ji zaujal i Charles Demuth. Počátkem newyorského období pokračovala v malování abstraktních krajin a začala hledat vztah mezi uměním a hudbou, což je názorně patrné na obraze "Modrá a zelená hudba" z roku 1919.

Tvorba a život ve 20. letech 20. století.

Od roku 1918 žila O'Keeffe střídavě v New Yorku a letovisku Lake George ve státě Washington. Na počátku roku 1923 jí Stieglitz v Anderson Galleries připravil výstavu jednoho sta obrazů. Dva roky nato proběhla výstava "Seven Americans", na které O'Keeffe poprvé vystavovala své obrazy květin ve společnosti ostatních výtvarníků ze Stieglitzova okruhu. V prosinci 1925 otevřel Stieglitz v New Yorku Intimate Gallery. Umožnil zde O'Keeffe až do roku 1930 každoročně vystavovat své nejnovější obrazy. V červnu 1927 proběhla v Brooklynském muzeu její první retrospektiva. Na pozvání sběratelky umění a mecenášky Mabel Dodge Luhan navštívila v dubnu 1929 její dům v Taosu v Novém Mexiku. Pobyt v domě, který byl místem setkávání výtvarníků a literátů, na O'Keeffe zanechal dojem. Zde poprvé viděla velké kaňony a hluboké lesy Nového Mexika, které se pro ni staly velkou inspirací. O'Keeffe přitahoval španělský misionářský kostel Rauchos de Taos z 18. století, který namalovala několikrát. Vzniká zde obraz "The Lawrence Tree" (1929) – pohled na hvězdnou oblohu skrz větve stromu, vyskytuje se zde rozpoznatelný vliv japonského umění. Nové Mexiko se stalo krajem, kde začala trávit část roku pravidelně.  Kromě portrétů krajiny kolem Lake George byla její tvorba od počátku 20. let bohatá také na zátiší s květinami a ovocem. Květiny O'Keeffe začala malovat roku 1918, ale teprve po svatbě se Stieglitzem (1924) začala tvořit zvětšené květy. Během let 1918–1932 vytvořila přes 200 obrazů květin; malovala hlavně růže, petúnie, vlčí máky, kamélie a slunečnice, přičemž jejím emblémem v očích veřejnosti se stala kala. Mexický malíř Miguel Covarrubias uveřejnil v roce 1929 v časopisu The New Yorker její karikaturu pod názvem "Our Lady of the Lily". Typickou ukázkou její tehdejší tvorby je olejomalba z roku 1928 "Dvě kaly na růžové". Přiblížení objektu obrazu je zde maximální. Znázorněné jsou jen dva květy s pestíky, listy nejsou patrné. O'Keeffe vytváří dojem pevnosti květů a jejich znázornění se často přibližuje až k abstrakci. Dávala květinám duši, podobně jako američtí luministé ve 2. polovině 19. století. V polovině 20. let začala dospívat k realističtějšímu způsobu interpretace viděného. Jak sama tvrdila, chtěla zabránit sexuálním konotacím při výkladech svého díla. Bývá spojována s magickým realismem v tom smyslu, že za realitou jejích obrazů je ještě jiná realita.  Kromě květin byl jejím hlavním tématem 20. let New York. Tento námět zpracovávala jednoduchými geometricky redukovanými formami, jasnými liniemi a mělkými povrchy. Obrazy New Yorku bývají dávány do souvislosti s precisionismem, soudobou americkou verzí realismu, charakterizovaným objektivitou, uniformním záběrem, precizností. Na začátku roku 1925 poprvé namalovala mrakodrap: Šlo o dílo "Ulice v New Yorku s měsícem". V té době se se Stieglitzem přestěhovali do nově postaveného hotelu Shelton. Zde bydleli zprvu v 28. a pak ve 30. patře. Z této perspektivy O ́Keeffe město malovala a Stieglitz fotografoval. I pod vlivem teoretika architektury Clauda Fayette Bragdona, který stejně jako ona žil ve Shelton Hotelu, byl pro ni mrakodrap symbolem moderního stylu architektury. Setkáváme se u ní s emociálním způsobem vidění města, stejně jako u více umělců té doby, např. Trumana Capota. Její obrazy New Yorku jsou holdem vertikalitě. Pod vlivem Stieglitzovým lze o ní říci, že má „fotografické oko“. Ve 20. letech vznikly mj. tyto obrazy:

Tvorba a život ve 30. letech 20. století.

V roce 1930 si Stieglitz v New Yorku otevřel jinou, prostornější galerii a pojmenoval ji "An American Place". O ́Keeffe v ní měla až do roku 1950 každoročně možnost vystavit své nejnovější práce. V létě 1932 vyrazila s přítelkyní, horolezkyní Georgií Engelhard, do Kanady. V listopadu téhož roku ale utrpěla nervový záchvat a musela na delší čas s malováním přestat. V únoru 1933 byla hospitalizována, když jí byla diagnostikována psychoneuróza. Rehabilitaci absolvovala na Bermudách. Jedním z důvodů jejích psychických problémů byla zakázka na nástěnnou malbu nové budovy "Radio City Music". Stieglitz s jejím přijetím nesouhlasil, protože odmítal jakoukoliv komercializaci umění. Technické problémy však způsobily, že se projekt musel zastavit.  V roce 1934 od ní Muzeum moderního umění v New Yorku koupilo první obraz. To byl důkaz, že O'Keeffe již patří mezi renomované výtvarníky. Dalšího významného uznání se O'Keeffe dostalo i roku 1939, když ji New York World ́s Fair Tomorrow Committee vybral jako jednu z dvanácti nejvýznamnějších žen za posledních 50 let.  Roku 1934 strávila první léto na "Ghost Ranch" (Ranči duchů) v severní části Nového Mexika, poblíž vesnice Abiquu, asi 70 km severovýchodně od Santa Fe. V roce 1940 si nedaleko odtud zakoupila dům s pozemkem zvaný "Rancho de los Burros". Od této doby pravidelně trávila čas v Novém Mexiku, pomalu se odcizovala newyorské skupině umělců a hledala samotu. Kraj ji okouzlil – fascinovala ji struktura zdejších hor a kopců. Růžové a červené hory písku se staly dalších několik let jejím hlavním tématem. Sbírala lebky a kosti zvířat v poušti, což byl další důležitý motiv jejích obrazů, blížících se místy až surrealismu. V té době namalovala mj.:

Tvorba a život ve 40. letech 20. století.

Ve 40. letech jí dvě významné galerie uspořádaly velké výstavy. Nejprve to byl v roce 1943 Art Institute of Chicago, na jaře 1946 pak Muzeum moderního umění v New Yorku uspořádalo malířce retrospektivní výstavu. V newyorském muzeu byla O'Keeffe první žena, které se dostalo této pocty. Roku 1945 si pořídila druhý dům poblíž Abiqui a kompletně ho renovovala. V létě 1946 postihla Stieglitze další srdeční příhoda. O'Keeffe za ním přijela z Nového Mexika do New Yorku pár dní před jeho smrtí, zastihla ho však už v kómatu. Během následných tří let malovala málo – musela utřídit Sieglitzovu velkou uměleckou pozůstalost a rozdělit ji mezi významné americké instituce. V roce 1949 odjela do Nového Mexika natrvalo.  Hlavním námětem jejích obrazů ve 40. letech byla krajina Nového Mexika, kterou projížděla ve svém Fordu. Fascinovaly ji barevné kontrasty vyprahlých kopců, stále však do svých obrazů zakomponovávala zvířecí kosti, které nacházela na svých cestách krajem. Ve 40. letech její tvorbě dominují jednoduché formy, odrážející stylistickou změnu malby směrem ke stále větší jednoduchosti a přehlednosti. To lze například vidět na obrazu "Pánevní kost s Pedernalem" (Pedernal je tabulová hora poblíž jejího bydliště) z roku 1943. Motivem je kombinace kostí, hory a slunce na mexické obloze – obloha se stala jedním z jejích hlavních témat. V díle O'Keeffe je v té době také patrný vliv přestavby domu v Abiquiu, která trvala tři roky. Architektura vnitřního dvora ji inspirovala k tvorbě sérií obrazů patia, jedním z prvních je malba "V patiu I" (1946). V té době namalovala mj. obrazy:

Tvorba a život v 50. letech 20. století.

Od roku 1952 začala malířku zastupovat "Downtown Gallery" v New Yorku. Jednou z jejích vášní bylo cestování a poznávání cizích zemí. V roce 1951 se vydala poprvé za hranice USA, do Mexika. Setkala se tam s Diegem Riverou a Fridou Kahlo, prozkoumala Yucatán a kraj Oaxaca s archeologickými památkami na mezoamerické civilizace. V první polovině 50. let začala O'Keeffe cestovat po celém světě. Do Evropy se poprvé podívala v roce 1953, kdy navštívila Francii a Španělsko. Postupně viděla Peru, Japonsko, Indii, Řecko, Egypt a další státy Blízkého východu, Maroko, Antiguu, Guatemalu, Kostariku, Havajské ostrovy. V roce 1961 sjela s přáteli na voru část řeky Colorado v oblasti Glen Canyon. Tento výlet si zopakovala ještě v letech 1969 a 1970! Poslední cestu podnikla ještě v roce 1983, a to na pacifické pobřeží Kostariky.  V 50. letech se stalo v New Yorku dominantním výtvarným stylem Color Field Painting, které se vyvinulo z abstraktního expresionismu. Jeho charakteristikou byly homogenní, velkoformátové barevné plochy. O'Keeffe se tomuto směru v některých svých obrazech přiblížila. V 50. letech byly stále jedním z hlavních námětů jejích obrazů dveře patia jejího domu, viz obraz "Patio s černými dveřmi" z roku 1955. O'Keeffe zdůrazňovala jejich temně černou barvu v kontrastu s pískovou žlutí stěny. V roce 1958 namalovala obraz "Žebřík na měsíc". Lze ho chápat jako poctu Joanu Miró, resp. jeho dílu "Pes štěkající na měsíc" z roku 1926: Na obou obrazech jsou ústředními motivy žebříky vedoucí do nebe kamsi k měsíci. Obě díla spojuje fantastická konstelace předmětů a až surreálné kouzlo. U O'Keeffe k tomu ještě přistupuje uvědomění si symbolické hodnoty žebříku v mexické kultuře. V 50. letech namalovala mj. tyto obrazy:

Tvorba a život v 60. letech 20. století.

V 60. letech už O'Keeffe začala být považována za jednu z ikon amerického umění. V roce 1962 byla jmenována členkou American Academy of Arts and Letters, což je společnost 250 nejvýznamnějších amerických umělců. Do 60. let také spadají dvě významné retrospektivní výstavy: V roce 1960 ve Worcester Art Museum ve státě Massachusetts a roku 1966 v Amon Carter Museum of American Art ve Fort Worth v Texasu. Cestování mělo dopad i na její dílo: Novým velkým tématem se staly linie řek v poušti, které viděla z letadla, stejně tak jako mraky. V těchto obrazech lze sledovat příklon k abstrakci, přestože je O'Keeffe stále inspirována realitou. V polovině 60. let vytvořila sérii čtyř obrazů s názvem "Nebe nad mraky". Čtvrtý z nich z roku 1965 se stal jejím nejrozměrnějším plátnem, měří 244 x 732 cm.

Tvorba a život v 70. letech 20. století.

70. léta byla v životě O'Keeffe zahájena roku 1970 retrospektivou ve Whitney Museum of American Art, do té doby největší, jaká jí byla uspořádána. Další významnou výstavu spojenou s jejím jménem otevřelo roku 1978 Metropolitní muzeum umění. Představeny byly malířčiny portrétní fotografie pořízené Alfredem Stieglitzem. Katalog opatřila úvodem samotná umělkyně. Roku 1976 o ní vyšla první monografie, na níž se sama podílela, rok nato o ní byl natočený dokumentární film. Roku 1977 získala od prezidenta Geralda Forda medaili svobody. Od roku 1971 se jí začal zhoršovat zrak, což její tvorbu omezovalo. V roce 1973 se stal jejím asistentem Juan Hamilton, mladý hrnčíř, na jehož popud začala vytvářet keramiku. Mezi oběma se vyvinul vztah vzájemného přátelství a respektu. Hamilton O'Keeffe doprovázel i na jejích cestách po světě.

80. léta.

Ještě ve svých 95 letech vitální umělkyně vycestovala na pobřeží Kostariky. Roku 1984 se ale ze zdravotních důvodů odstěhovala do Santa Fe k Hamiltonovi a jeho rodině. Zde také 6. března 1986 zemřela. Roku 1987 National Gallery of Art ve Washingtonu uctila 100. výročí jejího narození výstavou, připravovanou ještě za života malířky. V roce 1989 pak vznikla Georgia O'Keeffe Foundation, která spravovala její umělecký odkaz. Roku 1997 bylo v Santa Fe otevřeno Georgia O'Keeffe Museum, které má největší kolekci malířčiných obrazů. Souhrnný katalog jejího díla vyšel roku 1999.

Georgia O'Keeffe a film.

Malířka se stala předlohou k několika dokumentárním a jednomu hranému filmu. Při příležitosti jejích devadesátin natočila dokumentaristka Perry Miller Adato v roce 1997 film "Georgia O'Keeffe". V rámci amerických televizních seriálů o významných umělcích z let 2004 a 2011 s názvy " Biography" a "Groundbreaking Artists" byla O'Keeffe věnována vždy jedna epizoda. V roce 2009 natočil Bob Balaban hraný dokument "Georgia O'Keeffe", ve kterém ji ztvárnila Joan Allen; Stieglitze představoval Jeremy Irons.

