Geografie.

Leží v nadmořské výšce 327 metrů, na západním okraji Horní Galileji, cca 6 kilometrů od břehů Středozemního moře a přímo na libanonských hranicích. Je situována na východním okraji hřbetu Reches ha-Sulam, který vybíhá ze západní Galileji hluboko do pobřežní planiny a odděluje ji od území Libanonu. Poblíž vesnice začíná také vádí Nachal Chanita, které pak po jižním úpatí tohoto hřbetu směřuje k Středozemnímu moři. Na jižní straně terén prudce klesá do údolí Bik'at Šefa.  Obec se nachází 2 kilometry severovýchodně od města Šlomi, cca 117 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 35 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Chanitu obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je zcela židovské. Centrální oblasti Galileji, které obývají izraelští Arabové nebo Drúzové, leží dál k jihovýchodu. Výjimkou je arabská, respektive beduínská vesnice Arab al-Aramša cca 5 kilometrů východně odtud.  Chanita je na dopravní síť napojena pomocí místní silnice číslo 8990, která pak dole v pobřežní nížině ústí ve městě Šlomi do dálnice číslo 70, jež odtud vede k jihu, k Haifě.

Dějiny.

Chanita byla založena 21. března 1938. Názvem navazuje na stejnojmenné židovské sídlo zmiňované v tomto regionu v Talmudu. Nynější vesnice vznikla jako opevněná osada typu Hradba a věž. Její založení bylo reakcí na zprávu Peelovy komise, která navrhla rozdělení tehdejší mandátní Palestiny na židovský a arabský stát. V některých variantách navrhovaného rozdělení se západní Galilea přidělovala arabskému státu. Židé se proto rozhodli posílit v této oblasti své demografické pozice a během jedné noci zde založili osadu Chanita, do které přišlo 400 osadníků. Celkem se na založení Chanity podílel oddíl Hagany s 600 členy. Byli tu přítomni i židovští vojenští předáci jako Jicchak Sadeh, Jigal Alon nebo Moše Dajan.  Během první noci byla Chanita napadena Araby a dva její obyvatelé byli zabiti. V prvních třech měsících padlo celkem 10 místních osadníků.  Tak například 10. května odrazili osadníci útok více než 20 Arabů, 22. května byl jeden z obyvatel Chanity zabit při arabském útoku, další dva osadníci zemřeli 8. června a 1. července byl zabit strážce osady.  V říjnu 1938 se zde trvale ubytovaly osadnické skupiny z výcvikové farmy Tel Šimron v Jizre'elském údolí. Osada se původně nacházela o něco jižněji od současného kibucu, v níže situované lokalitě. Na budování vesnice se podíleli členové mládežnického hnutí Gordonia.  Zpočátku osadníci čelili nedostatku vody. Plán OSN na rozdělení Palestiny z roku 1947 předpokládal začlenění židovských osad v západní Galileji do arabského státu. Během války za nezávislost v roce 1948 byla vesnice nejprve obléhána Araby a ovládnuta spolu s okolním regionem židovskými silami až v rámci Operace Ben Ami. Před rokem 1949 měla Chanita 222 obyvatel a rozlohu katastrálního území 3 550 dunamů (3,55 kilometrů čtverečních). V 50. letech 20. století populací posílili členové levicového hnutí ha-Bonim Dror z řad Židů z Francie a severní Afriky.  Ekonomika kibucu je založena na zemědělství a turistickém ruchu. Funguje tu muzeum, které připomíná zakládání opevněných židovských osad ve 30. letech 20. století a starší dějiny regionu. Dále zde je v provozu hi-tech firma na výrobu kontaktních čoček.  V Chanitě fungují zařízení předškolní péče, základní škola je ve vesnici Gešer ha-Ziv. K dispozici jsou zde sportovní areály, plavecký bazén, knihovna a synagoga. Plánuje se zde stavební expanze, která má sestávat z 85 stavebních parcel (z toho 50 v první fázi).

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Chanita je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Chanitě Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě klesají populací, která ovšem od roku 2005 vykazuje růst. K 31. prosinci 2014 zde žilo 724 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 6,3 %.

Chanita ( חֲנִיתָה, v oficiálním přepisu do angličtiny Hanita) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mate Ašer.

Chanita (hebräisch: חֲנִיתָה) ist ein Kibbuz, der zum Regionalverband Mateh Ascher im Nordbezirk Israels zählt. lebten im Kibbuz Menschen. Er liegt an der Stelle der antiken Stadt Chanita, auch Chanuta (חנותה), die 1878 in der Karte des Palestine Exploration Fund von C. R. Conder und Lord Kitchener als Ruine "Khurbet Hanuta" verzeichnet wurde. Während des Arabischen Aufstands in Palästina wurde der Kibbuz 1938 als „Turm-und-Palisaden-Siedlung“ erbaut.


Pojem "wet market".

Termín "wet market", d. h. doslova „mokrý trh“, jak se používá v Hongkongu, Singapuru a dalších zemích jihovýchodní Asie s čínskou menšinou, vznikl v důsledku mokrých podlah v těchto trzích. V těchto tradičních trzích se dříve maso nejen prodávalo, ale zvěř a drůbež zde byly - jako na jatkách - poráženy. Vlhkost pocházela z roztaveného ledu, použitého k chlazení, jakož i z častého stříkání a čištění stojanů a podlah vodou k odstranění zbytků porážky Obchdoníci se zeleninou používali vodu k jejímu zalévání. Postupem času byly porážky přímo v trhu zakázány, zejména z hygienických důvodů, název však zůstal.

Název Tekka Centre.

Trh byl původně známý jako "Kandang Kerbau Market", zkráceně "KK Market", kde „kerbau“ v malajštině znamená „ohrada pro skot“, které se tu ve velkém množství nacházely. Trh se nacházel v oblasti, kterou Číňané, hovořící dialektem hokkien, nazývali "Tek Kia Kha" (zkráceně "Tek Kah"), přibližně “řeka malých bambusů” (bambus rostl na obou stranách zde protékajícího kanálu Rochor Canal). Tím se prosadil název Tekka Market, odvozený od "tek kha". V roce 2000 došlo k přejmenování na "Tekka Centre".

Historie.

Když chov dobytka dosáhl kolem roku 1900 svého vrcholu, museli chovatelé a obchodníci s dobytkem v roce 1902 okres Kandang Kerbau opustit, protože jejich stáda bůvolů byla obviňována z poškozování silnic. Krátce poté, 1915, zde na křižovatce Serangoon Road a Bukit Timah Road vznikl původní trh "Kandang Kerbau Market".  Ve třicátých letech 20. století se trh stal populárním díky velké rozmanitosti masa, zeleniny, ryb a mořských plodů. Většina zákazníků byly dělnické rodiny ze sousedství. Poté, co byl trh v roce 1982 zbořen kvůli plánům sanace celého okresu, se většina obchodníků přestěhovala na nový trh s názvem "Zhujiao Market" na druhé straně ulice. Po přejmenování na "Tekka Centre" v roce 2000 byl trh v roce 2008 opětně uzavřen a po obnově otevřen již roku 2009. Mimo jiné se výrazně zlepšily sanitní podmínky a čistota.

Nabídka.

Velkou část zaujímá trh s masem (tzv. "mokrý trh") a zeleninou či ovocem; prodávají se zde ale i jiné potraviny a výrobky:  V části zvané "food-court", který je na stejné úrovni jako trh, nabízí řada obchodníků obvyklé čínské, západní, indické a muslimské stánky s potravinami.

Trh Tekka Center, dříve také známý jako Kandang Kerbau Market resp. později (do roku 2000) Tekka Market je velký asijský tzv. "mokrý trh", který se nachází ulice podél Serangoon Road v obchodní čtvrti Little India v Singapuru. V budově se mimo vlastního trhu s potravinami nacházejí i obchůdky s jiným zbožím, značnou část prostoru zabírají malé restaurace, snack bary, stánky s občerstvením ap. Původní trh byl zřízen v roce 1915 a znovu otevřen v roce 1982. Dnes slouží v Singapuru jako trh zejména rpo indickou etnickou menšinu ale také pro etnické skupiny Malajců, Číňanů, Thajců a pro další.

Das Tekka Centre, früher bekannt auch als Kandang Kerbau Market beziehungsweise (bis 2000) Tekka Market, ist ein großer asiatischer wet market, der entlang der Serangoon Road in Little India in Singapur angelegt wurde. Der Gebäudekomplex mit einer Mehrzwecknutzung beherbergt einen wet market, Lebensmittelmarkt und sonstige Geschäfte, einen Großteil nimmt eine Esshalle ein. Der ursprüngliche Markt wurde 1915 erbaut und 1982 an der heutigen Stelle neu eröffnet. Heute wird er durch mehrere ethnische Gruppen in Singapur gerne besucht: Malayen, Chinesen, Inder, Thai und andere.


Historie.

Kostel sv. Anny byl postaven v roce 1769 na místě původního kostela, který byl postaven protestanty na konci 16. nebo na začátku 17. století. Kostel od roku 1654 v rámci rekatolizace byl předán k užívání katolíkům. Donátorem nového kostela byl Antoni Goczałkowski majitel Hermanic. V roce 1938 byla postavena věž. Opravy probíhaly v roce 1948, v letech 1965–1966 byl kostel celkově restaurován a další opravy proběhly v letech 1997–1998. V roce 2000 v blízkosti kostela byla postavena zvonice. V roce 2007 byla opravena střecha (výměna šindelů).  V roce 1929 byl kostel zapsán do seznamu památek vojvodským úřadem v Katovicích.  Do roku 1978 byl filiálním kostelem farnosti ve Skočově.

Architektura.

Kostel je jednolodní dřevěná roubená stavba postavena na kamenné podezdívce zakončena polygonálním kněžištěm. Kostel je orientován kněžištěm na západ. Loď je obdélníková s plochým stropem, kněžiště je menší než loď s valeným stropem. Po stranách kněžiště jsou dvě stejné místnosti (nevystupují mimo hmotu kostela, prodlužují půdorys lodi). Z jižní strany je sakristie s emporou, ze severní strany je kaple, která má v patře pokladnici pro uložení cenných a méně užívaných liturgických předmětů. Střecha nad lodí a závěrem je sedlová krytá šindelem. Věž má půdorys čtvercový, je vsazena nad východním průčelím lodi a je má cibulovou střechu zakončenou polygonální lucernou, která má cibulovou báň krytou šindelem ukončenou jehlou s makovicí a křížem. Věž a východní průčelí jsou bedněny deskami, střecha kostela a venkovní stěny jsou kryté šindelem. Kolem kostela jsou otevřené soboty.

Interiér.

Vybavení interiéru je pozdně barokní z 18. a počátku 19. století. Hlavní oltář nad tabernákulem z 19. století nese obraz svaté Anny Samotřetí z roku 1704 a je zdoben sochami Boha Otce, po stranách sv. Josef a sv. Jakub Starší. Na epištolní straně je boční oltář zasvěcen Panně Marii. Na evangelijní je kazatelna pocházející z třetí čtvrtiny 18. století se zdobeným baldachýnem. Na baldachýnu jsou vyobrazení Víry, Naděje a Lásky. Polychromie je rokoková na bílém podkladu. Kaple je využívána o velikonočních svátcích jako Boží hrob, o vánočních pro jesličky.  Hudební kruchtu s varhany podpírají dvě dvojice sloupů. Ve střední části je kruchta předsazená.  Varhany z 18. století byly přestavěny firmou Biernacki v třicátých letech 20. století. V roce 1983 a 1999 byly varhany opravovány.

Zvonice.

U kostela sv. Anny byla v roce 2000 postavena zvonice, kterou projektoval Rafał Rypulak. Konstrukce zvonice je železobetonová krytá dřevěným šindelem, je vysoká 34,5 m. Ve zvonici jsou zavěšeny čtyři zvony ulité ve zvonařské dílně Zbigniewa Felczyńského v Taciszowě.  Zvony (podle hmotnosti, v závorce ladění zvonů): Kristus král o hmotnosti 1200 kg (e), Maria 580 kg (gis), sv. Anna 350kg (h), sv. Jan Pavel II. 150 kg (e). Zvony byly vysvěceny 8. prosince 2000 a druhý den zavěšeny.

Kostel svaté Anny (polsky: "Kościół św. Anny") je historický římskokatolický dřevěný kostel v Ustroni části Nierodzim, okres Těšín, Slezské vojvodství. Je farním kostelem farnosti svaté Anny v Ustroni Nierodzim děkanát Wisła diecéze bílsko-żywiecká.

Die Annakirche ( "Kościół św. Anny w Ustroniu") im Stadtteil Nierodzim von Ustroń, Polen, ist eine römisch-katholische Pfarrkirche in den Schlesischen Beskiden. Sie ist der heiligen Anna geweiht. Sie ist die älteste erhaltene Kirche in Ustroń.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 290 metrů na severozápadním okraji hornatiny Samařska, cca 10 kilometrů jihozápadně od města Umm al-Fachm, cca 72 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 50 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu. Jižně od obce protéká Nachal Chadera.  Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojena pomocí lokální silnice číslo 585 (východozápadní spojení včetně směru do Izraelské pobřežní planiny), z níž vybíhá k severu lokální silnice číslo 596. Ta směřuje do bloku izraelských osad Šaked v severozápadním cípu Západního břehu Jordánu. Chermeš je izolovanou izraelskou osadou, která sice leží jen necelých 5 kilometrů za Zelenou linií oddělující Izrael v mezinárodně uznávaných hranicích a okupovaná území, ale zejména na severovýchodní a jihozápadní straně je obklopena pásem palestinských sídel. Nejbližší židovskou vesnicí je Mevo Dotan cca 5 kilometrů východním směrem.

Dějiny.