Georgia O'Keeffe (15. listopadu 1887 Sun Prairie, Wisconsin – 6. března 1986 Santa Fe, New Mexico) byla jednou z největších amerických malířek 20. století. Zaujala významnou pozici v americkém umění, a to nejen díky své tvorbě, ale i způsobem života v divočině Nového Mexika. Její kariéra sahá od počátku amerického modernismu až po abstraktní tendence 50. a 60. let. U jejích děl se také můžeme setkat s expresivní barevností. Hlavními náměty se jí staly New York, květiny a krajina Nového Mexika.

Georgia Totto O’Keeffe (* 15. November 1887 in Sun Prairie, Dane County, Wisconsin; † 6. März 1986 in Santa Fe, New Mexico) zählt zu den bekanntesten US-amerikanischen Malerinnen des 20. Jahrhunderts. Motive ihrer an der Grenze zur gegenstandslosen Malerei angesiedelten und als Interpretation der Welt in weiblicher Begrifflichkeit verstandenen Werke sind häufig Blumen, Flammen und später auch Stadtansichten, Wüstenlandschaften oder Knochen. Zugleich wird in den reinen Bildlandschaften O’Keeffes eine erotische Ausstrahlung wahrgenommen. Sie gehört zu den bekannten Frauen in der Kunst im 20. Jahrhundert. Ihre Werke werden teilweise sehr hoch gehandelt.


Paleolit.

První dobou, o níž je známo, že v Británii žil člověk, je paleolit. Toto časově rozsáhlé období přineslo několikrát zalednění, což osídlení této oblasti významně ovlivnilo. Británii v té době obývaly tlupy lovců a sběračů, kteří cestovali po celé severní Evropě za stády zvěře nebo se pokoušeli rybařit.  Některé výzkumy DNA naznačují, že 21 % mateřské linie v současné Británii pochází z období před dobou ledovou a 51 % z pozdního paleolitu. Nicméně některé studie Y-chromozomu ukazují, že 50 až 100% mužské populace migrovalo do Anglie v posledních asi 2 500 letech, většina zřejmě v době invaze Anglosasů. Některé jiné studie zase ukazují na genetické spojení mezi obyvateli Británie a Basky.

Starý paleolit.

Z nálezů kostí a kamenných nástrojů na pobřeží u Happisburghu v Norfolku u Pakefieldu v Suffolku je zřejmé, že člověk obýval Británii zhruba před 700 000 lety. V té době jižní a západní Británii spojoval s kontinentem široký pruh země, který umožňoval volný pohyb. V místě současného Lamanšského průlivu tekla široká řeka s přítoky, z nichž později vznikly Temže a Seina. Archeologické vykopávky z Boxgrove v Sussexu ukazují na příchod Homo heidelbergensis v období asi před 500 000 lety. Tito lidé vyráběli acheuléenské kamenné nástroje a lovili velkou zvěř. Dokázali nahnat slony, nosorožce a hrochy k útesům nebo vyhloubeným jámám, kde je snadněji zabili.  Následné extrémně chladné období člověka z Británie vyhnalo a k dalšímu osídlování došlo až v dalším období, které začalo přibližně před 300 000 lety a skončilo asi před 200 000 lety. Z té doby pocházejí nástroje nalezené u Barnfield Pit v Kentu a také pazourkové nástroje vyrobené levalloiskou technikou zřejmě lidmi původem z Afriky. Dokonalejší technologie výroby zbraní umožňovala efektivnější lov, čímž se Británie stala hodnotnějším místem pro osidlování až do dalšího chladného období zhruba před 352 000 až 130 000 lety.  Nicméně existují jen mizivé známky obydlení Británie v období před 130 000 až 110 000 lety. Voda z tajících ledovců vzniklých v předchozím mrazivém období Británii od kontinentu oddělila. Dále se zdá, že malé známky osídlení Británie jsou způsobeny i tím, že v té době došlo k poklesu populace i na kontinentu.

Střední paleolit.

Z období před 180 000 až 60 000 lety neexistují žádné nálezy potvrzující přítomnost člověka v Británii. V době před 60 000 až 40 000 lety byla Británie lučinatou zemí, kde se vyskytovali obrovští jeleni, mamuti, nosorožci a masožravé šelmy. Homo neanderthalensis dorazil do Británie asi před 40 000 lety.

Pozdní paleolit.

Známky osídlení neandrtálci jsou v této době již řídké a okolo roku 30 000 př. n. l. se objevují první pozůstatky moderního člověka – Homo sapiens. Nejznámějším nalezištěm z tohoto období je pohřebiště "Červené paní z Paviland" na pobřeží současného jižního Walesu. Poslední doba ledová pokryla Británii ledem před 70 000 až 10 000 lety. Toto studené období vytlačilo člověka z Británie zřejmě do jižní Francie. Naleziště u "Gough Cave" v Somersetu datovaná do období před 12 000 lety ale ukazují, že se vracel a podle vývoje teploty se opakovaně zase stahoval na kontinent. V Británii v té době převládala tundra.  První pozoruhodnou kulturou pozdního paleolitu je creswellianská industrie s listovými tvary používanými zřejmě jako hroty šípů. V té době byly vyráběny kvalitnější pazourkové zbraně, ale používaly se i kosti, parohy, skořápky, jantar, zvířecí zuby a mamutí kly. Ty byly tvarovány pro nástroje, ale i šperky a kyje. Pazourek dopravovali do míst, kde se vyskytoval vzácně. Například nástroj z jeskyně v Devonu je z kamene z místa vzdáleného asi 160 km - ze Salisburské nížiny. To se vysvětluje velkou pohyblivostí tehdejších obyvatel, kteří s sebou místo neopracovaného kamene nosili polotovary pro zbraně a jiné náčiní.  Tehdejší lidé lovili převážně divoké koně a jeleny, třebaže jejich kořistí se v menší míře stávala i ostatní zvířata, od zajíců po mamuty. Z mála informací v archeologických nálezech se zdá, že pohřbívání předcházelo stahování z kůže, rozdělení mrtvoly a uložení jejich kostí do jeskyně. Umělecké vyjádření bylo omezeno na vyřezávání kostí, s výjimkou malby v jeskyních u Creswellu a Mendipu.  Chladnější a sušší období před 12 700 až 11 500 lety způsobilo úbytek lovné zvěře, ačkoli se plocha lesů zvětšovala. Výroba nástrojů se v této době orientovala na malé nástroje, ty z kostí a parohů byly méně obvyklé. Z té doby se ale dochovala mnohá naleziště a častější je i výskyt stanovišť pod otevřeným nebem.

Mezolit.

Na počátku holocénu, asi před 10 000 lety, skončila poslední doba ledová. Teplota stoupala, až dosáhla přibližně dnešní úrovně. V době před zhruba 9 500 lety voda z tajících ledovců oddělila Británii a Irsko a asi před 6 500 lety došlo k poslednímu oddělení od kontinentu. Teplejší klima změnilo původně arktickou krajinu na les, v němž převládala borovice, bříza a olše. Tato změna prostředí snížila počty sobů a divokých koní, které nahradil los, jelen, prase divoké a pratur, což si vyžádalo změnu techniky lovu. Nástroje byly doplněny o háčky tak, aby se zbraň v těle lovené zvěře zachytila a snížila se tak možnost jejího úniku. V archeologických vykopávkách z té doby se objevují dřevěné nástroje jako teslice, i když nástroje s pazourkovou čepelí se stále ještě používaly. Pro výhody při lovu zvěře došlo k ochočení psa. Osídlení člověkem se v té době rozšířilo až na sever Skotska. Naleziště známek života v mezolitu zahrnují Mendip, Starr Carr v hrabství Yorkshire a Oronsay na Vnitřních Hebridách. Poblíž Howicku v Northumberlandu byly objeveny zbytky kruhové stavby zřejmě používané jako obydlí. Způsob života se změnil na sezónní nebo i trvalé obydlení určitého území s mnohem kratšími přesuny, než tomu bylo v předchozím období, kdy člověk za stády zvěře cestoval.

Mezolit – Neolit.

Nárůst populace se schopností lépe využívat přírodní zdroje vedl v období mezolitu v některých případech k místnímu vyčerpání těchto zdrojů. Pozůstatky mezolitického jelena u Poulton-le-Fylde v Lancashire ukazují na to, že byl třikrát zraněn, a přesto vždy unikl, což dokládá neúspěch při jeho lovu. Několik neolitických památek bylo nalezeno v místech původního mezolitického osídlení, ale spojitý vývoj je doložen jen zřídka. Zemědělství a chov domácích zvířat se v Británii začaly uplatňovat asi kolem roku 4 500 př. n. l. z důvodu zajištění obnovitelného zdroje potravy. Původní styl života zaměřený na lov a sběr se postupně, vlivem lepšího využití přírodních zdrojů, změnil na stabilnější osídlení daného území jednotlivými tlupami. Od období pozdního mezolitu docházelo k postupnému oteplování.

Neolit.

V neolitu docházelo ke zdokonalení využití rostlin a chovů dobytka, i když není zcela zřejmé, zda tento rozvoj vytvářeli domácí obyvatelé, nebo ho přinesli nájezdníci z kontinentu, kteří je nahradili. Pylová analýza ukazuje, že lesy byly postupně vytlačovány loukami. Zimy byly asi o 3 °C studenější, ale léta asi o 2,5 °C teplejší než v současnosti.  Zemědělství a usedlejší styl života umožňuje komplexnější sledování změn stylu života než období mezolitu. Neolitická revoluce vedla k usedlejšímu stylu života a společnost se postupně diferencovala na skupiny zemědělců, umělců a vůdců. Lidé mýtili lesy, aby získali plochu pro pěstování pšenice nebo ječmene, pro chov skotu a prasat a později i ovcí a koz. V té době lidé běžně bydleli v jeskyních.  První opevnění v Británii pocházejí z počátku neolitu. Vyvinula se zřejmě z dlouhých domů, i když nebyly nalezeny vesnice postavené v tomto stylu, jen jednotlivé domy. Vzrůstající schopnost využití životního prostředí je zřejmá z nálezu dřevěné cesty u Sweet Track z roku 3807 př. n. l. vybudované přes mokřiny v oblasti Somersetu. Typickými nálezy z té doby jsou šupinové hroty šipky, kruhová keramika a leštěné sekery. Dokladem využití kravského mléka jsou pozůstatky obsahu v keramických nádobách u Sweet Track. Použití dřevěných nástrojů bylo v té době zcela běžné. Začaly se také objevovat kamenné kruhy a pohřebiště jednotlivců.

Doba bronzová.

Pohárková keramika spolu s plochými sekyrami a pohřbíváním do země se v Anglii objevila v letech 2475 až 2315 př. n. l. V té době byl vztyčen pískovcový kruh a triliton ve Stonehenge. Výroba pohárků importovaná z kontinentu přispěla k rozvoji zpracování kovů. Zpočátku byla používána měď, ale asi od roku 2150 př. n. l. kováři zpracovávali bronz, který je mnohem tvrdší než měď a vzniká smícháním mědi s malým množstvím cínu. V následujících letech bronz ve výrobě nástrojů a zbraní nahradil kámen.  Británie měla velké a snadno dostupné zásoby cínu v oblasti Cornwallu a Devonu na jihozápadě Anglie, jejichž těžba byla v té době zahájena. Okolo roku 1600 př. n. l. nastal v této oblasti vzestup obchodu, protože Britové začali cín vyvážet do celé Evropy. Pozůstatky přístavů z té doby byly nalezeny u Banthamu v Devonu a u Mount Batten. Měď byla těžena u Great Orme v severním Walesu. Lidé té doby dokázali vytvářet i ozdobné ornamenty ze zlata (nálezy z centra jižní Anglie).  Lidé v rané době bronzové pohřbívali své zemřelé pod hliněné mohyly a často do hrobu pokládali pohárky. Později se začala používat kremace a popel byl ukládán do uren s přiloženými kovovými předměty (například dýkami). Lidé v té době vybudovali mnoho známých staveb, jako je pozdní fáze Stonehenge nebo Seahenge. Bydleli v kruhových obydlích. Jejich potrava zahrnovala skot, vepře, jeleny, ryby a ptáky. Vyráběli sůl a Pýtheás uvádí, že Britové byli zdatní pěstitelé pšenice.

Starší doba železná.

Okolo roku 750 př. n. l. dorazila do Británie z jižní Evropy technologie výroby železa, mnohem pevnějšího a dostupnějšího než bronz. Jeho výroba vyvolala revoluci v mnoha aspektech života společnosti, především v zemědělství. Železné pluhy dokázaly zorat půdu mnohem rychleji a do větší hloubky a železné sekery umožnily rychlejší vymýcení lesa pro pozdější zemědělské využití. Existovaly mnohé uzavřené obydlené oblasti a vlastnictví půdy začalo být důležitým znakem bohatství.  Okolo roku 500 př. n. l. větší část Britských ostrovů osídlili Keltové. Byli schopnými obchodníky a vyráběli splétáním zdobené zlaté šperky a bronzové a železné zbraně. Lidé v té době žili v organizovaných kmenových skupinách v čele s náčelníkem.  Vlivem nárůstu obyvatel docházelo mezi kmeny k válkám, kvůli nimž se zřejmě stavěly tvrze. Některé ale mohly být určeny pro ochranu dobytka. Okolo roku 350 př. n. l. byla větší část těchto staveb opuštěna, zato zbytek dostavěn a posílen. Velké zemědělské usedlosti produkovaly značné množství potravin a římské prameny uvádí, že Británie exportovala honicí psy, zvířecí kožešiny a otroky.

Mladší doba železná.

Poslední století před invazí Římanů se vyznačovalo přílivem utečenců z Galie, kteří byli okolo roku 50 př. n. l. vytlačeni římskou expanzí a zamířili hlavně do okolí Winchesteru. Kmen Parisiů, který měl kulturní styky s kontinentem, se usadil v severovýchodní Anglii.  Okolo roku 175 př. n. l. došlo k vzestupu hrnčířství v oblasti Kentu, Hertfordshire a Essexu. Kmeny na jihovýchodě Anglie byly částečně pořímštěny a vytvořily první větší sídla (oppida) dost velká na to, aby mohla být nazývána městy.  Poslední období před vpádem Římanů přineslo do života společnosti významné změny. Okolo roku 100 př. n. l. se začaly jako platidlo užívat železné mince a obchod v rámci země i s Evropou vzkvétal také díky velkému nerostnému bohatství Británie. Rozvíjela se rovněž ražba mincí založená na vzorech z kontinentu, ale s vyraženými obrazy místních náčelníků.  Starověký Řím se rozpínal a začal se o Británii zajímat, pravděpodobně především kvůli rozsáhlým zásobám nerostných surovin.