Vesnice Chermeš byla založena v roce 1982. 14. února 1982 rozhodla izraelská vláda, že v této lokalitě bude zřízena osada nazývaná pracovně Nachal Chermeš. Mělo jít o osadu typu nachal, tedy kombinované vojenské a civilní sídlo. 20. března 1983 pak izraelská vláda stanovila, že tato osada bude převedena na ryze civilní, což se pak skutečně stalo po rozhodnutí vlády z 22. července 1984, ve kterém se hovoří o konkrétních parametrech nově zakládané vesnice. Měla mít výhledovou kapacitu 300 rodin. V 1. fázi se předpokládalo usazení 60 rodin. Pozdější územní plán pak umožňoval v 1. fázi zbudování 87 bytových jednotek (takřka zcela realizováno) a v 2. fázi dalších 15 bytů (zatím takřka nerealizováno). Za zřízením nové osady stála skupina aktivistů okolo hnutí Cherut a Betar.  Počátkem 21. století nebyla obec Chermeš s okolím zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta byla zbudována mnohem blíže k Zelené linii. Budoucí existence vesnice Chermeš závisí na parametrech případné mírové smlouvy mezi Izraelem a Palestinci. Během druhé intifády se obec stala terčem palestinských teroristů, když 29. října 2002 do ní pronikl člen Brigád mučedníků od Al-Aksá a zastřelil tři místní obyvatele.

Demografie.

Obyvatelstvo Chermeš je v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu. Počet obyvatel vykazoval od počátku 21. století klesající tendenci. Populace se stabilizovala po roce 2010. K 31. prosinci 2014 zde žilo 203 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace stoupla o 6,3 %.

Chermeš ( חֶרְמֵשׁ, doslova „"Kosa"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Hermesh) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Šomron.

Chermesch (; deutsch:Sense) ist eine israelische Gemeinschaftssiedlung im Westjordanland. Die Siedlung liegt zwischen den Orten Ja'bad (; ) und Kaffin (; ) und wird vom Regionalrat Schomron verwaltet. 2017 gab es in der Siedlung 215 Einwohner. Die Siedlung wurde am 14. Februar 1982 zuerst als militärischer Außenposten vom Nachal gegründet, am 22. Juli 1984 erfolgte die Umwandlung des Ortes in eine Gemeinschaftssiedlung durch die Cherut-Betar-Bewegung.


Životopis.

Blazer pracoval a žil v Amsterdamu. Byl sociálně a politicky aktivní a již jako mladý se účastnil iniciativ proti nově vznikajícímu fašismu. Ve třicátých létech odešel do Španělska kde fotografoval během španělské občanské války.  Ve válce se připojil k odbojové skupině fotografů De Ondergedoken Camera (Skrytá kamera, Underground kamera) během druhé světové války.. Skupina vznikla z iniciativy fotografů Fritze Kahlenberga a Tonnyho van Renterghema a zahrnovala jak profesionální fotografy, tak i amatéry. Cílem bylo využít jejich schopnosti dokumentovat. Protože fotografování bylo během německé okupace Nizozemska zakázáno, pracovalo se jim za velmi obtížných okolností. Pro svou vlastní bezpečnost často zůstávali v anonymitě a někdy pod pseudonymem. Jejich cílem bylo zachytit všední život v nacisty okupovaném Nizozemí. Museli se vypořádat s velkými logistickými problémy, jako byl nedostatek materiálu a omezená elektrické energie, vyžadující použití karbidových výbojek a centrální temné komory, ale i tak se jim podařilo zachytit hodně situací. Fotoaparáty byly často skryty pod bundou, novinami nebo zabudovány do nákupních tašek nebo aktovek s otvorem pro objektiv. S dalšími dvěma přáteli Adem Windigem a Krijnem Taconisem byli v roce 1943 zatčeni, ale všichni tři byli propuštěni.  Blazer pořídil mnoho fotografií bídy v Amsterdamu a zařadil se k trendu sociální fotografie. Natočil dokumentární seriály, které odrážely společensky angažovaný vývoj a zneužívání.  Blazer byl učitelem Ady Windiga, Dolfa Krugera nebo Paula Hufa a spoluzakladatelem asociace fotografů GKf. V padesátých a šedesátých letech se věnoval především reklamě a průmyslové fotografii, ale také cestoval po Holandsku i do zahraničí. Fotografoval lidi během jejich každodenních aktivit. Jeho známá a vyhledávaná kniha nese název "50 jaar Bruynzeel 1897–1947".  Jeho fotoarchiv spravuje Institut Maria Austria v Amsterdamu.

Carel Blazer (16. června 1911 Amsterdam - 16. ledna 1980 Nijmegen) byl nizozemský fotograf a člen odboje během druhé světové války. Byl členem spolku De Ondergedoken Camera.

Carel Adriaan Blazer (* 16. Juni 1911 in Amsterdam; † 16. Januar 1980 in Nijmegen) war ein niederländischer Fotograf und Widerstandskämpfer während des Zweiten Weltkriegs. Neben Éva Besnyő, Emmy Andriesse oder Cas Oorthuys gilt er als einer der bedeutenden Vertreter des sogenannten „Neuen Sehens“ ().


Popis.

Šácholan obvejčitý je opadavý strom dorůstající výšky 8 až 15, v domovině až 30 metrů. Koruna je široce kuželovitá. Borka je světlá a hladká. Letorosty jsou zprvu zelené, později purpurové, lysé. Pupeny jsou lysé. Listy jsou poněkud nahloučené na koncích větví, tuhé, polokožovité, obvejčité, s 20 až 40 cm dlouhou a 12 až 18 cm širokou čepelí, na bázi tupé až úzce zakulacené. Listy jsou na líci zelené, na rubu nasivělé a slabě chlupaté. Žilnatina je tvořena 20 až 24 páry postranních žilek. Řapíky jsou 2,5 až 4,5 cm dlouhé, z počátku bíle vlnaté. Květy jsou miskovité, vzpřímené a velmi vonné, 14 až 20 cm široké. Okvětí je složeno z 9 až 12 mléčně bílých, lehce dužnatých plátků, pouze 3 vnější plátky jsou kratší, žlutavě zelené, na vnější straně narůžovělé. Bílé okvětní plátky jsou obvejčité až podlouhle obvejčité, 8,5 až 12 cm dlouhé a 1,5 až 4,5 cm široké. Tyčinky jsou 1,5 až 2 cm dlouhé, s karmínově červenými nitkami. Pestíky jsou karmínově červené. Kvete v červnu, po olistění. Zralá souplodí zvaná šách jsou červená, kuželovitá, 12 až 20 cm dlouhá, převislá, s dlouze zobanitými měchýřky. Semena jsou černá, obklopená jasně červeným míškem.

Rozšíření.

Šácholan obvejčitý je rozšířen v Japonsku. Roste v horských lesích na ostrovech Hokkaidó, Honšú, Kjúšú a Šikoku. V Číně je v některých oblastech pěstován, není zde však původní.

Taxonomie.

Šácholan obvejčitý byl popsán švédským přírodovědcem Thunbergem v roce 1794. Jméno "Magnolia hypoleuca", pod nímž je tento druh v některých zdrojích uváděn, pochází z roku 1845. V současné klasifikaci rodu "Magnolia" je šácholan obvejčitý řazen do podrodu "Magnolia", sekce "Rhytidospermum" a podsekce "Rhytidospermum". Z druhů pěstovaných v ČR je do této podsekce řazen ještě šácholan tříplátečný ("Magnolia tripetala").

Kříženci.

"Magnolia" x "wieseneri" (syn. "Magnolia" x "watsonii") je kříženec šácholanu obvejčitého s dalším japonským druhem, šácholanem Sieboldovým ("Magnolia sieboldii"). Je znám od roku 1889.

Význam.

Šácholan obvejčitý je využíván jako okrasná dřevina, v medicíně i jako zdroj dřeva. Dřevo je měkké, světlé a dobře opracovatelné. Tradičně se z něj v Japonsku vyrábějí pochvy na meče a je využíváno v truhlářství např. k vnitřnímu obložení v domech. V Česku je šácholan obvejčitý pěstován jako okrasná dřevina. Je vysazen např. na Hřebeni ve druhé části Průhonického parku, v Dendrologické zahradě v Průhonicích a v Arboretu Žampach.

Šácholan obvejčitý ("Magnolia obovata", syn. "M. hypoleuca"), též nazývaný magnólie obvejčitá, je opadavý strom z čeledi šácholanovitých. Pochází z horských lesů v Japonsku a v Česku je pěstován jako okrasný strom. Vyznačuje se velkými listy nahloučenými na koncích větví a bílými květy, rozvíjejícími se až po olistění.

Die Honoki-Magnolie ("Magnolia obovata") ist eine Pflanzenart aus der Gattung Magnolien ("Magnolia") innerhalb der Familie der Magnoliengewächse (Magnoliaceae). Sie kommt in Japan und auf den Kurilen vor.


Život.

Po letech v mládežnickém fotbale v Argentině a jednom zápase v Portugalsku zahájil profesionální kariéru ve Francii v Bordeaux, za které debutoval v únoru 2012. Pokoušel se prosadit do sestavy prvního týmu, avšak byl zapůjčen do třetiligového Orléans a v další sezóně do druholigového Niortu. Než se vrátil do Bordeaux, předvedl v obou klubech dobré výsledky, když vsítil celkem 39 gólů. Zpočátku s ním manažer Willy Sagnol počítal pro nadcházející sezónu, ale přízeň rychle pominula a Sala byl zapůjčen do prvoligového Stade Malherbe Caen. V roce 2015 přestoupil do Nantes, za které sehrál během čtyř sezón více než stovku zápasů nejvyšší soutěže. Dne 19. ledna 2019 se upsal velšskému Cardiff City za částku 17 milionů eur, což je klubový rekord. Sala však za Cardiff nikdy nenastoupil. Přímo na první cestě do nového působiště ho postihla smrtelná nehoda.

Zmizení letadla, smrt.

Malé soukromé letadlo Piper Malibu, na jehož palubě Sala s pilotem Davidem Ibbotsonem cestoval z Nantes do Cardiffu, zmizelo z radarů 21. ledna 2019 u Alderney, jednoho z Normanských ostrovů. Sala přitom už při startu zanechal vzkaz na sociální síti WhatsApp, že má z cesty obavy, protože letadlo nevypadá v nejlepším stavu. Bylo zahájeno rozsáhlé pátrání, při kterém bylo prohledáno 4400 km2 Lamanšského průlivu, po třech dnech jej však policie z Guernsey odvolala. Úřady označily možnost, že někdo z paluby letadla přežil, za „mimořádně nízkou“.  Ačkoliv oficiální pátrání po letadle 24. ledna 2019 skončilo, příbuzní se nevzdali nadějí. Díky přátelům a fanouškům se vybralo přes 300 tisíc eur, které dovolily vyslat dvě lodě, aby pokračovaly v pátrání. Vrak letadla byl nalezen 3. února 2019 posádkou lodi FPV "Morven" v hloubce 63 m. Ve vraku bylo viditelné tělo, které bylo vyzvednuto 7. února 2019. Následujícího dne jej dorsetská policie identifikovala jako pozůstatky Emiliana Saly. Tělo pilota Davida Ibbotsona nebylo doposud nalezeno.

Emiliano Raúl Sala Taffarel (31. října 1990 Cululú, Santa Fe, Argentina – 21. ledna 2019 Lamanšský průliv, poblíž ostrova Alderney) byl argentinský fotbalový útočník. Mezi lety 2015 a 2019 působil ve francouzském klubu FC Nantes.

Emiliano Raúl Sala Taffarel (* 31. Oktober 1990 in Cululú, Provinz Santa Fe; † 21. Januar 2019 bei Guernsey im Ärmelkanal) war ein argentinischer Fußballspieler.


Výroba.

Film se natáčel od března do 20. května 2012. Natáčení probíhalo mimo jiné ve Všetatech, odkud Palach pocházel, a na Olšanských hřbitovech (scény z pohřbu a exhumace jeho ostatků příslušníky StB). K dalším lokacím se řadilo autentické prostředí v hotelu Merkur v České Lípě, kde měl proslov Vilém Nový. Scéna upálení na Václavském náměstí byla natočena ve vozovně ve Střešovicích kvůli tomu, že v roce 1969 na Václavském náměstí ještě jezdily tramvaje. Budova Národního muzea byla do natočených záběrů přidána později počítačově. Ústřední píseň "Directions" je od skupiny Republic of Two.  Scéna ve třetím dílu, kdy lidé v tramvaji poznávají paní Palachovou, nebyla v původním scénáři. Vymyslela ji režisérka filmu na základě své obdobné zkušenosti s Josefem Smrkovským z roku 1969.  Olbram Zoubek pro natáčení zapůjčil Palachovu posmrtnou masku.  Záběry z natáčení "Hořícího keře" se objevují v souběžně točeném dokumentu o osobě režisérky "Návrat Agnieszky H."

Děj.

Drama vypráví o následcích Palachovy oběti a počátcích normalizace v posrpnové ČSSR. Jeho hlavní postavou je advokátka Dagmar Burešová (Táňa Pauhofová), která zastupovala Palachovu matku Libuši (Jaroslava Pokorná) a bratra Jiřího (Petr Stach) ve zdánlivě beznadějné soudní kauze. Důvodem žaloby blízkých mrtvého studenta bylo skandální nařčení od poslance Viléma Nového (Martin Huba). Ten Palachův čin zlehčoval na stranickém mítinku v České Lípě lživým prohlášením o takzvaném „studeném ohni“. Film, rozčleněný do tří samostatných kapitol, připomíná i sebeobětování Jana Zajíce z února 1969. Zobrazuje také dění ve studentských kruzích a kolaborantské aktivity příslušníků StB, již se Palachův odkaz snažili vymazat z národního povědomí.  Drama vypráví o individuální statečnosti, ale i o lámání charakterů a následné mravní devastaci, s nimiž se česká společnost potýká i v polistopadových dobách. Zdůrazňuje roli jedinců, kteří riskují existence, či dokonce obětují život kvůli zdánlivě nedosažitelným ideálům. Epilog pak připomíná události z ledna 1989 během takzvaného „Palachova týdne“.

Odlišnosti od skutečných událostí.

Postava studentského vůdce Ondřeje Trávníčka je složena z více skutečných osob, hlavním předobrazem byl Lubomír Holeček. Holeček mj. četl vzkaz v televizi, nikoliv Hana Čížková, jak je tomu ve filmu. Po návštěvě u Jana Palacha v nemocnici je jeho matka hospitalizována na psychiatrickém oddělení, ve skutečnosti zde byl hospitalizován i Jiří Palach. Další odlišností od skutečnosti je to, že Jan Zajíc před svým upálením nevypil kyselinu. Dagmar Burešová ve filmu váhá před tím, než vezme případ, údajně jej však přijala okamžitě, stejně jako její manžel. Odlišně proběhla exhumace Palachových ostatků i soudní proces. U soudu byli Pavel Kohout, Emil Zátopek, Lubomír Holeček, Vladimír Škutina a Luděk Pachman, což ve filmu chybí.

Ocenění.

Film získal v rámci cen Českého filmového a televizního svazu Trilobit Cenu Václava Havla a Trilobitem byla oceněna i herečka Jaroslava Pokorná. Na vyhlašování Cen české filmové kritiky zazářil celkem sedmkrát.  Na soutěži Český lev získal film celkem 14 nominací, přičemž v 11 zvítězil.  Na festivalu Finále Plzeň byl film oceněn Výroční cenou Asociace českých filmových klubů.  Film byl vyslán za Česko na Oscara v kategorii nejlepší cizojazyčný film, americká Akademie jej ale neuznala, a tak jeho místo zaujali "Donšajni" Jiřího Menzela. "Hořící keř" byl přihlášen do soutěže o Zlaté glóby v kategorii Zlatý glóbus za nejlepší cizojazyčný film, nominován však nebyl.  V červnu 2013 byl uveden na televizním festivalu v Monte Carlu, kde získal cenu Zlatá nymfa v kategorii nejlepší herec v minisérii (pro Ivana Trojana). V dubnu 2014 získal hlavní cenu CIGNIS na MFF v Hongkongu. V květnu 2014 byl uveden na festivalu v Soulu za účasti Tatiany Pauhofové.

Film o filmu.

Televizní film o filmu natočil Lukáš Kokeš, stopáž 27 minut.

Doprovodné akce.

Věrný zůstanu.

Drama "Hořící keř" doplňuje internetový projekt vernyzustanu.cz, jenž ve své první fázi obsahuje rozhovory s pamětníky. K osobnostem, které pro HBO Europe poskytly svá svědectví o konci šedesátých let, husákovské normalizaci i o přelomovém roce 1989, patří Madeleine Albright, Kamila Moučková, Jiří Stránský, Olbram Zoubek, Dana Němcová, Ivan M. Havel, Vlasta Chramostová, Stanislav Milota či Věra Čáslavská. Na Palachův čin a jeho ohlasy vzpomínají také jeho spolužáci.

Další doprovodné akce.

Některé projekce doplňovala beseda s tvůrci a s historikem Petrem Blažkem; na besedách se podílelo také Národní muzeum. Zapojeny byly i školy v rámci vzdělávacího projektu „I zlo může mít pozlátko“ – kromě projekcí filmu byl např. zdarma zpřístupněn Národní památník na Vítkově. Drobné rekvizity a ukázky z filmu jsou součástí putovní výstavy „Jan Palach 69“, která během roku 2013 projde evropskými Českými centry. Tuto výstavu vytvořilo Národní muzeum ve spolupráci s ÚSTR a Filozofickou fakultou Univerzity Karlovy.

Uvedení v zahraničí.

Film byl uveden i v ostatních evropských pobočkách HBO. 24. února má premiéru v Polsku, v dalších zemích 3. března. V různých podobách střihu se film prodal do 40 zemí.

Hořící keř (2013) je třídílný televizní film HBO o Janu Palachovi a hlavně událostech mezi jeho blízkými po jeho sebeupálení, který natočila Agnieszka Hollandová. Pojednává o advokátce Dagmar Burešové (Táňa Pauhofová), která podala žalobu na vysoce postaveného komunistického funkcionáře Viléma Nového (Martin Huba) kvůli jeho lživým výrokům o Palachově smrti.

Burning Bush – Die Helden von Prag (Originaltitel: "Hořící keř") ist eine tschechische Miniserie der polnischen Regisseurin Agnieszka Holland von 2013. In drei Episoden erzählt sie von den Folgen und Nachwirkungen der öffentlichen Selbstverbrennung des Studenten und Demonstranten Jan Palach nach der Niederschlagung des Prager Frühlings. Die HBO-Produktion basiert auf wahren Begebenheiten.


Životopis.

Narodil se 1. února 1897 v městečku Archanhorod (dnes Kirovohradská oblast). Po skončení studií v gymnáziu v Jelizavětgradu (dnes Kropyvnyckyj), nastupuje na petěrburskou polytechniku, kterou kvůli První světové a následné občanské válce nedokončil. Během 1. světové války byl mobilizovaný do carské armády. Po únorové revoluci a založení UNR stal se staršinou (setníkem) Ukrajinské národní armády. V roce 1920 odešel do polského integračního táboru v Kališi. V Ukrajinu se vrátil ještě jednou – za doby německé okupace. Roku 1923se usídlil v Poděbradech, v Československu, kde vystudoval Hydrotechnickou fakultu Ukrajinské hospodářské akademie. Tady taky vychází jeho první básnická sbírka „Stylet i stylos“, v exilovém vydavatelství „Kyjiv“ v roce 1925. Po dokončení studií pracoval jako inženýr. Kromě toho se aktivně podílel v organizovaní emigrantského literárního života. Ještě před 2. světovou válkou odjel do Varšavy, kde přispíval do časopisu „Veselka“ a „Literaturno-naukového visnyku“, vydávaného Dmytrem Doncovym.  V roce 1945 odjel do německého Řezna, v domnění, že se do Československa, kde nechal ženu a syna, bude moci za nedlouho vrátit. V červnu 1949, když už nebyla žádná naděje na návrat, emigroval do Spojených států. Usídlil se v New Yorku, kde našel profesní uplatnění v inženýrské kanceláři; udržoval styky s příslušníky ukrajinské diaspory. Svou rodinu už víckrát nespatřil. Zemřel 16. února 1968. Byl pohřbený na hřbitově Bawen Brook v New Jersey, který je mezi ukrajinskou diasporou v USA známý jako „ukrajinský panteon“.

Styl.

Mnichovský literární badatel Ihor Kačurowskyj vyčleňuje v tvorbě Malanjuka čtyři dominující proudy: Každý z těchto proudů lze v autorově poezii vystopovat, přičemž v poválečné tvorbě jsou patrnější meditativní, obecně lidské motivy, které převažují nad motivy boje za svobodu. Ve své rané tvorbě se Malanjuk projevil jako neoromantik, ale později se přiklonil k neoklasicistické literární tradici. Básníkova tvorba překypuje originálními neoromantickými pejzáži a jasnými, zářivými motivy. Pro jeho poezii je příznačná dynamičnost, úderná slova a historiografické momenty. Ústřední ideou jeho tvorby je idea ukrajinské samostatnosti, kterou hledá v pohnutých ukrajinských dějinách – od počátků a úpadku Kyjevské Rusi, přes kozácké období a období ruské (moskevské) nadvlády až k událostem 20. století, vzniku a tragickému zániku UNR. Ukrajina je v jeho básních vykreslená jako mystický prostor, kde se odpradávna odehrává fatální střet nejrůznějších civilizačních typů: Rusínů a Pečeněhů, Varjagů a Řeků, Západu a Východu, evropské civilizace a asiatské stepi.  Zajímavý je neortodoxní obraz personifikované Ukrajiny: Ukrajina je popisovaná jako dívka, znásilňovaná vojáky nejrůznějších armád, jako nahá otrokyně, stojící před vladařem, jako krutá a proradná manželka, vraždící svého muže – vládce, aby se vzápětí zasnoubila s jiným vládcem, nebo taky jako čarodějnice, která za úplňku letí na netopýřích křídlech pít krev svých dětí – „ bastardů, napůl Rusínů, napůl Pečeněhů“. Místy též jako další démonické bytosti: rusalky, mavky, apod. (viz Psalmy stepu, Varjazka ballada).  Pozoruhodný je rovněž autorův religiózně-mystický synkretizmus, v němž koexistují elementy křesťanství a indoevropské mytologie, s důrazem na slovanskou a hellenskou (řeckou) archaickou kulturu. Prvky pohanství a křesťanství se v Malanjukových básních navzájem překrývají a splétají do zajímavého sémantického systému.

Dílo.

Jevhen Malanjuk byl velice plodným básníkem. Jeho literární dědictví zahrnuje 12 básnických sbírek a dvoudílný sborník esejů, literárně kritických a politicko-publicistických článků, vydaných pod názvem „Knyha sposterežeň“ (Kniha postřehů).  Kromě toho Malanjuk je známý svými překlady evropských básníků do ukrajinštiny. Přeložil například Baudelaira, Gumiljova nebo Machara, se kterým udržoval styky během svého pobytu v Československu. Malanjukovy překlady byly vydávány v rámci jednotlivých sbírek. Ukrajinský čtenář se však mohl seznámit s těmito pozoruhodnými překlady evropského kulturního dědictví, stejně jako s celou Malanjukovou tvorbou až po rozpadu SSSR a nabytí nezávislosti.

Literární cena Jevhena Malanjuka.

Cena Jehvena Malanjuka se každoročně uděluje literátům Kirovohradské oblasti ve třech kategoriích: Ceny se udělují vždy 2. února, o básníkových narozeninách.

Jevhen Malanjuk (; 1. února 1897 – 16. února 1968) byl ukrajinský básník, esejista, kulturolog, literární kritik, překladatel, hydrotechnologický inženýr; příslušník tzv. Pražské básnické školy.

Jewhen Fylymonowytsch Malanjuk (; * in Archanhorod, Gouvernement Cherson, Russisches Kaiserreich; † 16. Februar 1968 in New York City, Vereinigte Staaten) war ein ukrainischer Dichter, Journalist, Essayist, Literatur- und Kunstkritiker, Übersetzer und Offizier in der Armee der ukrainischen Volksrepublik.


Historie.

Soutěž na podobu památníku byla vypsána v roce 1969. Realizovaný návrh vyhrál první cenu. Stavební práce byly zahájeny nedlouho po soutěži.  Výstavba probíhala na plošině na samém vrcholu Mrakovice, který ze všech stran obklopuje hustý les.  Džamonja památník koncipoval do dvou částí – na vstup k památníku a centrální prostor objektu. Od sebe jsou vzdáleny 200 m a odděluje je hustý les a výškový rozdíl. Obě byly spojeny širokým schodištěm. Při vstupu měla být pro návštěvníka nápadná rostoucí silueta přibližujícího se památníku.  Samotný ikonický památník tvoří dvacet svislých betonových prvků, které jsou umístěny do válcovitého tvaru. Nejvyšší z nich je vysoký 34 m. Každý z prvků se odlišuje průřezy různých tvarů. Vystupující části představují život, zaduté prvky potom reprezentují smrt. Na vystouplých částech památníku je pro zdůraznění umístěna nereznoucí ocel. Svisle umístěné prvky v okolí poté mají symbolizovat útlak a agresi nepřítele.  Areál obepíná zeď, která obsahuje jména 9864 padlých partyzánských bojovníků.  Památník byl financován veřejnou sbírkou, do které se dle jugoslávských médií zapojilo na 500 000 lidí a přes 1000 různých organizací. Jako veřejný a známý symbol se spolu s památníkem v Kragujevaci objevil na bankovce v hodnotě 2 000 000 dinárů, která byla dána do oběhu v roce 1989.  Památník se stal po svém dokončení místem různých vzpomínkových akcí a také turistickou destinací. Od roku 1972 do roku 1982 ho navštívilo na devět milionů lidí. Na přelomu 80. a 90. let se stal památník místem, kde byla slavnostně založena a mediálně propagována politická strana jugoslávského premiéra Ante Markoviće s názvem Svaz reformních sil.  Po válce v Bosně a Hercegovině připadl památník spolu s pohořím Kozara Republice srbské a význam památníku byl ve světle událostí války pozměněn, soustředí se více na osudy srbského obyvatelstva během různých konfliktů v minulosti. Původní výstavu nahradila nová s názvem "Tři genocidy proti Srbům".

Památník revoluci (srbochorvatsky Spomenik revoluciji/Споменик револуцији) je jeden z brutalistických památníků, které vznikly na území bývalé Jugoslávie v 2. polovině 20. století. Nachází se na vrcholu Mrakovica v pohoří Kozara na severu Bosny a Hercegoviny. Objekt navrhl architekt Dušan Džamonja a dokončen byl v roce 1972.

Das Denkmal für die Revolution (serbokroatisch "Spomenik Revoluciji") ist ein Denkmal des jugoslawischen Bildhauers Dušan Džamonja, welches von 1971 bis 1972 im Nationalpark Kozara im heutigen Bosnien und Herzegowina errichtet wurde. Es erinnert an die gefallenen Partisanen der Kozara-Offensive (von den Achsenmächten als "Operation West-Bosnien" bezeichnet) im April 1942. Nachdem die Partisanen eine Reihe von Gebieten erkämpfen konnten, mobilisierten die Achsenmächte tausende Soldaten, davon 15.000 Soldaten von der Wehrmacht, dazu 22.000 Soldaten der Ustascha und weitere Soldaten faschistischer Organisationen. Dagegen standen 3.000 Partisanen mit etwa 60.000 untrainierten Unterstützern aus der Zivilbevölkerung. Nur 900 Partisanen überlebten den Kampf und mindestens 10.000 Zivilisten verloren ihr Leben. Es war eine der tragischsten Niederlagen der Partisanen.


Život.