Dějiny prehistorické Británie zahrnují časové období zhruba od poslední části pravěku do ovládnutí Británie Římany v roce 43. Období pravěku je rozděleno do několika částí, i když časové hranice mezi nimi jsou pozvolné. Ty se obecně liší od těch, které se používají pro kontinentální Evropu.

Dieser Artikel behandelt die Vorgeschichte Britanniens von der ersten Besiedlung in prähistorischer Zeit bis zur Invasion der Römer im Jahre 43 n. Chr. Großbritannien wurde vor etwa zehntausend Jahren dauerhaft von Menschen besiedelt. In vorrömischer Zeit wurde keine Schrift entwickelt, so dass Kultur und Lebensweise der Bewohner anhand archäologischer Funde und Befunde rekonstruiert werden.


Historie.

První zmínka o tomto sídle pochází z roku 1065. Nachází se v dokumentu, v němž panovník Boleslav II. Smělý utvrzoval předání pozemků církvi. Ve středověkém gordu sloužilo přibližně 3000 ozbrojených mužů. Společně s Mazovskem se město koncem desátého století stalo součástí polského státu. Další zmínka pochází z roku 1254, kdy byl Ciechanów sídlem kastelánství. V roce 1400 udělil Janusz I z Czersku sídlu městské právo. V období mezi 14. a 16. stoletím město prospěrovalo a populace dosáhla pěti tisíc obyvatel. Koncem 14. století zde Siemowit III mazovský zahájil výstavbu hradu, zatímco jeho syn Janusz I sem přizval augustiniány, kteří v polovině 15. století zahájili výstavbu kostela a kláštera. V roce 1526 byl Ciechanów společně s celým Mazovskem připojen k Polskému království. Ciechanów se stal centrem vlastní administrativní jednotky. Později město dostala za věno vévodkyně Bona Sforza a Ciechanów prosperoval až do invaze Švédů do Polska v letech 1655 až 1660, kdy byl Ciechanów vypleněn.  Při druhém dělení Polska v roce 1793 se Ciechanów krátce stal sídlem nově vzniklého vojvodství a již roku 1795 byl připojen k Pruskému království. Kvůli tomu byl jeho statut snížen na okresní město v przasnyszském kraji. V roce 1806 byl Ciechanów během napoleonských válek opět vypleněn a počínaje rokem 1815 patřil pod Ruskem ovládané Kongresové Polsko. Koncem 19. století se Ciechanów stal obchodním a průmyslovým centrem. Roku 1864 zde byl otevřen pivovar, v roce 1867 se město stalo krajským sídlem a v roce 1882 zde byl vybudován cukrovar. Období prosperity bylo nakonec ukončeno první světovou válkou, během které bylo město téměř celé zničeno. Během Druhé polské republiky se Ciechanów stal jedním z krajských měst Varšavského vojvodství. Roku 1938 zde žilo 15 000 obyvatel a bylo domovským sídlem vojenské posádky (sídlila zde jednotka Edwarda Śmigły-Rydze).  Město bylo v noci z 3. na 4. září 1939 zajato Wehrmachtem. Poté, co se stalo se součástí Nacistického Německa, bylo přejmenováno na Zichenau a stalo se sídelním městem regionu Zichenau. Dne 17. ledna 1945 bylo město převzato Rudou armádou a po druhé světové válce bylo navráceno do rukou Polska. Před válkou byl Ciechanów domovem pro velkou židovskou komunitu, ale v době nacistické okupace byla v zimě roku 1942 převážná část komunity odvezena do lesa severovýchodně od města, kde byla postřílena.

Ciechanów je okresní město v Polsku. Počínaje rokem 1999 spadá pod Mazovské vojvodství, v minulosti, v letech 1975 až 1998, bylo hlavním městem Ciechanówského vojvodství. Podle sčítání obyvatel v roce 2006 zde žilo 45 902 lidí.

Ciechanów [] (deutsch "Zichenau", älter auch "Zechenau") ist eine an der Łydynia, einem Nebenfluss der Wkra gelegene Stadt in Polen in der Woiwodschaft Masowien nördlich von Warschau.


Popis.

Khumbu se rozkládá v nadmořské výšce mezi 3300 m a 8848 m (na vrcholu Mount Everestu) s průměrem okolo 4500 m n. m. Nachází se zde Národní park Sagarmatha a proslulý buddhistický klášter v Tengboche.  Oblast se skládá z říčních údolí tří řek (od západu) Bhote Kosi, Dudh Kosi a Imja Khola, které jsou od sebe odděleny hřebeny. Tato údolí stoupají a přecházejí do velkých ledovců (například ledovec Khumbu), které se přimykají k vrcholům vysokým 6 až 8 tisíc metrů. Údolí řeky Bhote Kosi končí průsmykem Nangpa La, kudy vedla kolem hory Čo Oju důležitá obchodní cesta do Tibetu.

Osídlení.

Khumbu je jednou ze tří oblastí Himálaje, kde žijí Khambuové a Šerpové. Nacházejí se zde obce Dingboche, Kunde, Khumjung, Lobuche, Lukla, Namche Bazaar, Tengboche, Phortse, Thame, Thamo, Pangboche, Phakding a Monjo.

Příroda.

Krajina je definována ledovcovým reliéfem. Údolí mívají relativně široká dna a po stranách strmé svahy korunované ostrými hřebeny. Typickými vrcholy jsou Ama Dablam, Thamserku a Cholatse. V údolích je zastoupeno alpinské, subalpinské a mírné vegetační pásmo. Svahy kolem Namche Bazaar, Thame a Pangboche jsou přirozeně pokryty lesem a křovinami, včetně různých druhů rododendronů, bříz a jehličnanů. Tento les je domovem pro některé neobvyklé živočichy jako bažant lesklý, muntžak a panda červená.  V horní části údolí nad hranicí lesa leží alpské louky, kde se v létě se pasou jaci a žijí tu i sněžní levharti, kteří jsou ale tak plaší, že je lidé téměř nikdy nespatří.  Sněžná čára vede v nadmořské výšce nad 5500 m, ale velké ledovce z hor stékají mnohem níže.  Legenda o yettim je silně spojena s touto oblastí. Zejména v oblasti kolem obce Thame prý býval pravidelně vidět. V klášterech vesnic Tengboche a Khumjung uchovávají některé památky na yettiho.

Khumbu je oblast v severovýchodním Nepálu na nepálské straně Mount Everestu u hranic s Tibetem. Je součástí okresu Solukhumbu, který spadá do zóny Ságarmátha.

Khumbu oder Khumbu Himal ist eine Region des Himalaya im Nordosten Nepals an der Grenze zu Tibet. In ihr liegt der Sagarmatha-Nationalpark mit dem Mount Everest.


Mládí.

Otec Andrea Foscolo byl lékař původem z Benátek a matka Řekyně. Dětství prožil v chorvatském Splitu, kde jeho otec působil jako vojenský chirurg. Po jeho smrti v roce 1788 matka s dětmi odešla do Benátek, kde jí poskytli podporu manželovi příbuzní. Ugo Foscolo v letech 1793–1797 navštěvoval školu San Cipriano na ostrově Murano a studia dokončil na universitě v Padově. Mezi jeho učiteli byl i italský básník a překladatel Melchiore Cesarotti, který Foscola významně ovlivnil ve vztahu k antické i moderní literatuře. Vzbudil v něm také zájem o myšlenky francouzských encyklopedistů a ideály revoluce.

Literární kariéra a politika.

Jedním z Foscolových prvních literárních počinů byla hra "Tieste", uvedená na divadelní prkna v roce 1797. Dosáhla jistého úspěchu, stejně jako jeho první básně. Dále se začal angažovat i v politice a to hlavně v souvislosti s rozpadem Benátské republiky. Foscolo se stal jedním z prominentních členů benátského národního výboru a dokonce napsal dopis Napoleonu Bonapartovi očekávajíc jeho pomoc se svržením benátské oligarchie a nastolením svobodné republiky. Benátská republika zanikla roku 1797, kdy byla připojena jako kompenzace k Rakousku. To pak o Benátsko přišlo v průběhu napoleonských válek v roce 1805. Pod rakouskou nadvládu se Benátsko opět dostalo až roku 1814, kdy bylo jeho připojení k Rakouskému císařství schváleno Vídeňským kongresem.  Připojení Benátska k Rakousku v roce 1797 Foscola velmi šokovalo a rozhodl se odejít do Milána, které vzdorovalo rakouské nadvládě. V Miláně se Foscolo věnoval překladatelství a stále také snahám o osvobození a sjednocení Itálie. Jeho zklamání z politického vývoje se odrazilo v jeho románu "Poslední dopisy Jakuba Ortise" (1798). Dílo je psáno jako dopisy mladého studenta, který trpí nesvobodou vlasti a neopětovanou láskou k dívce. Hrdina nakonec končí život sebevraždou. Dílo je částečně autobiografické a je mnohdy přirovnáváno ke Goethovu "Utrpení mladého Werthera". Bylo původně inspirováno Foscolovou láskou k Tereze Picklerové, manželce básníka Vincenza Montiho. Na definitivní podobě románu pracoval Foscolo s přestávkami téměř dvacet let, protože první vydání bylo bez jeho souhlasu upraveno na podmínky rakouské cenzury. V dalším vydání, dokončeném v Miláně v roce 1802, se promítlo jeho nové citové vzplanutí. Je spojením intimního milostného románu s politickým - spojením úzce osobní tragédie s tragédií národní.  Jeho osobní život byl poznamenán sebevraždou bratra Giovanniho a finančními starostmi. Přesto se mu podařilo v roce 1803 vydat v Pise první výbor své lyrické poezie pod titulem "Básně Uga Foscola" ("Poesie di Ugo Foscolo"). V letech 1804–1806 pobýval ve Francii, kde překládal díla Laurence Sterna a svého oblíbeného Homéra. Z milostné romance s mladou Angličankou se mu tam narodila nemanželská dcera Mary, kterou později ve svých dopisech nazývá fiktivním jménem Floriana.  V roce 1807 vydal při pobytu v Brescii svoji nejlepší báseň "Hroby" ("Dei sepolcri"), což je jeho pokus o únik do minulosti před problémy současnosti a očekávanou špatnou budoucností. V roce 1808 krátce působil jako vedoucí katedry na univerzitě v Pavii, ale po jejím zrušení se vrátil zpět do Milána. Kvůli svým politickým názorům byl Foscolo pod dohledem policie a po premiéře historické hry "Ajax" ("Aiace") v divadle La Scala, byl nakonec donucen odejít z Milána. Cenzura viděla ve hře skrytou kritiku Napoleona a další reprízy byly zakázány.

Konec života.

Putoval po Itálii a nakonec se dostal do Florencie, kde napsal tragédii "Ricciarda", která byla poprvé uvedena v roce 1813 v Bologni. V roce 1813 se ještě jednou vrátil do Milána, který však musel opět brzy opustit. Po porážce Napoleona věřil, že se podaří Itálii získat nezávislost a zapojil se do osvobozovacího hnutí. Když v březnu 1815 odmítl přísahat věrnost Rakouskému císařství, rozhodl se pro emigraci.  Tentokrát směřoval do Švýcarska, kde se mu podařilo v Curychu publikovat třetí verzi "Dopisů Jakuba Ortise" se slavným dopisem Napoleonovi. Proti Napoleonovi jsou zaměřeny i jeho polemické články o otroctví Itálie ("Dell servitù dell’Italia") a satira na literáty pod názvem "Hypercalypsis."  V roce 1816 odešel do Anglie, kde strávil zbytek života. Živil se přednáškami a psaním článků o italské literatuře, literárními kritikami, překlady a novými redakcemi svých děl. Jeho finanční situace se zhoršovala, často mu hrozilo i vězení pro dlužníky. V roce 1827 se zhoršil jeho zdravotní stav, v nemoci o něj pečovala dcera Mary.  Ugo Foscolo zemřel 10. září 1827 v Londýně, kde byl i pohřben. Jeho ostatky byly o 44 let později, po sjednocení a osvobození Itálie, převezeny do Florencie, kde jsou uloženy v kostele Santa Croce.

Niccolò Ugo Foscolo (6. února 1778, Zakynthos – 10. září 1827, Londýn) byl italský preromantický básník, spisovatel a překladatel. Byl stoupencem sjednocení a samostatnosti Itálie a aktivně se zapojil do vojenských a politických akcí během napoleonských válek. Nesouhlas s výsledným uspořádáním po jejich ukončení ho přiměl odejít v roce 1816 do emigrace, kde strávil zbytek života.

Ugo Foscolo, neugr. Oúgos Fóskolos (Ούγος Φώσκολος), eigentl. Niccolò Foscolo, (* 6. Februar 1778 in Zákynthos; † 10. September 1827 in Turnham Green bei London) war ein er Dichter.


Život.