Narodil se v obci Myrča v tehdejší Užské župě v Uhersku. Jeho domovskou obcí byl Malyj Bereznyj. Vystudoval učitelský ústav a pracoval jako odborný učitel.  Působil jako redaktor deníku "Učitel". Působil v skautském hnutí v Podkarpatské Rusi a byl zemským náčelníkem Svazu junáků-skautů v Československu. Byl aktivní i politicky jako člen karpatoruské frakce Československé sociálně demokratické strany dělnické, kterou zde v roce 1920 spoluzakládal. Roku 1922 byl přidělen referátu Ministerstva školství a národní osvěty v Užhorodu. Předsedal zemské odbočce Dělnické akademie. Vykonával i funkci předsedy zemského sdružení podkarpatoruských učitelů, místopředsedy Národopisné společnosti pro Podkarpatskou Rus a hlavního tajemníka zemského Pedagogického spolku.  V parlamentních volbách v roce 1935 se stal poslancem Národního shromáždění za sociální demokraty. Od prosince 1938 zasedal jako nezařazený poslanec. Mandát ztratil v lednu 1939 v důsledku rozpuštění politických stran na Podkarpatské Rusi. Sám likvidaci politických stran a jejich nahrazením jediným Ukrajinským národním sjednocením inicioval.  Ač členem sociální demokracie, již v létě roku 1938 čelil ve straně kritice za své názory ovlivněné fašismem. Za dob existence autonomní Karpatské Ukrajiny v rámci česko-slovenské druhé republiky (1938–1939) působil jako ministr v tehdejší vládě Andreje Bródyho (ministr dopravy), první vládě Augustina Vološina (ministr komunikací, veřejných prací, zdravotnictví a sociální péče) a druhé vládě Augustina Vološina (člen vlády, bez specifikace portfolia). V této době patřil mezi hlavní propagátory orientace autonomní vlády na spolupráci s nacistickým Německem.  Během krátké nezávislosti Karpatské Ukrajiny v březnu 1939 vedl svoji vládu jako její předseda, zároveň byl i ministrem zahraničí. Za světové války žil v Bratislavě, po válce uprchl na západ. Od roku 1948 žil v USA, kde působil též v tamějších ukrajinských exilových organizacích.  Je autorem rusínských učebnic pro obecné školy, mluvnic a slovníků.

Július Révay, též Julian Révay, (ukrajinsky "Юліян Ревай" - "Julijan Revaj", 26. července 1899 Myrča - 30. dubna 1979 New York) byl československý politik z Podkarpatské Rusi; meziválečný poslanec Národního shromáždění za Československou stranu sociálně demokratickou dělnickou. Byl též pedagogem a významnou osobností ukrajinského exilu.

Julijan Iwanowytsch Rewaj (, ; * 26. Juni 1899 in Myrtscha, Österreich-Ungarn; † 30. April 1979 in New York, Vereinigte Staaten) war ein ukrainischer Politiker. Rewaj war vom 15. März 1939 bis zum 18. März 1939 Regierungschef der unabhängigen Karpatenukraine.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 85 metrů na pomezí hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížiny, respektive jižního okraje Šaronské planiny, a kopcovitých oblastí podél Zelené linie oddělujících vlastní Izrael v mezinárodně uznávaných hranicích od okupovaného Západního břehu Jordánu  Obec se nachází 17 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 17 kilometrů východně od centra Tel Avivu a cca 83 kilometrů jižně od centra Haify. Leží na východním okraji silně urbanizovaného území aglomerace Tel Avivu. Nachšonim obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 3 kilometry severním směrem odtud leží město Roš ha-Ajin, 1 kilometr na jih město El'ad. Dál na východ leží řídce zalidněné kopcovité oblasti na úpatí Samařska.  Nachšonim je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 444. Západně od kibucu probíhá paralelně s ní severojižním směrem také dálnice číslo 6.

Dějiny.

Nachšonim byl založen v roce 1949. Jeho zakladateli byla skupina egyptských imigrantů a několika rodilých Izraelců. Šlo o Židy napojené na mládežnickou organizaci ha-Šomer ha-Ca'ir, kteří od roku 1945 pobývali v kibucu Ejn ha-Šofet a také v osadách Kfar Menachem, Dan a Tel Amal. K usazení v dnešní lokalitě přikročili 13. srpna 1949.  Správní území kibucu dosahuje 3000 dunamů (3 kilometry čtvereční). Místní ekonomika je založena na zemědělství, funguje tu i průmysl. Kibuc je znám pro svůj zábavní park.  Dříve se této lokalitě říkalo Migdal Cadik (מגדל צדק). Do roku 1948 stávala 2 kilometry severně od nynějšího kibucu, na jižním okraji dnešního města Roš ha-Ajin arabská vesnice. Jmenovala se Madždal Džaba. Navazovala na starší osídlení. Římané ji nazývali "Aphekou Pyrgos", křižáci "Casal Mirable". V roce 1931 v ní žilo 966 lidí v 227 domech. Stála tu mešita a základní chlapecká škola. Počátkem války za nezávislost v červenci 1948 ji ovládly izraelské síly a arabské osídlení tu skončilo. Zástavba vesnice pak byla téměř zcela zbořena. S výjimkou velkého paláce rodiny al-Radžan. Mezi lokací této zaniklé arabské vesnice a kibucem Nachšonim se rozkládá velký lom na kámen.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Nachšonim Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 330 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 0,6 %.

Nachšonim ( נַחְשׁוֹנִים, doslova „"Odvážlivci/Průkopníci"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Nahshonim) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Drom ha-Šaron.

Nachschonim (, das heißt „Pioniere“, ) ist ein Kibbuz in Israel. Der Ort liegt im Süden der Scharonebene bei der Stadt Rosch haAjin. Der 1949 gegründete Kibbuz zählt zur Regionalverwaltung Drom HaScharon im israelischen Zentralbezirk. hatte der Ort Einwohner.


Popis.

Kapradinky jsou drobné kapradiny s listy v přízemní růžici. Oddenky jsou vystoupavé nebo vzpřímené, výjimečně horizontální, s kopinatými plevinami. Kořeny jsou černavé, drátovité. Listy na zimu odumírají nebo vytrvávají do příští sezóny. Sterilní listy se tvarově neliší od fertilních. Řapík je nejčastěji kaštanově hnědý až tmavě purpurový a dosahuje délky 1/5 až 3/4 listové čepele a nemá zvětšenou bázi. V bázi řapíku jsou 2 okrouhlé cévní svazky, v opačné části řapíku se spojující v jeden cévní svazek ve tvaru písmene U. Báze řapíků jsou obvykle vytrvalé a tvoří tlustý lem kolem oddenku. Čepel listů je bylinná, čárkovitá, kopinatá nebo vejčitá, 1x až 2x zpeřená, nejširší obvykle v polovině. Žilky jsou volné, jednoduché nebo vidličnatě větvené, končící před okrajem listu.  Výtrusné kupky jsou kulaté, kryté ostěrou, umístěné v jedné řadě mezi střední žilkou a okrajem posledního segmentu listu. Ostěra je členěná do několika až mnoha vláknitých nebo šupinovitých segmentů obklopujících výtrusnou kupku, nezřídka pýřitá nebo žláznatá. Ostěry jsou vytrvalé, za zralosti výtrusnic jsou však málo patrné. Výtrusnice mají ve střední části tkáň tvořenou 2 až 3 řadami buněk. Spory jsou monoletní, bez chlorofylu.

Rozšíření.

Rod kapradinka zahrnuje asi 35 druhů. Rostou typicky v horských oblastech severní polokoule, většinou na skalnatých stanovištích, pouze mnohotvárný druh "Woodsia montevidensis" zasahuje i do And a jižní Afriky. V současné květeně České republiky je zastoupen jediný druh, kapradinka skalní ("Woodsia ilvensis"). Kapradinka alpínská ("Woodsia alpina"), se vyskytovala ve Velké kotlině v Hrubém Jeseníku a nyní je vedena jako nezvěstná. V severní Evropě a v evropských horách (Alpy, Pyreneje, Karpaty) se vyskytuje kapradinka "Woodsia glabella". Všechny 3 evropské druhy mají rozsáhlý areál výskytu zahrnující Evropu, Asii i Severní Ameriku.

Taxonomie.

V minulosti byly kapradinkovité kladeny do blízkosti čeledi kapraďovité ("Dryopteridaceae"), molekulární výzkumy však tuto dedukci nepotvrdily. V současné taxonomii je čeleď kapradinkovité řazena do vývojové větve leptosporangiátních kapradin nazývané 'Eupolypods II'. Rody "Cheilanthopsis", "Hymenocystis" a "Protowoodsia" byl vřazeny do rodu kapradinka ("Woodsia").

Kapradinka ("Woodsia") je jediný rod čeledi kapradinkovité ("Woodsiaceae") z řádu osladičotvaré ("Polypodiales"). Jsou to drobné kapradiny, rostoucí v severním mírném pásu a v tropických horách. V České republice se vyskytuje kapradinka skalní.

Die Wimperfarne ("Woodsia") sind eine Pflanzengattung in der Familie der Wimperfarngewächse (Woodsiaceae). Die etwa 38 Arten gedeihen in den gemäßigten Gebieten der Nordhalbkugel und in den Gebirgen der Neotropis, des tropischen Afrika und von Madagaskar.


Historie.

Brexit Party vyhrála v roce 2019 volby do EP ve Spojeném království s 30,5 % hlasů. Lídrem kandidátky byl Nigel Farage. Strana těžila především z nízké účasti (37 %) a ze zklamané voličské základny Konzervativní strany. Farage byl však při této události stále skeptický k odchodu Spojeného království 31. října (2019), a tak zdůraznil, že pokud Británie 31. října neodejde, toto volební překvapení strana zopakuje i v příštích parlamentních volbách.

Aktivity Nigela Farage.

Když Donald Tusk, předseda Evropské rady, prohlásil, že přemýšlí mimochodem také o tom, jak vypadá speciální místo vyhrazené v pekle pro ty, kdo prosazovali tzv. brexit bez dohody, Nigel Farage v reakci uvedl, že svoboda bez nevolených a arogantních tyranů, jakým je předseda Evropské rady, mu zní spíše jako ráj.  Nigel Farage byl kritický k britské premiérce Therese Mayové hlavně kvůli jejímu opatrnému euroskepticismu a odkladu brexitu z 29. března na 31. říjen. Její rezignaci spíše vítal.  20. května 2019 dvaatřicetiletý Paul Crowther polil Farage mléčným nápojem s příchutí banánu a slaného karamelu. Situace vygradovala natolik, že restaurační řetězec McDonald's oznámil, že ve Skotsku nebude během kampaně Farageovy strany mléčné koktejly a zmrzliny vůbec prodávat.  Na začátku června americký prezident Donald Trump, dlouhodobý kamarád Nigela Farage, doporučil Therese Mayové, aby Británie odešla z EU bez dohody nebo aby celé jednání s Evropskou unií o podobě brexitu vedl Nigel Farage.  V červenci se Nigel Farage ohradil proti uniklým diplomatickým depeším britského velvyslance v USA Kima Darrocha, které kritizovaly Donalda Trumpa.  V srpnu na konferenci pravicových aktivistů v Austrálii Farage řekl, že Britové mají velké štěstí, že jim vládne královna Alžběta II. Osobně si přál, aby vládla ještě co možná nejdéle. Farage totiž vehementně odmítá angažovanost prince Charlese ve prospěch ochrany životního prostředí, zejména ochrany klimatu. Ještě méně by si přál vidět na trůnu prince Harryho, který prý moc pije a dělá čurbes. Narážel také na jeho eskapádu z roku 2005, kdy přišel na večírek oblečený v nacistické uniformě. Vysmíval se také rozhodnutí Harryho a Meghan mít jenom dvě děti kvůli obavám o životní prostředí.

Brexit Party (česky "Strana pro brexit") je euroskeptická politická strana Spojeného království, která byla založena 23. listopadu 2018, převážně z bývalých členů Strany nezávislosti Spojeného království a příznivců brexitu. Jejím předsedou je Richard Tice.

Die Brexit Party (deutsch: „Brexit-Partei“) ist eine politische Partei im Vereinigten Königreich. Rechte Politiker gründeten sie am 20. Januar 2019, nachdem klar geworden war, dass sich der EU-Austritt des Vereinigten Königreichs („Brexit“) verzögern würde.


Historie.

Manhigut Jehudit.

Počátky strany Zehut sahají až k hnutí Zo Arcejnu, které organizovalo protesty proti dohodám z Osla a postupně se transformovalo v hnutí Manhigut Jehudit ("Židovské vedení") v rámci strany Likud. Moše Feiglin se od roku 1995 profiloval jako kandidát na předsedu vlády. Ve volbách na předsednictví Likudu získal 23 % hlasů v roce 2007 i v roce 2012. Ve volbách v roce 2013 byl Feiglin zvolen do 19. Knessetu a působil jako jeho místopředseda.  V primárkách před volbami v roce 2015 Benjamin Netanjahu podnikl aktivní kroky k zablokování Feiglinova postupu ve straně, mimo jiné byli vykázáni pozorovatelé Manhigut Jehudit ze sčítání hlasů, což bezprostředně vedlo Manhigut Jehudit k odchodu ze strany Likud. V březnu 2015 byla oficiálně registrována strana Zehut.

Konference strany Zehut.

První konference strany Zehut, která se konala v roce 2017 v Hangáru 11 v Tel Avivu, měla více než 2000 účastníků.  Idan Mor, prominentní stand-up komik a aktivista legalizace konopí známý pod pseudonymem Gadi Wilcherski vstoupil do strany Zehut v prosinci 2018, a od té doby se aktivně účastnil její propagace.

Průzkumy veřejného mínění.

Před rokem 2019 nebyla Zehut zařazována do průzkumů veřejného mínění, ačkoli interní průzkum veřejného mínění z dubna 2017 ukázal, že strana by mohla vyhrát až 12 křesel v Knessetu, pokud by si voliči byli jisti, že překročí hranici 3,25 %. Až do 11. března 2019 nebyla Zehut zařazována do průzkumů. Od té doby všechny průzkumy prováděné různými organizacemi ukázaly, že Zehut překročí práh volitelnosti a dosáhne 4–8 křesel.  V červenci 2018 Zehut oznámila, že bude mít první otevřené primárky v historii Izraele. Konaly se dne 29. ledna 2019 v hlasovacích místnostech i na internetu. V primárkách volilo 10767 voličů. Otevřené primárky určovaly pořadí kandidátů, kteří obsadili prvních 15 míst ve vnitřních primárkách v září 2017. Každou desítku kandidátů zakončoval kandidát Zehut International, zastupující židovskou diasporu.  Koncem března 2019 velký průzkum provedený Národní unií studentů zjistil, že mezi izraelskými vysokoškolskými studenty byla strana Zehut druhá nejoblíbenější (po Modré a bílé).

Cíle kampaně v roce 2019.

Feiglin uvedl, že nepreferuje ani premiéra Benjamina Netanjahua, ani jeho hlavního volebního soupeře Bennyho Gantze.  Kromě podmínky legalizace konopí chtěla Zehut v příští vládě získat ministerstvo financí a ministerstvo školství. Feiglin také prohlásil, že se nepřipojí k vládě, která je ochotna předávat Zemi izraelskou.  Ve volbách Zehut získala 2,74 % hlasů a nepřekročila tak práh volitelnosti 3,25 %. Strana nicméně pokračuje v činnosti a má značnou podporu především mezi mladými voliči.

Volební program.

Volební program strany Zehut se skládá z následujících bodů:

Kandidáti.

V prvních otevřených primárkách bylo zvoleno následující pořadí kandidátů do Knessetu:

Zehut (hebrejsky זֶהוּת dosl. "identita") je libertariánská politická strana v Izraeli, založená v roce 2015 Moše Feiglinem. Program strany se zaměřuje na individuální svobody včetně svobody ekonomické a uplatňování plné izraelské suverenity na Západním břehu.Zehut navíc učinila legalizaci konopí podmínkou pro vstup do vládní koalice po volbách v Knessetu v roce 2019.

Zehut (hebräisch: זֶהוּת, "Sehut"; deutsch: Identität) ist eine nationalistische und libertäre politische Partei in Tel Aviv-Jaffa. Sie wurde 2015 von Mosche Feiglin, einem ehemaligen Likud-Politiker, gegründet.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce cca 790 metrů na východním okraji centrálního hornatého hřbetu Samařska. Leží cca 30 kilometrů severoseverovýchodně od historického jádra Jeruzalému, cca 20 kilometrů severovýchodně od Ramalláhu a cca 53 kilometrů východně od centra Tel Avivu.  Vesnice je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojena pomocí místní komunikace, která ji západním směrem propojuje s mateřskou osadou Šilo a která na východ od Adej Ad ústí do silnice číslo 458 (takzvaná Alonova silnice).  Adej Ad leží v hustě osídlené části centrálního Samařska, kde jsou palestinské i židovské obce vzájemně promíseny.

Název.

Název osady odkazuje na biblický citát z Knihy Izajáš 26,4 - „"Doufejte v Hospodina věčně"“. Podle jiného zdroje jde o odkaz na Knihu žalmů 132,14 - „"To je místo mého odpočinku navždy, usídlím se tady, neboť po něm toužím"“.

Dějiny.

Osada byla založena v měsící tišri židovského roku 5759 (podzim 1998). Tehdy se v této lokalitě usadilo osadnické jádro. Krátce poté tu už žily v mobilních domech dvě rodiny. Většina veřejných služeb se náchází v mateřských osadách Šilo a Švut Rachel. V Adej Ad funguje synagoga a mikve. Dále je tu v provozu společenské centrum.  Zpráva organizace Mír nyní z roku 2007 uvádí, že téměř 27 % osady stojí na pozemcích v soukromém vlastnictví Palestinců. V lednu 2015 deník Haarec uvedl, že osadníci z Adej Ad házeli kamení po konvoji vyslaném na místo americkým konzulátem v Jeruzalémě s cílem ověřit tvrzení palestinských majitelů okolních pozemků, že jim obyvatelé Adej Ad zničili jejich olivový háj. V srpnu 2015 proběhla v Adej Ad razie izraelských bezpečnostních složek v rámci vyšetřování útoku proti arabské rodině v nedaleké palestinské vesnici Duma, který je přičítán židovským extrémistům. Žádná konkrétní spojitost útoku s obyvateli této osady ale nebyla oznámena. V září 2015 izraelská média přinesla informace o záměru izraelské vlády zpětně legalizovat výstavbu osady Adej Ad, která podle zjištění státu neleží na soukromých palestinských pozemcích. Šlo o reakci na petici organizace Ješ Din, která naopak jménem údajných palestinských vlastníků zdejší půdy požadovala demolici osady.

Demografie.

Přesně údaje o počtu obyvatel nejsou k dispozici, protože nejde o oficiálně samostatnou obec, byť fakticky má Adej Ad samostatné členství v Oblastní radě Mate Binjamin. Roku 2007 je tu uváděno 80 trvale bydlících obyvatel. Internetový portál Oblastní rady Mate Binjamin zde eviduje 23 rodin.

Adej Ad ( עדי עד, doslova „"Navěky"“, Adei Ad) je izraelská osada neoficiálního charakteru (tzv. outpost) v bloku židovských osad Guš Šilo okolo osady Šilo na Západním břehu Jordánu v Oblastní radě Mate Binjamin.

Adei Ad (; ;, ) ist ein israelischer Außenposten im Westjordanland. Er gehört zur Regionalverwaltung Mateh Benjamin und liegt in der Nähe von Schwut Rachel () und Kusra (; ).


UNHCR.

Podle této úmluvy se řídí organizace UNHCR (United Nations High Commissioner for Refugees – Úřad Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky). Tato úmluva je klíčovým dokumentem sloužící k ochraně osob bez státní příslušnosti. UNHCR vypracovala také další dokumenty, které se vztahují k této úmluvě, protože počet osob bez státní příslušnosti stále eskaluje a jedná se o desítky miliony lidí. Úmluva o omezení případů bezdomovectví navazuje na Úmluvu o právním postavení uprchlíků (1951) a Úmluvu o právním postavení osob bez státní příslušnosti (1954).

Pojmy.

Uprchlík.

Uprchlík je osoba, která za mimořádných okolností (válečný konflikt, přírodní katastrofa atp.) opustila území svého státu a nemůže, nebo se nechce vrátit zpět, protože má oprávněné obavy o svůj život a zdravotní stav.

Bezdomovec.

V kontextu mezinárodního práva je bezdomovec (také označován jako apatrida či apolita) chápán jako osoba, která není státním příslušníkem žádného státu. Tento význam slova bezdomovec (anglicky "stateless person") je třeba odlišovat od bezdomovce ve smyslu osoby bez obydlí (anglicky "homeless person"). Osoba bez státní příslušnosti nemůže používat diplomatické ochrany žádného domovského státu"."

Obsah úmluvy.

Úmluva se nezabývá pouze otázkami státní příslušnosti spadající do jurisdikce určitého státu, ale navrhuje také řešení problémů v oblasti státní příslušnosti mezi různými zeměmi. "Úmluva z roku 1961 nevyžaduje po státech, aby udělovaly občanství všem dětem narozeným na jejich území (ius soli) nebo všem dětem narozeným jejich občanům (ius sanguinis). Pro získávání státního občanství při narození uznává oprávněnost kritéria místa narození i původu. Úmluva proto obsahuje záruky, aby použitím jakékoli z doktrín nevznikl stav bez státní příslušnosti""." Principy uvedené v Úmluvě tak posloužily jako efektivní rámec pro řešení sporů v oblasti státní příslušnosti. Podle mezinárodního práva by se měl každý stát snažit o vymýcení bezdomovectví a zajistit každé lidské bytosti její občanství dle Všeobecné deklarace lidských práv, kde je psáno, že "každý má právo na státní příslušnost." Všeobecná deklarace lidských práv ale nestanovuje, na jaké občanství má osoba nárok a v důsledku toho, že tato pravidla chybí, by se osoba mohla ocitnout v nepříznivé sociální situaci z důvodu bezdomovectví. Vyšší počet signatářských států rovněž napomůže zlepšování mezinárodních vztahů a stability prostřednictvím konsolidace systému společných pravidel.

Co žádá Úmluva o omezení případů bezdomovectví od členských států.

Tyto čtyři hlavní zásady pomáhají předcházet případům bezdomovectví nebo je v co nejvyšší míře omezovat:  Úmluva obsahuje 21 článků, které mimo jiné stanoví následující pravidla:

Smysl přijetí Úmluvy o omezení případů bezdomovectví.

Podle osobního apelu Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky:  Přistoupení k Úmluvě je způsobem, jak státy mohou prokázat svůj závazek v oblasti lidských práva humanitárních norem, a to včetně práva na státní občanství, umožňuje státům řešit nedostatky vyplývající z různých přístupů k přiznávání občanství na celém světě prostřednictvím uznání společných záruk bránících vzniku bezdomovectví, aniž by tak bylo dotčeno právo suverénních států regulovat udělování občanství, podporuje transparentnost práva a předvídatelnost reakce států na hrozbu bezdomovectví prostřednictvím zavádění společných záruk, poskytuje státům nástroje k zamezení vzniku sporů v oblasti občanství a k jejich řešení, čímž zlepšuje mezinárodní vztahy a stabilitu, brání vysidlování tím, že podporuje využívání práva na státní občanství, rozšiřuje národní bezpečnost a stabilitu tím, že brání vyloučení a marginalizaci osob bez státní příslušnosti, podporuje vznik občanských práv a plnou účast jednotlivců na životě společnosti a pomáhá UNHCR mobilizovat mezinárodní podporu pro prevenci a omezování bezdomovectví.

Úmluva o omezení případů bezdomovectví ( "Convention on the Reduction of Statelessness") byla přijata na konferenci Organizace spojených národů (OSN) o budoucím vyloučení nebo omezení počtu osob bez státní příslušnosti v srpnu roku 1961. Cílem této úmluvy je, aby se počet osob bez státní příslušnosti snižoval tím, že smluvní státy budou udělovat své státní občanství také osobám, které se narodí na jejich území a staly by se jinak bezdomovci (apatridy). Úmluva stanovuje pravidla udělování či nezbavování státního občanství pouze pro situace, kdy by dotčená osoba zcela pozbyla jakéhokoli státního občanství.

Das Übereinkommen zur Verminderung der Staatenlosigkeit enthält Bestimmungen, welche die Staatenlosigkeit vermeiden soll. Insbesondere sind gemäß Artikel 9 politische, rassistische, ethnische und religiöse Ausbürgerungen verboten und Ausbürgerungen durch Gebietsänderungen sollen vermieden werden.


Produkce.

Výroba.

17. května 2017 bylo oznámeno, že stanice TBS objednala první řadu sestávající ze sedmi epizod. Seriál byl vytvořen Simonem Richem a založen na jeho románu "What in God's Name". Očekávalo se, že výkonnými producenty seriálu se stanou Rich, Lorne Michaels, Andrew Singer, Daniel Radcliffe a Owen Wilson. Seriál vyrábějí produkční společnosti Broadway Video a Studio T. 19. října 2017 bylo oznámeno, že Owen Wilson již není výkonným producentem a byl nahrazen Stevem Buscemim.  15. května 2019 byl seriál obnoven pro druhou řadu. 20. listopadu 2019 bylo oznámeno, že druhá řada, nazvaná "Nebe s.r.o.: Doba temna", bude mít premiéru 28. ledna 2020.

Casting.

Spolu s počátečním oznámením objednávky série se potvrdilo, že Daniel Radcliffe a Owen Wilson budou hrát v seriálu. 19. října 2017 bylo oznámeno, že Steve Buscemi nahradil Wilsona v roli Boha. V listopadu 2017 Deadline Hollywood a Variety uvedly, že Geraldine Viswanathan, Jon Bass, Karan Soni a Sasha Compère získali hlavní role. 25. března 2018 bylo oznámeno, že Lolly Adefope byla obsazena do hlavní role.

Propagace a zveřejnění.

4. prosince 2018 stanice TBS stanovila premiéru seriálu na 12. února 2019. 8. února 2019 TBS zveřejnila první epizodu seriálu na svém oficiálním YouTube kanálu.

Marketing.

5. prosince 2018 TBS zveřejnila teaser trailer k seriálu. 19. prosince 2018 byl vydán oficiální plnohodnotný trailer.

Premiéra.

26. ledna 2019 se uskutečnilo promítání pilotní epizody během filmového festivalu Sundance 2019. Mezi účastníky byli Daniel Radcliffe, Geraldine Viswanathan, Karan Soni a Simon Rich.

Nebe s.r.o. (v anglickém originále Miracle Workers) je americký antologický komediální seriál založený na dílech humoristy Simona Riche — román "What in God's Name" (první řada) a a povídka ""Revolution"" (druhá řada). Seriál, který měl premiéru 12. února 2019 na americké stanici TBS, vytvořil Rich a v hlavních rolích se představili Daniel Radcliffe, Geraldine Viswanathan, Karan Soni, Jon Bjakos, Sjakoha Compère, Lolly Adefope a Steve Buscemi.

Miracle Workers ist eine US-amerikanische Comedy-Serie mit Daniel Radcliffe und Steve Buscemi in den Hauptrollen. Die Erstausstrahlung erfolgte in den USA am 12. Februar 2019 beim US-Kabelsender TBS sowie am 14. Mai 2019 bei TNT Comedy in Deutschland. Die Ausstrahlung einer zweiten Staffel begann am 28. Januar und endete am 31. März 2020.


Turnaj.