Dirk Frimout pochází z belgického Poperinge. Roku 1963 obdržel diplom elektroinženýra na Státní univerzitě v Gentu. V letech 1965–1978 pracoval v Belgickém institutu kosmické aeronautiky ("Institut d'aeronomie spatiale de Belgique"). Současně roku 1970 obhájil doktorát z aplikované fyziky na univerzitě v Gentu.  Roku 1978 přešel do Evropské kosmické agentury (ESA), podílel se na výcviku evropských astronautů a přípravě experimentů pro Spacelab 1. Od roku 1984 byl hlavním inženýrem ve výzkumném a technologickém středisku ESA v Noordwijku ("European Space Technology Center, ESTEC"), od roku 1989 se podílel na vývoji modulu Columbus.  Přihlásil se do náboru astronautů ESA roku 1977, ale neprosadil se. V prosinci 1985 byl mezi čtyřmi vědci vybranými v programu EOM ("Earth Observation Mission") pro let Space Shuttlem ve funkci specialisty pro užitečné zatížení. Stal se náhradníkem pro misi STS-61-K plánovanou na podzim roku 1986, ale po výbuchu raketoplánu Challenger při misi STS-51-L v lednu 1986 byl let zrušen. V září 1989 se dostal do záložní posádky mise STS-45 jako specialista pro užitečné zatížení v programu ATLAS-1 ("Atmospheric Laboratory for Applications and Science") ATLAS-1 byl do značné míry shodný se zrušeným programem EOM, proto do vesmíru měli letět stejní vědci. Čtveřice zahájila výcvik v Johnsonově středisku NASA v Houstonu. V září 1991 Frimout postoupil do hlavní posádky, kde nahradil Michaela Lamptona odvolaného ze zdravotních důvodů.  Dne 24. března 1992 odstartoval k misi STS-45 z Kennedyho vesmírného střediska v raketoplánu Atlantis. Na oběžné dráze se věnoval experimentům programu ATLAS-1, zejména výzkumu atmosféry Země. Raketoplán přistál 2. dubna 1992 po 8 dnech, 22 hodinách a 9 minutách letu.  Roku 1994 přešel do telekomunikační společnosti Belgacom, na místo vedoucího oddělení. V Belgacomu zůstal čtyři roky, poté odešel do fondu „Údolí flanderského jazyka“ ("Flanders Language Valley").  Dirk Frimout je ženatý, má dvě děti.

Dirk Frimout (* 21. března 1941 Poperinge, Belgie), plným jménem Dirk Dries David Damian Frimout, je belgický inženýr, fyzik, manažer a bývalý astronaut. Pracoval v Evropské kosmické agentuře, kde měl na starosti přípravu experimentů v mikrogravitaci, podílel se na vývoji modulu Columbus. Byl jedním z vědců vybraných v programu ATLAS-1 ("Atmospheric Laboratory for Applications and Science") pro misi STS-45 amerického raketoplánu Atlantis, která proběhla na přelomu března a dubna 1992. Později přešel do telekomunikační společnosti Belgacom, od roku 1998 pracuje ve fondu „Údolí flanderského jazyka“ ("Flanders Language Valley").

Dirk Dries David Damiaan, Vicomte Frimout (* 21. März 1941 in Poperinge, Westflandern, Belgien) ist der erste belgische Astronaut. Frimout erhielt sein Diplom als Elektroingenieur 1963 und ist seit 1970 Doktor der Physik. Von 1965 bis 1978 arbeitete er beim Belgischen Institut für Höhenforschung, bei dem er unter anderem Experimente mit Stratosphärenballons und Höhenforschungsraketen durchführte.


Rozdělení.

Čeleď chvostanovití je rozdělena na dvě podčeledi:

Popis.

Chvostani jsou opice nepříliš veliké, délka jejích těla bývá od 25 do 50 cm a hmotnost od 1,7 do 2,4 kg. Nejnápadnější je jejich bohatě osrstěný válcovitý ocas, který bývá u rodu "Pithecia" delší než tělo a u rodu "Chiropotes" dosahuje délky těla. Pro svou dlouhou a hrubou srst působí zavalitě, přestože mají poměrně dlouhé zadní končetiny. I přes svůj neohrabaný vzhled jsou v korunách stromů velmi čilé. Na předních končetinách mají palec i ukazovák mnohem pohyblivější než ostatní opice Nového světa, dovoluje jim to lepší uchopování menších plodů. Obývají převážně horní patra tropických pralesů.  Titiové jsou velcí 30 až 40 cm a ocas mají dlouhý 40 až 50 cm. Jejich jemná měkká srst je zbarvená v závislosti na jednotlivých druzích. Jsou považování za elegantní, pomalá a mírná zvířata, nekoušou, v zajetí berou potravu z lidské ruky. Dávají přednost hustému nižšímu porostu a vysokým pralesům se vyhýbají.  Chvostani rodu "Pithecia" mají mohutné vyčnívající nadočnicové oblouky, nos je nad nozdrami ztluštělý. Jednotlivé druhů mají rozdílná zbarvení a jsou rozličně osrstěni. Např. chvostan bělolící má obličej silně pokrýt srstí, což vypadá jako plnovous. Samec je černý s bělavým obličejem a černým nosem, samice má srst šedohnědou a tmavý obličej. Naopak chvostan kosmatý má tmavě zbarvený obličej lysý, s výjimkou dvou pruhů chlupů od očí k ústům, samec i samice mají černou srst s bílými špičkami chlupů, srst na hlavě má značně prodlouženou a tvoří nad ušima přilbici.  Chvostani rodu "Chiropotes" nemají vystouplé nadočnicové oblouky a tlustý nos, ale mají dlouhý a hustý vous pod bradou. Převážnou část těla mají černě zbarvenou. Jejich srst je velmi hustá a dlouhá, na omak jakoby mastná. Ocas nosí svěšený. Jsou pomalejší při pohybu a poměrně špatní skokané.  Chvostani rodu "Cacajao" jsou se od ostatních chvostanů odlišují tím, že mají ocas krátký, po těle jen krátkou srst a celkově štíhlejší tělo. Dále mají lysou hlavu i obličej, který mívá výraznou barvu, růžovou, šarlatově červenou nebo i černou. Srst mají podle druhu stříbrošedou až bílou, červenohnědou až zlatočervenou nebo kaštanově hnědou.

Stravování.

Chvostani i titiové jsou všežravci, jejich základní potravou jsou plody stromů. Příležitostně se živí také květy, listy, pupeny, hmyzem i vejci ptáků. Chvostani rodu "Pithecia" aktivně lapají ptáky a vybírají spící netopýry z dutin stromů.

Způsob života.

Čeleď chvostanovitých tvoří denní opice, které téměř celý svůj život prožívají na stromech. Pohybují se po čtyřech, některé druhy občas balancují po zadních. Při krmení se mnohdy zavěšují za zadní končetiny, aby přední měly volné ke sběru potravy. Některé druhy chvostanů jsou polygamní a žijí ve skupinách s 8 až 30 jedinci vedenými dominantním samcem. Jiné jsou zase monogamní a žiji v menších rodových skupinách s nedospělými potomky, kteří mnohdy pomáhají s výchovou mladších. Jsou to teritoriální zvířata, která svá území proti vetřelcům obhajují. Agresivitu vyjadřují tak, že si stoupnou na větev a třesou jí a celým svým tělem za hlasitého křiku. Samice chvostanů po asi 170 dnech březosti porodí obvykle jedno mládě které se na samici samo zavěsí. V péči o potomka pomáhá samec i starší sourozenci. Po půl roce je mládě samostatné, s rodinnou skupinou však zůstává ještě 3 až 4 roky do dospělosti. Mohou se dožít i 15 let.  Titiové jsou monogamní, žijí v rodinných společenstvech maximálně o pěti jedincích. Lze vidět spolu sedícího samce a samici s navzájem propletenými ocasy. Jsou také teritoriální, svá území brání hlučným křikem a vetřelce honí, zřídkakdy opravdu spolu bojují. Samice porodí obvykle jedno mládě po 150 dnech březosti, které kojí asi 5 měsíců. O mladé se stará převážně samec, ti dospějí asi dvou létech a pak odcházení z rodinné skupiny. Ve volné přírodě se dožívají asi 12 let, v zajetí je znám případ dožití 25 let.

Ohrožení.

Chvostani i titiové jsou loveni a hlavně likvidace deštných pralesů pro těžbu kvalitního dřeva nebo pro výsadbu monokulturních plantáží jim zmenšuje nutný životní prostor a dostupnost vhodné potravy.  Podle IUCN jsou považováni za:

Zatřídění chápanovitých.

V poslední době došlo nejen k přesunům mezi čeleděmi a podčeleděmi, ale i k rozdělení několika málo původních druhů na základě genetických zkoumání na další druhy a poddruhy, jejich počet ani české názvosloví není dosud pevné. Zde je jedna z možných klasifikací:  podčeleď chvostani (Pitheciinae) Mivart, 1865 rod chvostan ("Pithecia") Desmarest, 1804  podčeleď titiové (Callicebinae) Pocock, 1925

Chvostanovití (Pitheciidae) je čeleď ploskonosých opic, které žijí v Jižní Americe, od Kolumbie, Ekvádoru a Venezuely přes Brazílii po Bolívii a sever Argentiny. Čeleď chvostanovitých byla vyčleněna z čeledi chápanovitých (Atelidae), kde byla zařazena jako podčeleď.

Die Sakiaffen (Pitheciidae), auch als Schweif- und Kurzschwanzaffen bezeichnet, sind eine Primatenfamilie aus der Gruppe der Neuweltaffen. Diese kleinen bis mittelgroßen Primaten leben im nördlichen und mittleren Südamerika. Die Familie lässt sich in zwei Unterfamilien teilen: die Callicebinae umfassen die Springaffen, und die Pitheciinae bestehen aus den Sakis, Bartsakis und Uakaris. Insgesamt gehören zu den Sakiaffen über 50 lebende Arten, hinzu kommen noch die ausgestorbenen Antillenaffen.


Formát.

Na rozdíl od mužského Davisova poháru a ženského Fed Cupu je Hopmanův pohár určen dvoučlenným smíšeným družstvům. Pořadatelé zvou každoročně osm týmů. V některých letech se o jedno účastnické místo hrálo v kvalifikaci přímo na místě před zahájením soubojů.  Ve dvou čtyřčlenných skupinách A a B nastupuje každé družstvo ke třem zápasům systémem „každý s každým“. Vítězové obou skupin se střetávají ve finále.  Každé utkání družstev zahrnuje tři zápasy, dvouhru mužů i žen a závěrečnou smíšenou čtyřhru. Pořadí dvouher není od roku 2016 ustáleno. Před tímto datem začínaly vždy ženy. Singly se konají na dva vítězné sety a všechny mohou být zakončeny tiebreakem. Smíšená čtyřhra se koná také na dvě vítězné sady, ale od roku 2017 ve formátu tzv. Fast4 tenisu, do čtyř vítězných gamů setu. Za stavu her 3–3 následuje tiebreak hraný do pěti vítězných míčů (bez nutnosti rozdílu dvou bodů). V mixu není počítána „výhoda“ a po „shodě“ následuje přímý vítězný bod.

Kritéria pořadí v základní skupině.

Konečné pořadí v základní skupině se řídí následujícími kritérii:

Dějiště.

Turnaj se hraje vždy na začátku nové tenisové sezóny na přelomu prosince a ledna. Do roku 2012 se konal na tvrdém povrchu v hale Burswood Dome v Perthu. V letech 2013–2019 probíhal v RAC areně na krytém dvorci se zatahovací střechou, na němž je položen tvrdý povrch.  Rekordní návštěvnost zaznamenal zápas základní skupiny Hopman Cupu 2018 mezi Spojenými státy a Švýcarskem, když do arény 4. ledna 2018 zavítalo 14 029 diváků. Jednalo se také o nejvíce navštívené tenisové utkání v historii Západní Austrálie.  Do roku 2012 byl ředitelem turnaje bývalý australský tenista Paul McNamee, kterého pro sezónu 2013 nahradil Steve Ayles. Následně vedení turnaje převzal perthský rodák a bývalý tenista Paul Kilderry, aby se do funkce později opět vrátil Paul McNamee.

Trofej.

Stříbrný putovní pohár pro vítězné družstvo byl pojmenován po Harrym Hopmanovi (1906–1985), který jako kapitán přivedl Austrálii k 15 vítězstvím v Davisově poháru v letech 1938–1969.  Pohár je putovní, ale členové vítězného družstva si mohou ponechat zvláštní odměnu – šperk ve tvaru tenisového míčku, který je zdobený diamanty ze západoaustralských diamantových dolů.

Televizní přenosy.

Od založení Hopmanova poháru přenášela turnaj do roku 1994 televizní síť Seven Network, od níž vysílací práva pro období 1995–2010 získala Australian Broadcasting Corporation. V roce 2011 uzavřeli organizátoři pětiletou smlouvu s komerční televizní stanicí Network Ten, s ukončením kontraktu již v listopadu 2013. Následně práva odkoupil kanál 7mate z divize společnosti Seven Network. Na evropském kontinentu soutěž vysílá stanice Eurosport.

Hopmanův pohár (), oficiálně se jménem sponzora MasterCard Hopman Cup, je tenisová soutěž smíšených reprezentačních týmů. V letech 1989–2019 se konala v australském Perthu. Založena byla v roce 1989 a nejvyšší počet šesti titulů vybojovaly Spojené státy americké. Premiérový ročník vyhrálo Československo.

Beim Hopman Cup, einem Nationenvergleich im Tennis mit dem Schwerpunkt auf dem Mixedspiel, treten acht Nationalmannschaften an. Gespielt werden ein Herren- und ein Dameneinzel sowie ein Mixed. Benannt wurde die Veranstaltung nach dem australischen Tennisspieler Harry Hopman, der an der Seite seiner Ehefrau Nell Mixed spielte. Veranstalter dieses reinen Einladungsturniers ist die ITF.


Nástin děje.

Hlavními postavami jsou dvojčata Viola a Sebastian. Loď, kterou cestují, se potopí. Viola se spasí na záchranném člunu. Sebastiana považuje za mrtvého, přestrojí se tedy za muže a chce vstoupit do Orsinových služeb, vydává se za eunucha Cesaria. Kníže Cesaria (Violu) přijme a posílá ho s milostným dopisem k hraběnce Olívii. Ta Orsinovo dvoření odmítá, protože ještě nepřekonala smrt svého bratra, Cesario (Viola) si přesto vymůže audienci u hraběnky. Hraběnka odmítá Orsinovy návrhy, ale zamiluje se do Cesaria (Violy). Strýc Tobiáš by ji chtěl provdat za rytíře Chrudoše Choděru, kterého ale také odmítá. Na hraběnčině panství bydlí další postavy; strýc Tobiáš, důvěrnice Marie, správce Malvolio a šašek Masopust. Orsino jí posílá další dopisy, aby si hraběnku získal. Sebastian ztroskotání lodě taktéž přežil, svou sestru Violu však považuje za mrtvou, stejně jako ona jeho.  Mezitím Tobiáš a Chrudoš Choděra, rytíři na Olíviině dvoře, společně se sluhou Fabiánem, Masopustem a Marií, chystají léčku na namyšleného správce hraběnčina dvoru Malvolia. Napíšou falešný milostný dopis, v němž vyznává hraběnka Malvoliovi svou lásku. Malvolio falešnému dopisu uvěří.  Cesario (Viola) přichází opět s dopisem za Olívií a prosí ji, aby knížeti Orsinovi opětovala jeho lásku. Olívie odmítá a vyznává lásku Cesariovi, spatří je rytíř Chrudoš, milovník krčem, jenž je do Olívie beznadějně zamilován.  Mezitím Antoniovi (Sebastianovu příteli) hrozí zatčení kvůli dřívějšímu konfliktu. Olívíi se dvoří Malvolio, povzbuzen falešným dopisem. Olivie se obává, že je posednut Ďáblem, a tak ho zavře do vězení, což velmi rozradostní aktéry žertíku.  Chrudoš velmi žárlí na Cesaria, proto jej vyzve na souboj, do souboje ale zasáhne Antonio, protože si Violu v mužských šatech popletl se Sebastianem, kterého chtěl zachránit. Antonio je zatčen, hlídka se Cesaria (Violy) ptá, zda Antonia zná, dívka pravdivě odpoví, že nikoliv, což si Antonio vykládá jako Sebastianovu zradu. Viola se tedy dozví, že její bratr žije.  Zanedlouho potká Chrudoš Sebastiana a vyzve ho na souboj, jelikož si ho popletl s Cesariem. Souboj přeruší Olívie a pozve Sebastiana, kterého považuje za Cesaria, k sobě domů. Sebastian se do ní zamiluje. Orsino přichází k Olívii spolu s Cesariem (Viola). Olívie odmítá Orsina, protože je zasnoubena se Sebastianem. Orsino i Viola jsou dokonale zmateni. Přiběhnou rytíři Tobiáš a Chrudoš a tvrdí, že je Cesario napadl. Objeví se také Sebastian, vzniklá situace je už pro postavy zcela nepochopitelná. Cesario tedy odhalí svou pravou dívčí tvář. Viola se radostně setkává s bratrem, ten se shledává s přítelem Antoniem, Malvolio je také propuštěn, protože aktéři žertu se doznají. Orsino je ohromen a propouští Violu (Cesaria) ze svých služeb a požádá ji o ruku. Viola souhlasí, jelikož je do Orsina zamilována od prvního okamžiku.  Hra končí přípravou na dvojnásobnou svatbu, a sice svatbu Violy s Orsinem a Olivie se Sebastianem

Děj podrobně.

I.1 Vévoda Orsino je nešťastně zamilován do Olivie, nic ho nebaví, sluhové nejsou přijímáni k Olivii, neví si s Vévodou rady.  I.2. Přímoří. Viola přežila ztroskotání lodi, domnívá se, že její bratr Sebastiano utonul, přesvědčí kapitána, aby jí pomohl vydávat se za chlapce – kleštěnce, aby byla přijata do služeb vévody, o kterém slyšela od otce (který zemřel, když jí bylo třináct)  I.3 Říhal, strýc Olivie je věčně opilý. Marie, Oliviina společnice ho kárá, nechce, aby Olivii v opilosti dohazoval nápadníky jako je rytíř Ondřej Třasořitka. Přichází Třasořitka, je to hlupák, Marii nazývá Slečna Marie Dejsedoní, potom co ho Říhal pobídne „Dej se do ní.“ Říhal si zřejmě z Třasořitky utahuje, chválí mu jeho tanec a nechá ho skákat co nejvýš.  I.4 Valentino, Orsinův sluha se diví, jak rychle si Cesario-Viola získala vévodovu náklonnost. Vévoda zadává Cesariovy úkol, aby mu šel namlouvat Olivii a nevracel se dřív, než ho Olivie vyslyší.  I.5 Šašek zkouší svůj vtip na Marii. Přichází Olivie, nemá na šaška náladu, ten svým vtipem dokáže, že s ním mluví, nechá si dokazovat, proč je ona sama bláznem – protože truchlí pro smrt bratra, který je v nebi. „Je jistě v pekle, milá madono.“ „Vím, že je v nebi, milý šašku.“ „Tím větší blázen vy, madono, že truchlíte, když duše vašeho bratra je v nebi. – Vyhoďte blázna, pánové“. Šašek svým vtipem vyhrává i nad Malvoliem. Olivie nechce přijmout Cesaria, ten se nedá odbýt – přijímá ho. Zamiluje se do něj. Vévodu nechce. Když Cesario odejde, posílá za ním Olivie po Malvoliovi prsten, se vzkazem, že ho „vrací“ a že o vévodu nemá zájem a on ať se staví, jestli chce slyšet důvody.  II.1 Antonio a Sebastian, Violin bratr. Sebastian také přežil, myslí si, že Viola je mrtvá, Antonio se mu snaží pomoci, Sebastian mu nakonec řekne kdo opravdu je, chce být sám.  II.2 Malvolio předává Cesariovi prsten a vzkaz od Olivie.  II.3 Říhal se opíjí s Třasořitkou, tahá z něho peníze a dělá mu naděje na jeho neteř, přichází šašek, zpívá, pijí. Přichází Malvolio, vzkazuje od Olivie, že pokud bude strýček chlastat, nechce ho v domě, také vynadá Marii, že drží s nimi – chce na ni žalovat. Marie, rozhodnutá se mu pomstít, se rozhodne napsat mu milostný dopis od Olivie.  II.4 Viola (Cesario) je od prvního okamžiku do Orsina zamilovaná. Vévoda Orsino tahá z Cesaria do koho se zamiloval – vypadá trochu jako on. Nechají si zazpívat od šaška. Vévoda chce, aby Cesario znovu šel za Olivií. Cesario se mu snaží vysvětlit, že ho Olivie nemiluje – marně. Vévoda jí posílá šperk.  II.5 Říhal,Třasořitka, Fabiano a Marie čekají, až se Malvolio chytne na špek. Malvolio nejdřív v samomluvě sní o tom, že by získal urozenost, pak nachází dopis a nahlas ho čte. Dopis ho navádí k tomu, aby nosil žluté punčochy, podvazky křížem, neustále se na Olivii usmíval a Tobiáše Říhala urážel. Říhal s ostatními chválí Marii za její humor, oblíbili si ji.  III.1 Cesario (Viola) mluví s šaškem – bubínek není jeho oporou, nýbrž kostel – opíra se o něj jeho chata. "Cesario: O nic se nestaráš. Šašek:... o vás se nestarám. Jestliže to znamená nestarat se o nic, měl byste se vlastně rozplynout." Cesario si nechává zavolat Olivii. Cesario mluví s Říhalem – Olivie ho očekává. Olivie vyznává Cesariovi svou lásku, ten ji lituje. Cesario: "Naposledy jsem předplakával svého pána bědy." Olivie: "Přijď zas!"  III.2 Říhal a Fabiano přesvědčují Třasořitku, že to, že se Olivie nechala před ním vidět s Cesariem, ji jen usvědčuje z její lásky k Třasořitkovi. Říhal mu radí, aby vyzval Cesaria na souboj. Přichází Marie a zve na další švandu s Malvoliem.  III.3 Sebastiano a Antonio se domluví, že se večer sejdou, Sebastiano se jde podívat po městě. Antonio nemůže, protože za války byl proti vévodovi a nezaplatil pokutu po prohře – chytli by ho.  III.4 Marie říká Olivii, že Malvolio je nějaký divný, přichází Malvolio ve žlutých punčochách a směje se. Olive ho nechá odvést – má úžeh. Olivie odchází za Cesariem, který za ní přišel. Malvolio povýšeně mluví s Říhalem. Říhal s ním jedná jako s bláznem, Malvolio odejde. Marie je nabádá, aby šli za ním. Třasořitka přináší svou písemnou výzvu na souboj na kontrolu ostatním – je samá urážka. Po tom, co Třasořitka odchází, Říhal říká Fabianovi, že Cesariovi radši nažene strach slovně – po přečtení by totiž poznal, že Třasořitka je pitomec.  Cesario znovu škemrá na Olivii lásku pro vévodu, s tím, že vévoda se cítí tak špatně, jako ona z nešťastné lásky k němu.  Říhal nahání Cesariovi hrůzu, ten nechce bojovat. Mezitím Třasořitka už taky nechce bojovat, nabízí koně na usmířenou. Nakonec se Říhalovi s Fabianem podaří docílit toho, že Cesario s Třasořitkou tasí. Přichází Antonio – tasí a chce zachránit Sebastiana, za kterého zamění Sebastianovu sestru Violu v Cesariově převleku. Biřici ho zatknou, Antonio žádá zpět své peníze, které Sebastianovi zapůjčil na cestu městem – Cesario o ničem neví – Antonio ho považuje za zrádce, Říhal a Fabiano také, nabádají Třasořitku, aby ho přece jen zbil, že Cesario zdaleka není tak odvážný, jak se zdál. IV.1 Šašek poslaný pro Cesaria potkává Sebastiana a nevěří mu, že o ničem neví. Přichází Třasořitka a chce Sebastiana zmlátit, Říhal taky. Přichází Olivie, usmíří je, zve Sebastiana k sobě.  IV.2 Malvolio je zamčený ve tmě, Říhal, Marie a Fabian přemluví šaška – převlékne se za kněze. Malvolio chce prokázat, že se nezbláznil, šašek ho zkouší filosofickou otázkou (Pythagoras tvrdí, že duše naší prababičky snad přebývá v okřídlenci – Malvolio je zaskočen, nechápe a nesouhlasí). Šašek: nemohu uznat, že máš zdravý rozum, dokud se neobrátíš na víru Pythagorovu. Říhal chce, aby se legrace s Malvoliem už dokončila, Šašek jedná s Malvoliem jako šašek i kněz najednou, potom sám za sebe a Malvolio ho prosí, aby ho nechal napsat dopis a doručil jej Olivii.  IV.3 Sebastian je do Olivie zamilován. Olivie se omlouvá za spěch a žádá Sebastiana (tedy domnělého Cesaria), aby si ji vzal – Sebastian souhlasí.  IV.4 Na scéně je Šašek s Fabian – mluví o Mariině dopisu, přichází vévoda Orsino s družinou. Objeví se Antonio s biřici, Cesario žádá po vévodovy jeho záchranu – zachránil jej přece v boji, vysvětluje se, že Cesario nemůže být Antoniův známý – slouží u vévody už tři měsíce, nemohl být s ním. Přichází Olivie, nárokuje si Cesaria, ten popírá, že si ji vzal, vévoda už málem uvěří. Přichází Třasořitka a Říhal – zranění, tvrdí, že jim to udělal Cesario, ten to popírá. Přichází Sebastiano, má se k Olivii – vévoda vidí, že jsou dva, Sebastiano se setkává s Antoniem – zná ho. Sebastian mluví s Violou (Cesariem) a zdlouhavě přichází na to, že jsou ze stejného města a mají stejného otce, Cesario se přizná, že je žena, vévoda ji chce – tolikrát mu řekla, že nikdy by nemohla jako jeho mít ženu rád. Potřebují Violiny ženské šaty, ty má kapitán, ten uvězněn Malvoliem, Šašek vyndavá dopis od Malvolia – není blázen, první dopis psala Marie – Olivii je to již jasné, lituje Malvolia. Olivie nabízí dvojí svatbu u sebe, vévoda přijímá, odchází, vévoda chce, aby Cesario ještě chvíli hrál Cesaria, dokud nebude mít šaty. Šašek zpívá na konec píseň o svém osudu - životě: „pršelo a vítr fičel... teď abyste nám jen tleskali a každý zas brzy přišel.“

Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete (někdy také Večer tříkrálový, aneb Cokoli chcete), nebo jen Večer tříkrálový (anglicky "Twelfth Night, or What You Will", zkráceně často jen "Twelfth Night") je veselohra Williama Shakespearea. V překladu Antonína Přidala název zní "Večer tříkrálový aneb Co kdo chce", v překladu Josefa Václava Sládka "Večer tříkrálový neb Cokoli chcete". V překladu Aloise Bejblíka z roku 1978 název zní "Komedie masopustu čili ať si to každý přebere jak chce". V překladu Martina Hilského: "Večer tříkrálový, aneb, Cokoli chcete". Předpokládá se, že hra byla napsána mezi roky 1599 – 1601. Známe ji z foliového svazku z roku 1623. Jedna z největších Shakespearových komedií, je plná lásky, převleků a zvláštní hudebnosti a přeludovosti. Postavy vytvářejí veselicový svět plný neustálých proměn i pomíjivosti času.