Srb Novak Djoković útočil na zisk čtvrtého majoru v řadě a dovršení druhého nekalendářního grandslamu v kariéře. V semifinále však odešel poražen od Thiema v pětisetové bitvě. Djoković i Federer, startující poprvé od roku 2015, by v případě získání trofeje podruhé zkompletovali kariérní Grand Slam, což se v otevřené éře žádnému tenistovi nepodařilo (pouze Emersonovi a Laverovi v 60. letech dvacátého století).  Utkání prvního kola mezi Ivem Karlovićem (40 let a 3 měsíce) a Felicianem Lópezem (37 let a 8 měsíců) bylo v součtu věků obou hráčů „nejstarším“ zápasem mužské dvouhry na French Open v otevřené éře. Karlović se stal nejstarším singlistou od startu Maďara Istvána Gulyáse v roce 1973.  Švýcar Roger Federer se výhrou nad Casperem Ruudem ve třetím kole stal prvním tenistou historie, který na grandslamu odehrál 400. utkání, s pozápasovou bilancí 345–55. V 37 letech a 305 dnech věku byl také nejstarším mužem ve třetím kole Roland-Garros vůbec. Následný postup do osmifinále přes Leonarda Mayera, z něj učinil nejstaršího hráče v této fázi grandslamu od 39letého Connorse na US Open 1991, respektive na Roland-Garros od Pietrangeliho výkonu v roce 1972. Ve čtvrtfinále Federer oplatil Wawrinkovi porážku z téže fáze v roce 2015. Stal se tak nejstarším semifinalistou grandslamu od Connorse v roce 1991 a na French Open od 40letého Američana Pancha Gonzalese v roce 1968.  Teprve potřetí v otevřené éře tenisu, a poprvé od Australian Open 1970, postoupilo všech deset nejvýše nasazených hráčů mužské dvouhry do čtvrtého kola grandslamového turnaje. Šestý muž žebříčku Stefanos Tsitsipas se stal prvním Řekem ve čtvrtém kole pařížského majoru od Lazarose Staliose v roce 1936. V něm však nestačil na Stana Wawrinku, když v rozhodující páté sadě prohrál 6–8 na gamy.  Poprvé od Australian Open 2013 postoupili čtyři nejvýše nasazení do semifinále grandslamu a premiérově od French Open 2012 se v něm zároveň objevili Djoković, Federer a Nadal.

Rafael Nadal: První tenista historie s 12 grandslamy z jediného majoru.

Dvojnásobným obhájcem titulu byl španělský druhý hráč světa Rafael Nadal, jenž do turnaje vstoupil s pařížskou zápasovou bilancí výher a proher 86–2. V repríze finále z roku 2018 porazil čtvrtého nasazeného Rakušana Dominica Thiema po čtyřsetovém průběhu 6–3, 5–7, 6–1 a 6–1. Stali se tak čtvrtou pařížskou dvojicí, která se objevila ve dvou či více následných finále. Na Roland Garros Nadal získal dvanáctý triumf a překonal historický grandslamový rekord ve dvouhře, který držel s Australankou Margaret Courtovou, jíž se na Australian Open podařilo vyhrát jeden grandslam jedenáctkrát. 33letý Španěl získal celkově osmnáctý grandslam, což znamenalo ztrátu dvou trofejí za prvním Federerem. Švýcara zdolal na Roland-Garros i popáté, tentokrát v semifinále, a navýšil aktivní bilanci vzájemných zápasů na 24–15, z toho 14–2 na antuce. Ukončil tím šňůru pěti Federerových výher. Do žebříčku ATP si připsal 2 000 bodů a získal finanční odměnu 2 300 000 eur.  Rafael Nadal se devátým obhájeným titulem na French Open stal nejúspěšnějším hráčem v počtu obhájených trofejí z jediného grandslamu. Ve 33 letech a 6 dnech věku byl také třetím nejstarším šampionem v Paříži, po Andresi Gimenovi z roku 1972 (34 let a 306 dní) a Kenu Rosewallovi z roku 1968 (33 let a 220 dní). Finálová výhra znamenala jeho 950. vítězný zápas na okruhu ATP Tour, což jej řadilo na 4. místo za Federera (1207), Jimmyho Connorse (1156) a Ivana Lendla (1069). Z Roland-Garros 2019 odjížděl s celkovou pařížskou bilancí zápasů 93–2 a setů 278–27.

Mužská dvouhra French Open 2019 probíhala na přelomu května a června 2019. Dějištěm se staly antukové dvorce areálu Stade Roland-Garros. Do singlové soutěže pařížského tenisového grandslamu nastoupilo sto dvacet osm hráčů. Dvacet jedna z nich si účast zajistilo v kvalifikaci včetně pěti šťastných poražených.

Das Herreneinzel der French Open 2019 war ein Tenniswettbewerb in Paris. Sieger war, so wie auch im vergangenen Jahr, Rafael Nadal, der somit dieses Turnier zum zwölften Mal gewann. Er wurde damit der erste Spieler dem es gelang in dieser Menge bei ein und demselben Grand-Slam-Turnier zu triumphieren. Bei den Damen war Margaret Court elf Mal bei den Australian Open erfolgreich.


Synopse.

Seriál sleduje příběh skupiny teenagerů, kteří musí založit novou komunitu a vést ji, protože zbytek obyvatel jejich města West Ham zmizel. Děj začíná ve chvíli, kdy se studenti místní střední školy vrací zpátky domů ze zrušeného školního výletu a nikoho nenacházejí. Kolem města se objevuje hustý les, okolní svět nejspíše neexistuje a nelze nikoho kontaktovat prostřednictvím internetu nebo mobilních telefonu. Teenageři tak musí přijít s vlastními plány a pravidly, aby dokázali přežít s omezeným počtem zásob.

Seznam dílů.

Druhá řada.

Dne 9. července 2019 bylo oznámeno, že seriál získal druhou řadu.

Produkce.

Vývoj.

V roce 2013 se Christopher Keyser a Marc Webb snažili prodat svůj projekt americké stanici Showtime, ta ho však odmítla. Dne 24. července 2018 bylo oznámeno, že Netflix objednal produkci první řady. Tvůrcem seriálu se stal Christopher Keyser, jenž bude na seriálu pracovat také jako scenárista a výkonný producent, a režisérem Marc Webb. Dne 9. července 2019 bylo oznámeno, že seriál získal druhou řadu, jejíž premiéra by se měla uskutečnit v roce 2020.

Casting.

Během oznámení seriálu v červenci 2018 bylo potvrzeno, že se v hlavní roli objeví herečka Kathryn Newton. V listopadu 2018 se k obsazení přidali Rachel Keller, Gideon Adlon, Jacques Colimon, Olivia DeJonge, Alex Fitzalan, Kristine Froseth, Jose Julian, Natasha Liu Bordizzo, Alex MacNicoll, Jack Mulhern, Salena Qureshi, Grace Victoria Cox, Sean Berdy a Toby Wallace.

Natáčení.

Hlavní natáčení první řady trvalo od září do listopadu roku 2018 a natáčelo se ve městě Lancaster v Massachusetts.

Lidská společnost (v anglickém originále The Society) je americký mysteriózní dramatický webový televizní seriál, jehož tvůrcem je Christopher Keyser. První řada byla zveřejněna na Netflixu dne 10. května 2019. Hlavní role hrají Kathryn Newton, Gideon Adlon, Sean Berdy, Natasha Liu Bordizzo, Jacques Colimon, Olivia DeJonge, Alex Fitzalan, Kristine Froseth, Jose Julian, Alexander MacNicoll, Toby Wallace a Rachel Keller. V červenci 2019 bylo oznámeno, že seriál získal druhou řadu, která by měla mít premiéru v roce 2020.

The Society ist eine US-amerikanische Dramaserie mit Mystery-Elementen, die vom Video-on-Demand-Anbieter Netflix produziert und dort am 10. Mai 2019 veröffentlicht wurde. Die Idee stammt von Christopher Keyser.


Obsah.

Počáteční slova jsou uvozena citátem z evangelia, podle něhož se také dokument nazývá: ""Vy jste světlo světa. Nemůže se skrýt město položené na hoře." (Mt 5,14) Náš Pán Ježíš Kristus volá každého věřícího, aby byl zářným vzorem ctnosti, bezúhonnosti a svatosti."  Po úvodním pozdravu (preambuli) je text dokumentu rozdělen do dvou částí a 19 článků. První část o pěti článcích obsahuje obecná ustanovení a druhá se týká především biskupů. Dokument nijak neupravuje již dříve stanovené tresty, nýbrž oznamovací proceduru a průběh předběžného šetření. Nová norma se týká níže uvedených zločinů, jsou-li spáchány kleriky (biskupy, kněžími nebo jáhny) nebo řeholníky, a vztahuje se i na utajování těchto zločinů ze strany biskupů a řeholních představených:

Konkrétní opatření.

Všechny diecéze (ať už zvlášť, či společně) mají povinnost vytvořit do června 2020 stabilní a veřejnosti snadno dostupný mechanismus k nahlašování deliktů. Papežský dokument nespecifikuje, jak má být toto nařízení konkrétně realizováno, v tom nechává jednotlivým diecézím svobodu. Česká biskupská konference ve spolupráci s konferencemi vyšších řeholních představených takové "kontaktní místo" zřídila již k 1. květnu 2019, krátce před vydáním tohoto papežského nařízení.  Kněží a řeholní osoby mají povinnost církevnímu představenému okamžitě sdělit všechny zprávy o zneužití, o kterých se dozvědí, stejně jako eventuální opominutí a utajování, pokud jde o vyšetřování jednotlivých případů. Dosud k ohlášení takových věcí zavazovalo pouze svědomí. Oznamovací povinnost ve vztahu k místnímu ordináři nebo řeholnímu představenému ovšem nezasahuje ani neupravuje jakoukoli jinou oznamovací povinnost, která by existovala v legislativě daného státu. Kněží a řeholní osoby tedy musejí vždy respektovat zákony své země. Místní církevní organizace také nemají váhat se zapojením světských odborníků do církevního vyšetřování.  Dokument určuje maximální délku vyšetřování, vymezuje čas, v němž musí na jeho výsledky reagovat Vatikán, a umožňuje přečiny nahlásit i zpětně. Nově rovněž stanovuje postup v případě, že se obvinění týká biskupa, kardinála anebo řeholního představeného.  Dekret je rovněž namířen proti těm, kteří zaujímají v církvi odpovědné funkce a namísto vyšetřování případů zneužití, jichž se dopustili druzí, pachatele kryjí, takže namísto oběti chrání podezřelého. Důležitá jsou proto ustanovení ohledně ochrany těch, kdo podali oznámení, zejména obětí. Obětem a jejich rodinám musí být také poskytnuta náležitá duchovní, lékařská a psychologická pomoc.

Vos estis lux mundi (česky "Vy jste světlo světa") je apoštolský list vydaný motu proprio papežem Františkem roku 2019. Dokument byl podepsán 7. května a účinnosti nabyl 1. června 2019 s prozatímní platností na tři roky. Dekret stanovuje nové procedurální normy pro boj se sexuálním zneužíváním a má všeobecnou závaznost pro celou katolickou církev, a představuje významný krok v prevenci a potírání sexuálních deliktů ze strany římské kurie.

Vos estis lux mundi (: Ihr seid das Licht der Welt ()) ist der Titel eines Apostolischen Schreibens von Papst Franziskus, welches er in Form eines "Motu proprios" am 7. Mai 2019 unterschrieben hatte. Das Schreiben wurde am 9. Mai 2019 veröffentlicht und beinhaltet kirchenrechtliche Regeln und Instruktionen zur Bekämpfung des „sexuellen Missbrauchs in der Römisch-katholischen Kirche“. Es gilt zunächst für drei Jahre.


Počátky kariéry.

Li Li-san se narodil ve městě Li-ling v provincii Chu-nan v listopadu 1899. V roce 1915 se na střední škole v Čchang-ša, hlavním městě své rodné provincie, setkal s mladým Mao Ce-tungem. Během studia ve Francii v letech 1919-1921 se Li dostal do styku s ideologií socialismu a účastnil se bojů o pracovní práva Číňanů ve Francii. Za své aktivity byl však označen za problémového, vyloučen ze školy a poslán zpět do Číny.  Po svém návratu se stal členem nově založené Komunistické strany Číny a jakožto talentovaný řečník a organizátor se aktivně účastnil dělnických hnutí v Číně. Řídil stávku anjüanských horníků v roce 1922 a hnutí 30. května v Šanghaji roku 1925. V létě roku 1927, po rozpadu první jednotné fronty mezi čínskými komunisty a nacionalisty (Kuomintangem), se Li Li-san podílel na povstání v Nan-čchangu proti Kuomintangu, které je spojováno se vznikem čínské komunistické Rudé armády. Téhož roku byl zvolen generálním tajemníkem KS Číny. Pod novým vedením se strana připojila ke Kominterně a Li Li-san využil svých konexí s Moskvou, aby ve straně a v sovětu Ťiang-si upevnil svou pozici. V říjnu 1928 se stal jedním ze čtyř stálých členů politbyra.

Li Li-sanova linie.

Roku 1929 byl Li povzbuzen finanční krizí západních zemí a rozpolceností kuomintangské vlády v Nankingu a usoudil, že přišla vhodná doba pro povstání v Číně. Li Li-san byl silně ovlivněn myšlenkami marxismu-leninismu a prosazoval svůj zájem o dělnickou třídu ve městech, zatímco rolníky na venkově považoval za neschopné povstání uskutečnit. Tato strategie byla později známá jako Li Li-sanova linie, která však byla v rozporu s taktikou Mao Ce-tunga, který se zaměřoval především na venkov a rolníky.  Li byl přesvědčen, že je Čína připravena na ozbrojená povstání ve městech a v červenci roku 1930 se komunistická armáda pod jeho vedením zmocnila správního střediska provincie Chu-nan, města Čchang-ša. Nicméně Rudá armáda byla malá a špatně vybavená, tudíž utrpěla velké ztráty a po několika dnech byla poražena kuomintangskými vojsky. Povstání komunistů v ostatních městech byla také potlačena. Po tomto neúspěchu se mnoho členů strany obrátilo proti Li Li-sanovi a Li přišel o své vedoucí pozice. Byl Kominternou označený zodpovědným a poslán do Moskvy na převýchovu. Vedení ve straně se ujal Mao Ce-tung s plánem soustředit se na venkov, který vnímal jako nejvhodnější strategii.