Was ihr wollt (frühneuenglisch "Twelfe Night, Or what you will") ist eine Komödie von William Shakespeare. Das Werk handelt von der unglücklichen Liebe des Herzog Orsino zur Gräfin Olivia und dem Schicksal des durch einen Schiffbruch getrennten Zwillingspaares Viola und Sebastian. Shakespeare hat das Stück etwa um das Jahr 1601 verfasst. Der früheste Beleg für eine Aufführung findet sich in einem Tagebucheintrag von John Manningham, der das Stück am 2. Februar 1602 im Londoner Middle Temple gesehen hat. Erstmals gedruckt wurde es in der Folioausgabe von 1623. Als unmittelbare Vorlage für die Haupthandlung diente Shakespeare vor allem die Prosaromanze "Of Apolonius and Silla" aus der Sammlung "Riche his Farewell to Militarye Profession" von Barnabe Riche aus dem Jahre 1581, die ihrerseits Motive aus Matteo Bandellos "Novelle" (1554) und François de Belleforests "Histoires tragiques" (1571) aufgreift. Auffällige Ähnlichkeiten bestehen ferner mit italienischen Komödien wie der anonym verfassten "Gl’ingannati" der Accademia degli Intronati von 1531 oder Nicolo Secchis "Gl’Inganni" von 1547. "Was ihr wollt" ist einer der Höhepunkte in Shakespeares Komödienschaffen und gehört zu seinen meistgespielten Werken.


Děj opery.

Prolog.

Krotitel divé zvěře láká návštěvníky do svého zvěřince. Zde mohou vidět vedle řady jiných exotických zvířat i "zmiji Lulu".

1. jednání.

Malíř ve svém ateliéru portrétuje Lulu, manželku lékařského rady. Tomu přihlíží její milenec, nakladatel Schön. Ten posléze odchází a malíř svádí Lulu. Náhle do ateliéru vtrhne Lulin manžel a překvapen milostnou scénou své manželky s malířem dostává infarkt. Z Lulu je bohatá vdova.  Lulu se provdala za malíře. Dozvídá se, že se jí jako mladičké dívky ujal Dr. Schön, dal jí vzdělání a udělal z ní svou milenku. Nyní se jí chce ale zbavit, protože se hodlá výhodně oženit a Lulu mu kazí pověst. Objevuje se stařík Schigolch, který je snad Luliným otcem nebo možná i milencem. Když se malíř dozví Lulinu minulost, spáchá sebevraždu. Lulu se chce stát manželkou Dr. Schöna.  Lulu má tančit v baletu, který složil Schönův syn Alwa. Před představením mu vypráví o svém novém nápadníkovi - princi. Lulu odchází na jeviště, ale když spatří v hledišti Dr. Schöna s jeho snoubenkou, odmítne tančit. Dr. Schön ji přijde do šatny přesvědčovat, aby vystoupila. Nakonec ale podléhá jejímu kouzlu a Lulu mu nadiktuje dopis, kterým zruší své zasnoubení.

2. jednání.

Lulu se provdala za Dr. Schöna. V jejich bytě jsou další osoby: akrobat, Schigolch, student, lesbická hraběnka Geschwitzová a všichni jí postupně vyznávají lásku. Přichází i Alwa Schön se svým vyznáním. Přichází Schön a podává Lulu revolver a žádá ji, aby se zastřelila a uchránila ho tím od společenského skandálu. Lulu ale namítá, že se nikdy netajila svou minulostí. Při potyčce Schöna zastřelí.  Mezihra: Lulu je zatčena a odsouzena, ve vězení onemocněla cholerou a je hospitalizována v nemocnici. Její přátelé plánují její osvobození, které je založeno na tom, že si s ní hraběnka, která ji nadále bezmezně miluje, vymění místo. Lulu pak uprchne a bude vystupovat s akrobatem v cirkuse.  Spiklenci čekají v bývalém Schönově bytě. Když přijde Lulu převlečená za hraběnku, je aktrobat překvapen jejím zuboženým stavem a chce ji udat. Když zůstanou Lulu a Alwa o samotě Alwa jí vyzná lásku a souhlasí se společným útěkem do Paříže.

3. jednání.

V pařížském bytě probíhají oslavy Luliných narozenin. Několik lidí se pokouší Lulu vydírat. Z burzy přichází zpráva, že společnost, jejíž akcie mnozí vlastní, zkrachovala. Z většiny účastníků slavnosti se tak stávají žebráci. Ve zmatku, který nastane se Lulu podaří uprchnout.  V chudinském bytě v Londýně čekají Alwa a Schigolch, zda se Lulu, jako novopečené prostitutce podaří sehnat nějakého zákazníka. Lulu přichází s prvním klientem a mizí s ním ve svém pokoji. V bytě se objevuje i hraběnka, které zůstal jediný majetek: Lulin portrét. Lulu odchází a vrací se s druhým zákazníkem. Alwa jej napadne a je jím zabit. Schigolch odstraňuje jeho tělo a hraběnka přemýšlí o sebevraždě. Lulu se vrací se třetím zákazníkem, kterým není nikdo jiný, než Jack Rozparovač. Lulu jej po dohadování o ceně vláká do svého pokoje, je jím ale zavražděna. Jack zabije i hraběnku, která spěchá Lulu na pomoc. Hraběnka umírá s poslední myšlenkou na Lulu.

Lulu je druhá a poslední opera Albana Berga z let 1929–1935 o prologu a třech jednáních. Libreto napsal sám Berg na náměty divadelních her Franka Wedekinda "Duch země" (Erdgeist) a "Pandořina skříňka" (Die Büchse der Pandora). Berg operu nedokončil - třetí dějství zůstalo jen ve fragmentech. Opera v této podobě měla premiéru 2. června 1937 v městském divadle v Curychu. Česká premiéra této verze proběhla v Janáčkově divadle v Brně 28. ledna 1972, dirigoval Václav Nosek, režii měl Milan Pásek.

Lulu ist nach "Wozzeck" die zweite, allerdings im 3. Akt unvollendet gebliebene Oper des österreichischen Komponisten Alban Berg. Das Fragment wurde am 2. Juni 1937 postum am Opernhaus Zürich uraufgeführt. Die Erstaufführung in Deutschland leitete 1953 Gustav König in Essen. Es existiert eine Fertigstellung der Oper von Friedrich Cerha, die am 24. Februar 1979 an der Pariser Oper unter der musikalischen Leitung von Pierre Boulez uraufgeführt wurde.


Pytláctví v České republice.

Pytláctví je v České republice i ve světě poměrně rozšířené a i přes určité pokroky se ho nedaří vymýtit. V českých podmínkách jde o starou „lidovou tradici“, která má také kořeny ekonomicko-sociální. Lov některých druhů zvěře náležel ve středověku panovníkovi nebo šlechtě a prostí lidé byli z tohoto druhu lovu vyloučeni. Lesy ale byly hluboké a zvěřina vždy představovala vítané zpestření monotonního jídelníčku. Snad z těch dob pochází rčení „Krást a pytlačit na panským to není hřích“. Postupem času se stala jediným povoleným způsobem lovu pro lidové vrstvy čižba - chytání ptáků, zatímco lov srstnaté zvěře náležel pouze šlechtě. Dopadení pytláci byli ve středověku a raném novověku přísně trestáni, obvykle pranýřem či oslí jízdou, v těžších případech vypálením cejchu, nucenými pracemi, dokonce i smrtí, zvláště pokud se při zatýkání bránili se zbraní v ruce. Zvláště tvrdým postupem proti pytlákům proslulo Lovecké právo na hradě Buchlově, fungující v 16. a 17. století. Podle dochovaných smolných knih zde byli pytláci většinou věšeni. Rovněž ve středověké Anglii bylo pytláctví trestáno smrtí. Podobně se trestalo i nezákonné chytání perlorodek v panských revírech. Naproti tomu chytání ryb a raků bylo hodnoceno daleko mírněji a trestáno jen peněžitými tresty nebo pranýřem.  Z minulosti jsou z našeho území i sousedních oblastí známy četné přestřelky mezi lesnickým personálem a přistiženými pytláky, které skončily smrtí nebo zmrzačením některého z aktérů. Pytláci se stejně jako psanci, nebo později pašeráci, potom často stávali opěvovanými lidovými hrdiny. To platí v ještě větší míře pro německé prostředí, kde byli takto opěvování např. Matthias Klostermeyer zvaný Bavorský Hiesel nebo Adam Hasenstab. Památkou na takové události bývají v lesích umístěné pomníčky a kříže (například Stammelova smrt a Hennrichův kříž v Jizerských horách).  Krom pytláků, kteří loví, aby si opatřili vzrušení, maso nebo trofeje, na které nemají nárok, a případně je dál zpeněžili, hraje na českém území roli též pytláctví samotných myslivců, zaměřené především na chráněné a přísně chráněné dravce živící se zvířaty, které jsou objektem zájmu myslivců. Myslivci považují tyto dravce za nežádoucí konkurenci (stále se přitom drží dělení zvířat na "užitková" a "škodná") a v řadě případů zákony a vyhlášky o jejich ochraně prostě ignorují. Zejména jsou těmito postoji ohroženi draví ptáci, o nichž mezi mysliveckou veřejností stále panují rozpolcené názory. O přetrvávajícím problému svědčí i fakt, že existují firmy, které vyrábějí myslivecké vábničky zaměřené na chráněné druhy ptactva.

Pytláctví jako trestný čin nebo přestupek.

Kořeny pytláctví lze vystopovat už na samém úsvitu lidské civilizace. Pytláctví bylo vždy spojeno s oblastí lovu a ochrany volně žijících živočichů. Ve chvíli kdy vzniklo právo lovu a rozdělilo tak lidskou společnost na ty, kteří oprávněním k lovu zvěře a ryb disponovali a na ty, kteří toto oprávnění neměli, vznikl fenomén pytláctví. Ačkoliv bylo pytláctví v minulosti velmi přísně trestáno, nikdy se jej nepodařilo zcela vymýtit. Kvetlo hlavně v období válek a hladomorů, ale i v klidnějších dobách si mnozí přivydělávali prodejem upytlačené zvěře či ryb. Ve středověku a v raném novověku pytláci často končili na šibenici. V roce 1562 buchlovský soud odsoudil pytláka k trestu smrti tzv. „starým způsobem“, kdy odsouzený byl oběšen v srnčích a zvířecích kůžích s přibitými parohy nad hlavou.  Český trestní zákoník obsahuje skutkovou podstatu trestného činu pytláctví ve svém ustanovení § 304. Tento trestný čin spáchá ten, kdo neoprávněně uloví zvěř nebo ryby v hodnotě nikoli nepatrné nebo ukryje, na sebe nebo jiného převede nebo přechovává neoprávněně ulovenou zvěř nebo ryby v hodnotě nikoli nepatrné. Zvěří se pak rozumí druhy volně žijících živočichů uvedených v § 2 písm. c) a d) zákona č. 449/2001 Sb., o myslivosti.  Za pytláctví hrozí trest odnětí svobody až na dvě léta, zákazem činnosti nebo propadnutím věci nebo jiné majetkové hodnoty. Přísněji zákon trestá toho, kdo pytlačí jako člen organizované skupiny, získá takovým činem pro sebe nebo pro jiného větší prospěch, spáchá takový čin jako osoba, která má zvlášť uloženou povinnost chránit životní prostředí (např. lesní stráž), spáchá takový čin zvlášť zavrženíhodným způsobem (použije např. do železa či do oka), hromadně účinným způsobem (např. výbušnina) nebo v době hájení nebo byl za takový čin v posledních třech letech odsouzen nebo potrestán. Pak může být potrestán trestem odnětí svobody na šest měsíců až pět let, peněžitým trestem nebo propadnutím věci.  Oproti původní úpravě v trestním zákoně, kdy se pytláctví dopustil ten, kdo neoprávněně pouze „lovil“, je nyní k trestněprávnímu postihu vyžadováno již „ulovení“. Sankce jen za pokusy o ulovení dříve řešil zákon o přestupcích (č. 200/1990 Sb.). Od 1. července 2017 obsahuje zákon o myslivosti v § 48a a § 63 odst. 1 písm. b) přestupek neoprávněného lovu zvěře, kam rovněž spadá i pokus o ulovení bez platné povolenky k lovu. Za něj lze uložit pokutu až do výše 30 000 Kč (při opakování v jednom roce až 60 000 Kč), případně také zákaz činnosti až na dva roky a odebrání loveckého lístku. Kromě toho ten, kdo neoprávněně lovil, má podle § 56 zákona o myslivosti i povinnost náhrady vzniklé škody vůči oprávněnému uživateli honitby.

Zajímavosti.

Za vlády Marie Terezie bylo pytláctví trestáno až deseti lety nucených prací, nejčastěji na stavbách vojenských pevností, nebo vypovězením ze země.  Lovecký řád vydaný za císaře Josefa II. ještě připouštěl zastřelení pytláka.

Pytláctví je nelegální lov. Může jít o trestný čin nebo přestupek při neoprávněném provozování myslivosti nebo rybářství za účelem zisku nebo ze vrozené náruživosti. Nezákonnost tohoto činu může být způsobena tím, že není doba lovu pro danou zvěř, lovec nebo rybář nevlastní platnou licenci, zvěř je na nehonební půdě, právo lovit tuto zvěř vlastní někdo jiný, byl použit nelegální způsob lovu (např. přisvětlení, použití kuše nebo luku apod.), zvěř nebo ryby jsou chráněny zákonem.

Wilderei bezeichnet das unberechtigte Jagen und Fangen von Wildtieren. Wilderer werden oder wurden historisch auch als "Jagd-" bzw. "Wildfrevler", "Wilddieb" und "Wildschütz" bezeichnet.


Historie.

Historie vesnice sahá do 11. století. Vykopávky odhalily základy kostela z té doby. Je to místo, kde se každoročně konal místní Várting. Dnes se zde nachází typický dřevěný kostel. V roce 1988 moderní kostel postihl zničující požár, při kterém se rozpustilo veškeré kostelní stříbro. Požár byl přitom založen úmyslně. Již v následujícím roce byl kostel obnoven, právě v době jeho 150. výročí. V roce 1863 byl při rozšiřování kostela nalezen poklad skládající se z 98 stříbrných mincí z 11. století, přičemž polovina z nich byla německého původu. Dále v roce 1989 archeologové objevili pohanské pohřebiště z dob Vikingů. Našla se zde zachovalá kostra ženy z Faerských ostrovů, asi 150 cm dlouhá. V hrobě byly i tři korálky jantaru, modré korálky a nůž.  Původní vodní mlýn v Sandur pocházející z 18. století je dnes v Dánsku. Místní muzeum Sands Bygdasavn dnes vystavuje předměty každodenního života předků místních obyvatel.