Zpět v Číně.

Po svém návratu do Číny v roce 1946 Li v KS Číny úspěšně zastával řadu funkcí. Během občanské války pracoval v oblasti severovýchodní Číny a po založení ČLR (1949) sloužil jako ministr práce. Zemřel roku 1967 poté, co se během Kulturní revoluce stal terčem psychického a fyzického týrání rudých gard a údajně spáchal sebevraždu.

Li Li-san (; 18. listopadu 1899 – 22. června 1967), vlastním jménem Li Lung-č’ () byl čínský revolucionář vzdělaný ve Francii, jeden z prvních předních představitelů Komunistické strany Číny, člen politbyra a později člen ústředního výboru KS Číny.

Li Lisan (); * 18. November 1899 in Liling als Li Longzhi (李隆郅); † 22. Juni 1967 in Peking) war ein chinesischer Politiker, der die Kommunistische Partei Chinas zwischen 1928 und 1930 führte.


Příprava.

Zpravodajská příprava operace trvala několik let. Podle zpravodajských informací byl tunel budován 2 roky a izraelští obyvatelé příhraniční oblasti opakovaně upozorňovali na zvuky ozývající se z podzemí. Podle armádních zdrojů IOS věděly o budování tunelů již od roku 2006 a informace od občanů důkladně prošetřovaly. Budování tunelů podle IOS souvisí s plánem Hizballáhu na vojenský útok proti Izraeli s cílem ovládnout část severní Galileje. Podle IOS bude celá operace pokračovat a budou při ní ničeny další tunely. Tunely jsou vyhledávány speciálně vyvinutou technologií pro lokalizaci tunelů.  Do samotné operace byly nasazeny těžké buldozery, nakladače, bagry a vrtné soupravy. Odborníci považují výstavbu tunelů v oblasti severní Galileje za mnohem obtížnější než tunelů budovaných Hamásem u Pásma Gazy. Zatímco poblíž Gazy je písčitá půda, kde je kopání snadnější, v severní Galileji je podloží vápencové a kopání bez použití techniky je nemožné.

Časová linie.

4. prosinec.

Během prvního dne jednotky IOS odhalily tunel vedoucí z libanonské vesnice Kfar, zasahující 40 metrů do izraelského území a ústící poblíž izraelského města Metula. Tunel měří celkem 800 metrů a je asi 24 metrů pod povrchem. Je vybaven elektrickými a komunikačním vedením a také větráním. Podle IOS je tunel nedokončený a tudíž nepředstavoval zvýšené bezpečnostní riziko.

5. prosinec.

IOS údajně začaly s lokalizací dalších dvou tunelů: jednoho vedoucího z libanonské Ramje a ústícího na izraelské straně u mošavu Zar'it a druhého, jehož vchod se má nacházet v libanonské obci Meiss Ej Jabal. Tvrzení je odvozeno z kamerového záznamu operace pořízeného kameramanem Hizballáhu.  Během dne se uskutečnila trojstranná schůzka mezi zástupci IOS, UNIFIL a libanonské armády. Schůzka byla označena za rutinní a týkala se tunelů budovaných Hizballáhem.

6. prosinec.

Příslušníci mírových jednotek OSN UNIFIl v Libanonu potvrdili existenci tunelu ústícího poblíž Metuly. IOS oznámily, že objevily druhý tunel, jež začíná poblíž libanonské vesnice Ramija. IOS požadovala po UNIFIL a libanonské armádě, aby se postaraly o zničení tunelů na libanonské straně. Zároveň UNIFIL a Libanon prohlásily za nepřímo odpovědné za existenci tunelů. Libanonský ministr zahraničí Gebran Bassil pověřil libanonského zástupce v OSN, aby podal stížnost na "Izraelem vedenou diplomatickou a politickou kampaň vedenou proti Libanonu a z přípravy útoku proti Libanonu".

8. prosinec.

Během dne zahájili izraelští vojáci palbu na tři osoby, které se přiblížily k hraničnímu plotu z libanonské strany. Podle libanonské strany se jednalo o hlídkující libanonské vojáky, podle IOS šlo o kriminální živly, které se pokoušely pod rouškou špatného počasí krást materiál izraelské armády.  Podle libanonských úřadů jsou tunely, jejichž existenci Izrael oznámil "staré a opuštěné a jejich existence byla Izraeli dávno známa. Dnes je využívá pro politické účely."

9. prosinec.

Mluvčí IOS Avichaj Adraee vyzval v arabštině obyvatele libanonských obcí Kfar Kila a Ramija, aby dočasně opustili své domovy, neboť Hizballáh pod nimi zřídidil síť teroristických tunelů.

11. prosinec.

IOS oznámily, že objevily v pořadí třetí tunel. Mediální útvar Hizballáhu zveřejnil množství fotografií, na kterých jsou zobrazeni příslušníci IOS při činnosti v rámci operace. UNIFIL vydalo prohlášení, ve kterém oficiálně potvrdilo existenci druhého tunelu a nazvalo kopání tunelů Hizballáhem za "vážnou záležitost". Do Moskvy odletěla delegace IOS pod vedením genmjr. Aharona Haliva, aby ruské straně poskytla bližší informace o probíhající operaci.

12. prosinec.

Z Ruska se vrátila vojenská delegace IOS. Žádná ze stran návštěvu nekomentovala.

16. prosinec.

IOS oznámily nález čtvrtého tunelu vedoucího z Libanonu do Izraele. Stejně jako předcházející tunely nepředstavuje podle tvrzení mluvčího IOS tento tunel bezpečnostní hrozbu. Přesto byl, stejně jako ty předcházející izraelskou armádou naplněn výbušninami.

17. prosinec.

Mírové jednotky OSN UNIFIL ve své zprávě oficiálně potvrdily, že minimálně dva tunely vedoucí z Libanonu do Izraele jsou porušením rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 1701. UNIFIL dále uznaly existenci čtyř tunelů. Velení UNIFIL vyzvalo libanonskou vládu, aby podnikla kroky, které uvedou současný stav do souladu s rezolucí č. 1701. Na izraelsko-libanonské hranici došlo ke střetu mezi příslušníky izraelské a libanonské armády, když se izraelští vojáci pokoušeli na hranici natáhnout ostnatý drát a libanonští vojáci se jim v tom snažili zabránit s poukazem na to, že se tak děje na libanonském území. To ale IOS popřely s tím, že vše probíhalo na izraelském území. Při střetu nebyly použity žádné zbraně.  Rusko zaslalo libanonské vládě dopis, ve které ji vyzývá, aby zabránila v budování tunelů na svém území a porušování rezoluce č. 1701 RB OSN. Dopis je výsledkem jednání izraelské vojenské delegace v Moskvě z 11. prosince a telefonického rozhovoru mezi izraelským premiérem Netanjahuem a ruským prezidentem Putinem.

19. prosinec.

Na zvláštním zasedání RB OSN žádal Izrael, aby OSN odsoudila Hizballáh a označila ji za teroristickou. Izraelský velvyslanec při OSN Dany Dannon izraelský požadavek podpořil prezentací leteckých fotografií tunelů a úložišť zbraní. Po bouřlivém jednání RB nepodnikla proti Hizballáhu žádné kroky, přestože někteří členové RB vyjádřili nad činností Hizballáhu znepokojení.

26. prosinec.

IOS oznámily, že ""před několika dny"" byl nalezen v pořadí již pátý tunel. Ten byl následně zlikvidován pomocí výbušnin. Začátek tunelu se nacházel v Libanonu, v oblasti Ayta aš Šáb a v Izraeli ústil u mošavu Štula.

27. prosinec.

Podle prohlášení mluvčího IOS neutralizovala izraelská armáda tunely vedoucí z libanonské obce Kfar Kila. Při jejich ničení byly použity jak výbušniny, tak průmyslové materiály jako cement a bentonit. Mluvčí IOS také popřel podobnost tunelů budovaných Hizballáhem s tunely budovanými Hamásem v Pásmu Gazy. Tunely budované Hizballáhem jsou vybaveny ventilací, elektroinstalací a dokonce telefonní sítí. O takových tunelech podle mluvčího ""může Hamás pouze snít"".

13. leden.

IOS oznámila nalezení šestého tunelu. Obsahoval nejsofistikovanější vybavení včetně železničního systému pro transport vybavení a odpadků či schodů pro výstup. Nachází se 55 metrů pod zemí a na libanonském území ústí v obci Ramyeh. Velení IOS zároveň oznámilo ukončení operace s tím, že oblast bude dál monitorovat, neboť Hizballáh může budovat další tunely, které dosud nedosáhly izraelského území.

Kontroverze a kritika.

Kritické hlasy o operaci se ozvaly v Izraeli. Někteří komentátoři si všímají faktu, že operace byla zahájena právě v okamžiku, kdy vrcholí izraelská vnitropolitická krize, během níž byl izraelský premiér Benjamin Netanyahu obviněn z korupčního jednání. Objevilo se i tvrzení, že se jedná o PR akci s cílem odvést pozornost veřejnosti od vyšetřování. Komentátoři si také všímají faktu, že až dosud nebyly tunely takto ničeny.

Operace Severní štít (ang. Operation Northern Shield, hebr. מבצע מגן צפוני) je název vojenské operace zahájené izraelskou armádou 4. prosince 2018 na izraelsko-libanonské hranici. IOS se při této operaci zaměřuje na ničení tunelů vytvořených a provozovaných organizací Hizballáh působící v Libanonu. Velením operace je pověřeno Severní velitelství IOS a účastní se ho ženijní jednotky IOS včetně příslušníků speciální jednotky IOS Jahalom a izraelské zpravodajské organizace Aman. IOS při této operaci neopustí území Izraele. Ukončení operace bylo oznámeno 13. ledna 2019 po nálezu šestého tunelu.

Als Operation Nördlicher Schutzschild (hebräisch מבצע מגן צפוני, "Mivtza Magen Tzfoni"; englisch Operation Northern Shield) wird eine Militäroperation der Israelischen Verteidigungsstreitkräfte an der Nordgrenze Israels zum Libanon bezeichnet. Ziel der Operation war die Lokalisierung und anschließende Zerstörung von Tunneln, die von der libanesischen Miliz Hisbollah gebaut wurden und unterirdisch bis in israelisches Staatsgebiet reichten. Die Operation begann am 4. Dezember 2018 und wurde offiziell am 13. Januar 2019 beendet. Kampfhandlungen zwischen den beiden Konfliktparteien fanden nicht statt.


Vývoj.

Prototyp vozidla Titus byl poprvé veřejně představen v roce 2013 na výstavě DSEI v Londýně. Výkonný ředitel Nexter Systems Philippe Burtin při této příležitosti oznámil, že „rodina“ vozidel Titus zabrala společnosti dva roky interního vývoje a investic s cílem vytvořit cenově efektivní kolové obrněné vozidlo. Jeho konstrukce byla ovlivněna zkušenostmi s operačním nasazením vozidel MRAP ("Mine-Resistant Ambush Protected") v Iráku a Afghánistánu, jejichž nevýhodou byla omezená pohyblivost mimo komunikace.  Společnost Nexter Systems se proto při návrhu nového vozidla, které v jejím portfoliu zaplňuje mezeru mezi vozidly Aravis 4×4 a VBCI 8×8, rozhodla využít podvozek 6×6 typové řady Tatra 815-7, vyznačující se výbornými terénními vlastnostmi. Prototyp byl poháněn vznětovým motorem Cummins o výkonu 324 kW, který doplňovala plně automatická šestistupňová převodovka Allison. Výzbroj představovala dálkově ovládaná zbraňová stanice Nexter ARX20 s 20mm kanonem, 7,62mm kulometem a vrhačem granátů Galix.  Zástupci firem Tatra Trucks a Nexter Systems uzavřeli na výstavě IDEX v Abú Zabí dohodu o spolupráci, podle níž bude Tatra zodpovědná za přípravu nabídek a integraci vozidel Titus pro českou a slovenskou armádu. Společnost Tatra představila vozidlo v roce 2015 a vyrobila několik prototypů, které zkoušela v Česku, v Albánii, ve Spojených arabských emirátech, ve Francii nebo na Blízkém východě. Vozidlo získalo v roce 2015 cenu Zlatý IDET.

Technické parametry.

Titus měří na délku 7,72 m a na šířku 2,55 m, výška činí 2,73 m a světlá výška je nastavitelná v rozmezí 0,29 až 0,49 m. Hmotnost dosahuje nejméně 17 t, v bojové pohotovosti 23 t, maximálně pak 27 t. Motor o síle 500 koní má automatickou převodovku a vozidlo dosáhne rychlosti 110 km/h s dojezdem 700 km. Titus má vzduchové bubnové brzdy. Vozidlo zvládne vyjet sklon 60 procent, boční náklon 30 procent a projede vodou o hloubce 1,2 m.

Podvozek.

Na třínápravový podvozek byla použita klasická koncepce Tatra. Má centrální rouru s kyvnými polonápravami a vzduchovým odpružením. První a třetí náprava je řízená, díky čemuž má vozidlo dobrý průměr otáčení 13 m. Právě díky tomu se hodí i do městské zástavby. Rozvor mezi první a druhou a druhou a třetí nápravou je stejný.  Vozidlo má pohon všech kol. Na silnici jede vozidlo s pohonem 6x4, v terénu je možnost přepnout na 6x6. Nápravové i mezinápravové diferenciály jsou vybaveny uzávěrkami. Dvacetipalcové pneumatiky mají dojezdové vložky pro jízdu s defektem a systém centrálního dohušťování.

Vojenské parametry.