Turistika.

Dopravní spojení na ostrov je z přístavu Tórshavn do přístavu Gamlarætt nebo Skopun. K obci je přístup podél jezera Sandsvatn po cestě 30. Z této obce je dopravní spojení do všech ostatních obcí na ostrově. Vzhledem k topografii ostrova je to místo vhodné na běžné procházky a cyklistiku. Oblíbené jsou výlety do Søltuvíku na západním pobřeží, Skarvanesu na jihu a Húsavíku na východním pobřeží. V obci se nachází jeden ze tří kempů. Další dva kempy jsou v Husavik a v Dalure. Pro ubytování slouží hotel Ísansgarður.

Sands Bygdasavn.

Významnou institucí ve vesnici je muzeum umění Sands Bygdasavn. Muzeum a umělecká díla v něm byly darem od Sofusa Olsena. Muzeum bylo postaveno v roce 2005 a předány obci Sandur v prosinci 2005, na 92. narozeniny pana Olsena.

Sport.

Sandur je nejvíce známý pro svůj fotbalový klub B71 Sandoy, který si užil skromný úspěch ve Faerské fotbalové lize a UEFA.

Sandur (což znamená písečná pláž) je vesnice nacházející se na Faerských ostrovech, konkrétně na jižním pobřeží ostrova Sandoy, na rozmezí jezer Gróthúsvatn na severozápadě a Sandsvatn na severovýchodě, s výhledem na zátoky Grótvík a Sandsvágur na jihu. V lednu 2010 zde žilo 558 obyvatel. Jedná se o nejlidnatější místo na ostrově.

Sandur (dänisch: Sand = "Sandstrand") ist ein Ort der Färöer im Westen Sandoys an der Südküste. Der Münzfund von Sandur aus dem 11. Jahrhundert weist auf eine alte Geschichte des Ortes hin.


Historie.

Coton de Tulear je malé společenské psí plemeno, pocházející z Madagaskaru, což je ostrov asi 400 km od Afriky. Na Madagaskar se pravděpodobně dostal s francouzskými vojáky. Oblíbený se tehdy stal zejména na jihu ostrova, v okolí města Tuléar, díky němuž získal i název. Do počátku 21. století byl chován především mezi bohatšími chovateli. Je známo, že dnes už vyhynulý pes podobného původu žil i na ostrově Réunion.  V Evropě se tito psi poprvé objevili v roce 1977 na výstavě v Paříži. Krom ní je v této době velký počet jedinců i v Belgii. Právě v těchto dvou zemích se vyskytuje nejhojněji.  V České republice toto plemeno zastřešuje Klub Coton de Tulear.

Vzhled.

Tělo se vyznačuje lehce vyklenutým hřbetem a rovnými končetinami s kulatými tlapkami. Hlava shora trojúhelníkovitého tvaru, z profilu krátká. Tmavé oči mají kulatý tvar a trojúhelníkovité uši jsou svěšené. Výška v kohoutku se přibližně pohybuje mezi 25 až 28 cm. Váha v rozmezí 4 až 6 kg. Srst je jemná, načechraná a bez podsady. Barva srsti bílá, občas se šedými nebo žlutými znaky. Plemeno je typické přátelskou a hravou povahou.

Povaha.

Povahově je toto psí plemeno přátelské, hravé a inteligentní. Svého majitele si oblíbí s celou jeho rodinou a je velká pravděpodobnost, že na nich bude závislý. Je schopen velmi rychle odhalit slabiny svého pána (svých lidí) a okamžitě je využít ve svůj vlastní prospěch. Je poslušný a k ostatním psům se chová vlídně. Snadno se učí nové věci, někteří jedinci jsou ovšem svéhlaví. Hodí se i k jiným domácím zvířatům. Dobře si rozumí i s malými dětmi.

Péče.

Srst vyžaduje pravidelnou péči, česání, kartáčování (předchází se tím tvoření chuchvalců), nicméně není tak náročná, jak by se na první pohled zdálo, neboť srst má do jisté míry samočistící schopnost. Díky absenci podsady coton nelíná..  Tito psi pohyb nevyžadují, ale mohou být dobrými společníky na procházkách a hodí se i pro psí sporty, jako je agility. Není vhodné, aby běhali v prašném prostředí.

Zdraví.

Plemeno coton de tulear je poměrně zdravé a nepřešlechtěné plemeno, přesto je k bonitování jedince potřeba vyšetření na luxaci pately a PRA (dědičné vady očí). Dobrovolnými DNA testy jsou pak testy na hluchotu či multifokální retinopatii.

Coton de Tulear je plemeno společenského psa, který pochází z ostrova Madagaskar. Typický je svoji bílou srstí, malým vzrůstem a přátelskou povahou.

Der Coton de Tuléar (auch Baumwollhund) ist eine von der FCI anerkannte Hunderasse aus Madagaskar (FCI-Gruppe 9, Sektion 1.2, Standard Nr. 283). Das Patronat liegt bei Frankreich, das heißt, der Rassestandard wird vom französischen Zuchtverband entwickelt.


Život.

Základní vzdělání absolvoval v Etonu, kladl ovšem odpor přísné náboženské výchově a zastaralému systému trestů, díky čemuž se často dostával do konfliktů. Na Oxfordu se poprvé seznámil s dílem filozofů Cambridgeské školy, především Wittgensteina, Russella a Moora. Rozhodující vliv na něj měla několikaměsíční stáž ve Vídni roku 1932, kde se byl několikrát přizván k setkání Vídeňského kroužku. Navázal přátelství s jeho členy, především Otto Neurathem (se kterými si pak dlouho dopisoval), a přijal jejich "logický pozitivismus". Jádrem tohoto filozofického směru navazujícího na pozitivistické tendence 19. století bylo odmítnutí metafyziky a rozpracovávání důsledné empiristické doktríny založené na metodě ověřování (verifikace). Smyslem filozofie v jeho podání bylo rozšiřovat lidské poznání prostřednictvím logické analýzy jazyka.  Když se Ayer vrátil do Anglie, zahájil osamělý boj za obrácení konzervativní britské filozofické komunity dominované neo-hegelianismem směrem k „modernímu“ učení logickému pozitivismu. Při shromáždění Aristotelské společnosti v roce 1934, britské nejvýznamnější každoroční filozofické konference, slovně zaútočil na uznávané filozofické autority: "„Jste ztraceni. Jste ztraceni. Síly z Cambridge a Vídně vám jdou po krku!“" Krátce nato publikoval svou první, a zároveň nejznámější knihu, "Jazyk, Pravda a Logika" (Language, Truth and Logic, 1936), ve které velmi radikálně (někdy až útočně) obhájil své postoje. Tato kniha, ač nepříliš originální, zaznamenala značný úspěch a vyjma "Osvobození zvířat" Petera Singera je dosud nejprodávanějším dílem analytické filozofie všech dob.  Za 2. světové války narukoval a sloužil jako špion pro Secret Intelligence Service. Po válce obnovil své akademické působení, začal kupříkladu přispívat společně s Russelem a Orwellem do časopisu Polemic a byl aktivní v mnoha humanistických společnostech, jako "American Academy of Arts and Sciences". Ač se považoval za ateistu, ke konci života jej prožitek v blízkosti smrti vedl ke úvahám o zpochybnitelnosti tohoto stanoviska, které však vzápětí označil za neadekvátní.

Dílo.

Jazyk, pravda a logika.

V tomto svém nejslavnějším textu Ayer představuje a rozvíjí myšlenky logického pozitivismu. Základním kamenem jeho argumentu je kritika přesvědčení, že můžeme nabýt poznatků přesahujících svět vědeckého (smyslového) bádání bez toho, aby tyto poznatky ztratily smysl. Spekulativní filozofii proto označuje za „metafyziku“ a její výroky za nesmyslné.  Za účelem vymezení kritéria, pomocí kterého lze určit smysluplnost libovolného výroku, Ayer zavádí takzvaný „princip ověřitelnosti“. Dle tohoto principu jsou za smysluplné považovány pouze dva druhy výroků: za prvé se jedná o výroky vyjadřující logické vztahy mezi ideami, jejichž pravdivostní hodnotu lze určit pouze na základě porozumění všech symbolů utvářejících daný výrok, a za druhé výroky vypovídající o světě, jejichž pravdivostní hodnotu lze určit pomocí zkušenosti.  „Analytické“ výroky, jako například matematické a logické věty, považuje Ayer za tautologie, a proto nepotřebují být zkušenostně ověřovány. Oproti tomu platnost „syntetických“ výroků, jako například fyzikálních zákonů, je třeba prokázat pouze na základě zkušenosti. Ayer rozlišuje mezi „silným“ a „slabým“ ověřením. Silné ověření je schopno určit pravdivost výroku nezvratně, slabé ověření ukazuje pouze jeho pravděpodobnost. Tak například všeobecné zákony, jako „všechna tělesa se při zahřívání rozpínají“, nelze považovat za zcela ověřené, jelikož pokrývají nekonečné množství případů. Ayer, na rozdíl od jiných logických pozitivistů, považuje všechny syntetické výroky za ověřitelné pouze ve „slabém“ smyslu, a proto za pouhé hypotézy. Žádná naše promluva o vnějším světě proto nemůže být nikdy považována za zcela pravdivou či nepravdivou, už jen proto, že naše smysly nás mohou klamat.  Ayer zcela zavrhuje metafyziku, jelikož její výroky nelze ověřit. Úkolem filozofie není dle Ayera pátrat po karteziánských „základních principech“ a z jejich důsledků odvozovat obraz reality, ale logicky analyzovat jazyk používaný při formulování zkušenostních výroků a tím objasňovat logické vztahy mezi nimi. Všechny syntetické výroky jsou rozložitelné na jednoduché promluvy týkající se základních smyslových dat. Metafyzika je dle Ayera výsledkem matoucích gramatických jevů v našem jazyce. Tak například jeden z významů slovesa „být“ může vést k abstraktním spekulacím o „bytí“.  Věty vyjadřující etické a estetické soudy považuje Ayer za pouhé vyjádření subjektivních emocí a nikoliv za smysluplné výroky (základní dogma takzvaného „emotivismu“). Například nabádání k mravnosti je pouhé zvolání, které má vyprovokovat nějakou reakci. Filozofická pojednání předkládající etické a estetické argumenty jsou proto nevědecká a beze smyslu.

Sir Alfred Jules Ayer (29. října 1910, Londýn, Anglie, Velká Británie – 27. června 1989, Londýn) byl anglický analytický filozof, známý především jako propagátor myšlenek logického pozitivismu v anglicky mluvících zemích. Byl dlouholetým profesorem filozofie na University College v Londýně a na Oxfordu.

Alfred Jules Ayer (* 29. Oktober 1910 in St. John’s Wood, London; † 27. Juni 1989 in London) war ein britischer Philosoph. Er trug wesentlich zur Popularisierung des Logischen Empirismus in englischsprachigen Ländern vor allem durch seine Hauptschriften "Language, Truth and Logic" (1936; Sprache, Wahrheit und Logik) und "The Problem of Knowledge" (1956; Das Problem der Erkenntnis) bei.


Mládí.

Narodil se roku 1563 v portugalské Évoře. Jako mladý muž vstoupil do služeb Španělska a stal se zkušeným námořníkem a mořeplavcem. V dubnu 1595 se připojil v postavení kormidelníka k expedici Alvara de Mendaña de Neiry, která měla za cíl kolonizovat Šalamounovy ostrovy. Po Mendañově smrti v říjnu 1595 převzal velení a zachránil poslední loď, která z expedice zůstala, se kterou se mu podařilo v únoru 1596 dostat na Filipíny, které patřily Španělům.

Hledání Terry Australis.

V roce 1598 se vrátil do Španělska a žádal krále Filipa III., aby podpořil další výpravu do Tichého oceánu; rovněž roku 1600 navštívil Řím, kde získal na svou stranu papeže Klementa VIII. Udělal velký dojem na španělského vyslance v Římě, vévodu ze Sasy, který jej popsal jako "muže dobrého úsudku, zkušeného ve svém oboru, pilného, klidného a nezaujatého." Zatímco v Římě poprvé sepsal své "Pojednání o mořeplavbě", které dopisem poslal španělskému králi, čímž ještě posílil svojí námořnickou prestiž. V březnu 1603 získal povolení vrátit se do Místokrálovství Peru a zorganizovat expedici, která by nalezla Terru Australis, tajemný veliký jižní kontinent, a zabrat jej pro Španělsko a církev. Jeho expedice se 160 muži na třech lodích, stopadesátitunové "San Pedro y San Pablo", stodvacetitunového "San Pedro" a zásobovací lodi "Los Tres Reyes", opustila 21. prosince 1605 Callao, přístav hlavního města peruánského místokrálovství Limy.  V květnu 1606 výprava dosáhla ostrovů, později pojmenovaných Nové Hebridy a v současnosti nezávislý stát Vanuatu. Vylodil se na velký ostrov, který pokládal za součást jižního kontinentu "La Austrialia del Espiritu Santo", Rakouská země svatého ducha, na počest krále Filipa III., který jakožto Habsburk byl rakouského původu. Ostrov dodnes nese jméno Espiritu Santo. Pedro Fernandes de Queirós zamýšlel na ostrově vybudovat kolonii Nový Jeruzalém.  Jeho náboženský zápal našel vyjádření i v založení rytířského řádu, Rytířů svatého Ducha. Posláním řádu bylo chránit novou kolonii. Nicméně během několika týdnů byla myšlenka založení kolonie opuštěna kvůli nepřátelským projevům domorodců i nespokojenosti posádky. Po šesti týdnech jeho lodě vypluly na moře objevit pobřeží. V noci 11. června špatné počasí oddělilo jeho velitelskou loď "San Pedro y San Pablo" od zbytku flotily a znemožnilo její návrat do bezpečného kotviště na Espiritu Santo. Poté doplul v listopadu 1606 až do mexického Acapulca. O dva týdny později jeho zástupce Luis Váez de Torres, poté co s ostatními loděmi marně hledali "San Pedro y San Pablo", nabyl přesvědčení, že velitelská loď ztroskotala a opustili Espiritu Santo. Torres v květnu 1607 šťastně dosáhl filipínské Manily. Po cestě zmapoval jižní pobřeží Nové Guiney, proplul úžinou, která dnes nese jeho jméno Torresův průliv.

Pozdější život.

V roce 1607 se vrátil do Madridu, jako neúspěšný. Následujících sedm let strávil psaním různých prací o své cestě a prošením krále Filipa III. o peníze na další expedici. Nakonec byl přece vyslán do Peru s podpůrným dopisem, avšak král neměl žádný skutečný zájem na zorganizování nové výpravy. Zemřel na cestě do Limy v Panamě roku 1615. Byl ženatý s Donou Anou Chacon, jíž si vzal roku 1589 a s níž měl jednoho syna a dceru.

Záznamy o jeho plavbě.

Existuje množství dodnes zachovalých soudobých dokumentů popisujících jeho a samostatnou Torresovu plavbu. Nejvýznamnější jsou:  Většina dokumentů o objevech Luise Váeze de Torres nebyla publikována, nýbrž ze španělských archivů odstraněna, včetně Pradova obsáhlého komentáře k nim a doprovodných map. Někdy v letech 1762 – 1765 psané pojednání o Torresové cestě poprvé spatřil hydrograf britské Admirality Alexander Dalrymple. Ten tak mohl vypracovat podrobnou mapu pro britského přírodovědce Josepha Bankse, který informace dále předal Jamesi Cookovi.

Teorie o objevu Austrálie.

V 19. století došli někteří katolíci v Austrálii, kde byla dominantní církví anglikánská církev, k názoru, že Austrálii ve skutečnosti jako první objevil právě katolík Pedro Fernandes de Queirós, zatímco protestanti Abel Tasman a James Cook až po něm. Sydneyjský arcibiskup v letech 1884–1911 Patrick Francis Moran zastával tento názor, který mnoho let prosazoval i na katolických školách v Austrálii. Tvrdil, že skutečná lokalita Queirósova Nového Jeruzaléma se nacházela poblíž dnešní Gladstone v Queenslandu.

Odraz v kultuře.

Na základě katolické tradice napsal roku 1964 australský básník (1917 – 1976) epickou báseň "Captain Quiros", kde vykreslil Quiróse jako mučedníka katolické křesťanské civilizace, ačkoliv neopakuje názor, že objevil Austrálii. Silný politický podtext básně způsobil, že byla přijata chladně v době svého vydání, v době, kdy se australská politika potýkala se vzájemnou nevraživostí katolíků a protestantů.

Pedro Fernandes de Queirós, také Pedro Fernández de Quirós (1563 Évora, Portugalsko – 1614 Ciudad de Panamá) byl portugalský mořeplavec. Ve španělských službách se podílel na průzkumech Tichého oceánu. V letech 1595–1596 se účastnil výpravy Álvara de Mendaña de Neiry. Později v letech 1605–1606 vedl vlastní expedici do Tichého oceánu, aby se pokusil najít Terru Australis. Expedice objevila a pojmenovala množství ostrovů, například dva z dnešních Pitcairnových ostrovů, avšak proklamovaného cíle objevit jižní kontinent dosaženo nebylo. Bouře nakonec flotilu rozdělila a tak se musel vrátit do Mexika, zatímco druhý velitel Luis Váez de Torres doplul na Filipíny. Ve Španělsku byla expedice pokládána za velký neúspěch a tak musel léta naléhat na krále Filipa III., aby ho pověřil velením další expedice. Po létech tak král sice učinil a on odcestoval do Střední Ameriky, kde však roku 1614 v Panamě zemřel. Jeho výprava posléze posloužila k teorii, že Španělé objevili australský kontinent ještě dříve, než Britové a Holanďané.

Pedro Fernández de Quirós (* 1565 in Évora, Portugal; † 1614 in Panama; portugiesisch: Pedro Fernandes de Queirós) war ein portugiesischer Seefahrer und Entdecker, insbesondere im Pazifik.


Pozadí.

Při aktualizaci, změnách nebo znovupoužití softwaru pro jiný účel je běžné, že se objevují chyby; ne vždy jsou to chyby nové, často se jedná i o chyby v minulosti již opravované. K opětovnému objevování starých chyb může dojít kvůli ztrátě opravy v důsledku špatných postupů (nebo jednoduše lidské chyby) při verzování. Další příčinou může být fakt, že oprava obecnější chyby byla provedena pouze pro určitý speciální případ, ve kterém byla chyba původně pozorována. Tomuto jevu se někdy říká „softwarová křehkost“. Často oprava problému v jedné oblasti neúmyslně způsobí softwarovou chybu v jiné oblasti. Může se také stát, že při přepracování určité vlastnosti se část chyb, které se objevily v původní implementaci, objeví i v přepracované verzi.  Při procesu lokalizace a opravy chyby se považuje za dobrý kódovací postup vytvoření testu, který je schopen příslušnou chybu odhalit, a ověření, že se chyba znovu neobjevila jeho provedením po dalších úpravách programu. I když toho může být dosaženo pomocí postupů manuálního testování, vhodnější je používání automatizovaných testovacích nástrojů. Taková sada testů obsahuje softwarové nástroje, které umožňují testovacímu prostředí automaticky provádět všechny regresní testovací případy automaticky; součástí některých projektů jsou automatizované systémy, které zajišťují, aby se všechny regresní testy znovu spouštěly v zadaných intervalech a oznamovaly všechna selhání (která mohou znamenat regres nebo chybný či zastaralý test). Obvyklou strategií je spustit takovou sadu po každém úspěšném překladu (u malých projektů), každou noc nebo jednou týdně. Tyto strategie lze automatizovat externími nástroji.  Regresní testování je nedílnou součástí metodiky extrémní programování. U této metody je vývojová dokumentace nahrazena širokým, opakovatelným a automatizovaným testováním celého softwarového balíčku v každé fázi procesu vývoje softwaru. Regresní testování se provádí po dokončení funkčního testování pro ověření, že ostatní funkcionality jsou stále funkční.  Ve firemním světě je regresní testování tradičně prováděno týmem zajištění kvality softwaru na závěr práce vývojového týmu. Závady odhalené v této fázi bývá drahé opravit, proto se přistupuje k rozšiřování unit testingu. Vývojáři často vytvářeli testovací případy jako část vývojového cyklu, ale většinou se jednalo o funkční testy nebo unit testy, které verifikují pouze určené výsledky. Testování nutí vývojáře, aby se zaměřili na unit testy a aby zahrnuli kladné i záporné testovací případy.

Techniky.

K technikám regresního testování patří:

Opakované testování všeho.

Při této technice se provádějí všechny testovací případy na aktuálním programu, aby se zkontrolovala jeho integrita. Přestože je nákladné, protože je nutné znovu spustit všechny testovací případy, zaručuje, že změny v kódu nezanesly žádné chyby.

Výběr regresních testů.

Na rozdíl testování všeho se při této technice spouští pouze část sady testů (kvůli ceně opakovaného testování všeho), jestliže cena výběru části testů ze sady je menší než kompletní provedení všech testů.

Prioritizace testovacích případů.

Prioritizuje testovací případy, aby se zvýšila rychlost s jakou sada testů detekuje chyby. Techniky prioritizace testovacích případů plánuje pořadí provádění testovacích případů tak, že testovací případy, které mají vyšší prioritu, se provádějí před testovacími případy, které mají nižší prioritu.

Hybridní.

Kombinuje výběr a prioritizaci regresních testů.

Výhody a nevýhody.

Regresní testování se provádí při provádění změn v existující funkčnosti softwaru nebo po opravě chyb v softwaru. Pro regresní testování se používají různé přístupy. Při opakovaném testování všeho je jistota, že změny provedené v softwaru neovlivní existující funkcionality, které nebyly měněny.  Při agilním vývoji softwaru, kdy životní cykly vývoje softwaru jsou velmi krátké, prostředky jsou omezené a změny softwaru jsou velmi časté, může regresní testování vnášet do vývojového procesu příliš velkou režii.  V prostředí vývoje softwaru, kde se často používají komponenty třetích stran, které fungují jako černá skříňka, může být provádění regresních testů obtížné, protože jakákoli změna v komponentech třetích stran může narušovat zbytek systému (a regresní testování komponentů třetích stran je obtížné, protože se jedná o neznámé entity).

Použití.

Regresní testování lze používat nejen pro testování "korektnosti" programu, ale často také pro sledování kvality jeho výstupů. Například při návrhu překladače může regresní testování sledovat velikost kódu a dobu, kterou překlad trvá, a provádět sadu testovacích případů.  Regresní testy lze zhruba rozdělit na funkční testy a unit testy. Zatímco funkční testy aplikují různé vstupy na kompletní program, unit testy zkoušejí jednotlivé funkce, podprogramy a metody objektů. Nástroje pro funkční testování a pro unit testing jsou obvykle automatizovány a často se jedná o výrobky třetích stran, které nejsou součástí nástrojů dodávaných s překladačem. Funkční testy obvykle pomocí skriptů testují chování pro různé vstupy programu, mohou dokonce obsahovat automatizovaný mechanismus pro řízení pohybu myši a klikání. Unit testy bývají realizovány jako sada zvláštních funkcí v samotném kódu nebo ve vrstvě ovladačů, které se připojují k testovanému kódu bez jeho modifikací.

Regresní testování ( ale i ) je provedení funkčních a nefunkčních testů pro zjištění, zda dříve vyvinutý a otestovaný software po změně stále funguje. Pokud se chyby objeví, říkáme, že došlo k "regresu". Náprava chyb nalezených při regresním testování může zahrnovat opravy softwarových chyb, vylepšování softwaru, změny konfigurace, a dokonce i náhradu elektronických součástek. Sady regresních testů se obvykle zvětšují s každou nalezenou závadou, takže bývají velmi rozsáhlé, a proto se pro ně často využívá automatizace testů. Někdy se provádí analýza vlivu změn pro určení vhodné podmnožiny testů ().

Unter einem Regressionstest (von, ‚zurückschreiten‘) versteht man in der Softwaretechnik die Wiederholung von Testfällen, um sicherzustellen, dass "Modifikationen" in bereits getesteten Teilen der Software keine neuen Fehler („Regressionen“) verursachen. Solche Modifikationen entstehen regelmäßig z. B. aufgrund der Pflege, Änderung und Korrektur von Software. Der Regressionstest gehört zu den dynamischen Testtechniken.


Pozorování.

Na obloze se nachází v prostřední části souhvězdí, 4 stupně jižně od dvojice hvězd γ1 a γ2 Normae, v blízkosti velkého oblaku hvězd, který souhvězdí Pravítka vévodí; její pozorování pouhým okem není jednoduché, neboť s tímto jasným oblakem splývá a je třeba použít triedr, aby mohla být nalezena a začala být rozložená na některé hvězdy. Malý hvězdářský dalekohled ji zcela rozloží na desítky jednotlivých hvězd i při malém zvětšení. Její nejjasnější hvězdy jsou 9. magnitudy a přidává se k nim několik desítek slabších hvězd až do 12. magnitudy.  Kvůli její velké jižní deklinaci je hvězdokupa pozorovatelná hlavně z jižní polokoule; na severní polokouli je možné ji pozorovat pouze v blízkosti tropických oblastí. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od března do října.

Historie pozorování.

Hvězdokupu nalezl James Dunlop v roce 1826 při svém pobytu v Austrálii, kdy objevil a zapsal do katalogu velké množství hvězdokup, které se nachází na jižní obloze. Později ji znovu pozoroval John Herschel, který ji popsal jako velmi jasný a bohatý objekt tvořený hvězdami s magnitudou 10 a slabšími.

Vlastnosti.

NGC 6067 je velmi bohatá a zhuštěná hvězdokupa nacházející se ve vzdálenosti kolem 4 600 světelných let, tedy uvnitř ramena Střelce Mléčné dráhy. Některé odhady směřují k mírně větší vzdálenosti až do 5 700 světelných let. Její stáří je zhruba 120 milionů let a ve skutečnosti neobsahuje zvláště hmotné hvězdy ze začátku spektrální klasifikace, protože již dávno vybuchly jako supernovy.  Ve směru hvězdokupy se nachází mnoho cefeid, podobně jako v sousední NGC 6087; mnoho studií se proto zaměřuje na určení, zda jsou opravdovými členy této hvězdokupy, nebo se na ni pouze náhodně promítají. Nejnovější studie potvrdily, že hvězdy QZ Normae a V340 Normae jsou skutečnými členy hvězdokupy, zatímco GU Normae leží v menší vzdálenosti a není s ní spojená.

NGC 6067 je malá ale jasná otevřená hvězdokupa v souhvězdí Pravítka vzdálená přibližně 4 600 světelných let. Objevil ji skotský astronom James Dunlop v roce 1826 při svém pobytu v Parramatta v Novém Jižním Walesu v Austrálii.

NGC 6067 ist eine offenen Sternhaufen im Sternbild Winkelmaß am Südsternhimmel. Er hat eine Helligkeit von 5,6 mag, eine Winkelausdehnung von 15 × 15 Bogenminuten und ist schätzungsweise 4600 Lichtjahre vom Sonnensystem entfernt. Der Sternhaufen hat spektralen Untersuchungen zufolge ein Alter von etwa 90 Millionen Jahren. Innerhalb des Haufens befindet sich der massereiche Planetarische Nebel BMP J1613-5406.