Titus má důkladnou balistickou ochranu, měl by být schopen odolat náloži o síle 150 kg TNT. V závislosti na verzi dosahuje balistická odolnost úrovně 2, 3 nebo 4 dle normy STANAG 4569. Základní provedení protiminovové ochrany je na úrovni 4a/3b, kterou je možné zvýšit na 4a/4b. Základní hlídková verze (odolnost úrovně 2) dosahuje hmotnosti kolem 19 t, zatímco obrněný transportér (odolnost úrovně 3) váží cca 22 t.  Vůz disponuje denním, nočním a periskopovým viděním, rušičkami, detektory střel a systémem Nexter Nerva LG Robot, který umožňuje jeho provoz bez posádky. Výzbroj může tvořit dálkově ovládaná zbraňová stanice se zbraní ráže 7,62 až 40 mm nad přední částí kabiny vlevo od podélné osy vozidla a až dva manuálně ovládané kulomety lafetované u průlezů v zadní části kabiny.

Varianty.

Vozidlo je navrženo pro přepravu 3+10 nebo 2+12 lidí, počítá se ale také s verzí samohybného 120mm minometu, velitelského stanoviště, ambulance, předsunutého průzkumu, robotického vozidla nebo servisního vozidla.

Výroba.

Vozidlo se vyrábí v Česku pro zákazníky Tatry a ve Francii pro zákazníky Nexteru.

Uživatelé.

Titus používá zásahová jednotka francouzské policie RAID za účelem zvýšení ochrany policistů při protiteroristických operacích, zejména proti střelbě z útočných pušek AK-47 nebo výbuchům nástražných zařízení.  O automobil má zájem české ministerstvo obrany, které hodlá objednat až tři sta vozidel za až 20 mld. Kč v několika vlnách mezi lety 2019 a 2023. V první fázi jde o 62 kusů.

Nexter Titus (psáno též TITUS – "Tactical Infantry Transport and Utility System") je obrněné kolové vozidlo se znakem náprav 6×6, které vyvinula francouzská společnost Nexter Systems s využitím podvozku české automobilky Tatra Trucks.<ref name="ATM 4/2016"><ref name="ATM 11/2013"> Vozidlo má široký rozsah použití, především pak jako obrněný transportér nebo hlídkové vozidlo.

Der Nexter Titus (oft nur TITUS, ein Akronym aus "Tactical Infantry Transport & Utility System") ist ein Transportpanzer aus französisch-tschechischer Produktion. Der allradgetriebene Radpanzer (6×6) wird bei den tschechischen Streitkräften verwendet.


Historie.

První písemná zmínka o vsi pochází z roku 1591, ačkoli vznikla pravděpodobně mnohem dříve. Leží totiž v blízkosti bývalé Haberské stezky, obchodní trasy spojující Kolín a Jihlavu, a právě proto je možné se domnívat, že historie obce zasahuje do doby starší než 16. století.  Oblast severně od Havlíčkova Brodu vlastnili na konci 16. století Trčkové z Lípy, kteří Olešnou (spadající pod panství Světlá nad Sázavou) drželi až do roku 1634, kdy byl jejich majetek zabaven císařem Ferdinandem II. Olešná byla oddělena od světelského panství a vyčleněna společně s okolními obcemi pod nové panství Habry, které získal císařský generál Reinhard z Walmerode. Jeho syn část statku (Olešnou, Horní a Dolní Krupou) prodal v roce 1651 Janu Menclovi z Bernfeldu, ten zase Hendrychovi mladšímu z Levenfelsu, od nějž statek získala dcera, která si ho odnesla jako věno při sňatku s členem rodu Senovců z Ungervertu. Tento rod pak Olešnou držel až do roku 1830, po zrušení panství v roce 1848 se obec stala součástí okresu Německý Brod.  I přes rozsáhlou rekatolizaci po třicetileté válce se v Olešné tajně udrželo evangelické vyznání, k němuž se zdejší obyvatelé přihlásili za josefínských reforem na konci 18. století. V obci tak vedle sebe žili katolíci a evangelíci – na rozdíl od jiných obcí ve shodě, nedocházelo k vzájemnému napadání a nevraživosti. Tato shoda se v obci projevovala i po I. světové válce, kdy zdejší zemědělci založili sdružení soukromníků, které například postavilo ve spodní části obce lihovar, byla s jeho pomocí provedena elektrifikace, zaveden vodovod a podobně.  V průběhu německé okupace za II. světové války se v okolí Olešné hojně vyskytovaly partyzánské skupiny, neboť se u obce nacházelo německé cvičné letiště. Tyto skupiny se usazovaly na samotách kolem obce, především na Krátech mezi Olešnou a Horní Krupou. Jinak válka Olešnou příliš nepoznamenala, až v květnu 1945 došlo ke dvěma významnějším událostem. 6. května projížděli obcí Němci, kteří začali střílet do vyvěšených československých vlajek, a 9. května tudy prchal transport Němců, na který kdosi vystřelil, což mělo za následek šarvátku, při které zemřelo 20 Němců a několik ruských vojáků. Ti všichni byli pohřbeni v okolí Olešné, především mezi Olešnou a Skuhrovem.  Největší ránou pro obec nebyly obě světové války, ale kolektivizace, která probíhala v 50. letech. Olešenští se dlouho bránili vzniku jednotného zemědělského družstva v obci, protože zde byla řada větších i menších sedláků. Nakonec v roce 1957 k založení družstva přece jen došlo a jednotliví sedláci byli přesvědčováni, aby do něj vstoupili. Když se to příliš nedařilo a družstvo mělo špatné hospodářské výsledky, začalo docházet k dodnes nevysvětleným požárům hospodářských budov ve vsi. To vedlo k odsouzení osob, které se komunistickému režimu nehodily. Protože padly vysoké tresty, další kolektivizace proběhla již v klidu a bez protestů. V současnosti družstvo v Olešné hospodaří pod správou společnosti Solmilk, je v něm zaměstnána velká část zdejších obyvatel.

Pamětihodnosti.

V centru obce se nachází nově opravená kaple zasvěcená svatému Floriánovi, patronu hasičů. U silnice č. I/38 je pak umístěna druhá kaple. V katastru obce najdeme několik křížů, vystavěných především v druhé polovině 19. a na počátku 20. století.

Olešná () je obec v okrese Havlíčkův Brod v Kraji Vysočina. Žije zde obyvatel. Obec se nachází 10 kilometrů severně od okresního města Havlíčkův Brod. Název obce (lidově Volešná) se odvozuje od olší, stromů, které bývaly v této lokalitě obvyklé.

Olešná (deutsch "Woleschna") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer nördlich des Stadtzentrums von Havlíčkův Brod und gehört zum Okres Havlíčkův Brod.


Mládí.

Narodil se v rodině finského vlastence, který původní švédské rodinné jméno Johansson změnil na Airo. Za první světové války uprchl do Německa a byl trénován jako důstojník tzv. finských myslivců.

Kariéra v armádě.

Během občanské války ve Finsku sloužil jako dělostřelec u Bílé gardy a zúčastnil se bojů o Viipuri. Do konce války dosáhl hodnosti poručíka. Poté studoval na dělostřelecké škole v Lappeenrantě a poté byl vyslán na francouzskou vojenskou akademii ("École militaire"). Po jejím úspěšném absolvování byl přijat na prestižní školu "École Supérieure de Guerre", kterou opustil v hodnosti kapitána.  Nový stát s tvořící se armádou byl ideálním prostředím pro nadaného důstojníka Airova formátu, takže rychle stoupal po hodnostním žebříčku. V roce 1933 byl již plukovníkem a sekretářem Rady obrany země, kde začala jeho úzká spolupráce s maršálem Mannerheimem. Na počátku zimní války Mannerheim povýšil Aira na generálmajora a jmenoval jej vrchním ubytovatelem. O dva roky později jej povýšil na generálporučíka. 18. listopadu 1944 mu pak udělil nejvyšší finské vojenské vyznamenání, Mannerheimův kříž. V letech 1944-1949 byl náčelníkem generálního štábu, ovšem od zatčení v roce 1946 už jen formálně.  Airo se v průběhu války zdržoval na vrchním velitelství v Mikkeli, které opouštěl jen velmi vzácně. Byl odpovědný za operační plánování a je mu připisován výrok: „"Maršál vede válku, ale já řídím bitvy!"“ Hodnocení jeho práce se v drobnostech liší, ale obecně je brána jako vysoce kvalitní (výjimku představuje značně kritický pohled generála Heinrichse, který ovšem může hodně vycházet z rivality a osobních neshod těchto dvou mužů vzájemně soupeřících na špici armádního velení).

Po válce.

Po ukončení pokračovací války se Airo, který se velmi obával komunistického puče, podílel na vytváření tajných skladů zbraní, které pocházely z armádní výzbroje či válečné kořisti. Sklady měly sloužit k vyzbrojení loajálních obyvatel v případě, že by se komunisté pokusili o převrat. Tato činnost byla samozřejmě ilegální a když ji komunisty ovládané složky tajné policie odhalily, byl na nátlak SSSR zatčen a bez soudu téměř 3 roky (1946-1949) vězněn. Prezident Juho Kusti Paasikivi jej poté propustil z vězení, ale zbavil jej velení a pozice v armádě (se speciálním povolením nosit i přes to uniformu).  Protože byl Airo velmi skoupý na zmínky o své činnosti za války a po ní, získal přezdívku "mlčící generál". Jako jeden z mála vysokých vojenských důstojníků bojujících ve finských válkách po sobě nezanechal žádné paměti, pouze stručnou knihu "Puolustustaisteluni" (Mé obranné akce), která obsahuje i jeho pohled na aféru s ukrýváním zbraní.  V pozdějších letech svého života byl poslancem za Národní koalici ("Kansallinen Kokoomus"). V roce 1982 jej prezident Koivisto vyznamenal Řádem Bílé růže. Zemřel v roce 1985 doma na své farmě.

Generál Aksel Fredrik Airo (do roku 1906 A. F. Johansson, 14. února 1898 Turku – 9. května 1985) byl finský generálporučík a hlavní strategický plánovač finských vojenských operací během zimní a pokračovací války. Fakticky byl druhý nejvyšší velitel finské armády pod maršálem Mannerheimem. V prosinci 2004 jej hlasy posluchačů YLE vynesly do stovky největších Finů, dělil se o 96. a 97. místo s Lauri Ylönenem.

Aksel Fredrik Airo (* 14. Februar 1898 in Turku; † 9. Mai 1985 in Heinola) war ein finnischer Generalleutnant des Heeres und Politiker der Nationalen Sammlungspartei "(Kansallinen Kokoomus)", der unter anderem zwischen 1944 und 1949 Chef des Generalstabes sowie von 1958 bis 1966 Mitglied des Reichstages war.


Poloha.

Šerák a jeho rozsochy tvoří severní zakončení hlavního jesenického hřebene. Na západě svahy Šeráku spadají přes Mračnou horu a sedlo Čerňava do Ramzovského sedla, které odděluje Hrubý Jeseník od Rychlebských hor, na východě do širokého údolí Bělé. Na jihu pokračuje hlavní jesenický hřeben Keprníkem a dále na Červenohorské sedlo. Na severu svahy Šeráku příkře spadají do údolí Vražedného a Ramzovského potoka. Nad Vražedným potokem se tyčí Obří skály - zdaleka viditelný útvar ze staurolytických svorů.  Šerák leží na hlavním evropském rozvodí mezi Černým a Baltským mořem. Vražedný, Ramzovský, Javoříčský a Bystrý potok odvádějí vodu do Bělé a dále do Odry a Baltského moře. Řeka Branná, která pramení na jihozápadních svazích Šeráku odvádí své vody do Moravy a dále do Dunaje a Černého moře. Na úbočí pod sedlem Čerňava je studánka s pitnou vodou - Dobrá voda.

Turistika.

Nejjednodušší přístup je lanovkou z Ramzovského sedla, jejíž dolní stanice se nachází asi 500 m od vlakové zastávky Ramzová, kde staví přímé rychlíky z Jeseníka a Olomouce. Sedačková lanová dráha byla zprovozněna roku 1981 a její spodní část byla zrekonstruována v roce 1996 na dvousedačkovou lanovku. Ani ta už zde nestojí, od roku 2009 vede ve spodní části čtyřsedačková lanovka, rekonstrukcí prošel i úsek z přestupní stanice Čerňava nahoru, odkud vede od roku 2011 dvousedačková lanová dráha. Celkové převýšení lanové dráhy činí 550 m.  Ve vrcholové části stojí v nadmořské výšce 1330 m kamenná "chata Jiřího". Chata byla zbudována roku 1888 německým turistickým spolkem a pojmenovaná podle vratislavského arcibiskupa Jiřího Koppa. Roku 1896 vyhořela a roku 1926 byla rozšířena do současné podoby. V chatě se čepuje mj. pivo Šerák, světlý jedenáctistupňový ležák z pivovaru Holba v Hanušovicích  Šerák je přístupný po značených turistických cestách z několika směrů:

Lyžování.

Běžkaři mohou vyrazit na Šerák z Ostružné po jesenické lyžařské magistrále, která ze Šeráku pokračuje na Keprník a dále hlavním hřebenem na Vřesovou studánku. Tento úsek není strojově upravovaný a některé úseky jsou velmi exponované. U Vřesové studánky začíná strojově upravovaný úsek až na Červenohorské sedlo.  Ski Park Ramzová zahrnuje celkem 10 vleků, celková délka sjezdovek 9,6 km. K dispozici jsou sjezdovky všech stupňů obtížnosti (modrá, červená, černá). Výborné lyžařské podmínky panují zejména na sedle Čerňava.  Příkrý svah Šeráku se využívá i pro skialpinismus.

Šerák ( ) je 1351 m vysoká hora v Hrubém Jeseníku, na historické hranici Moravy a Slezska. Spolu se sousedním Keprníkem je součástí Národní přírodní rezervace Šerák-Keprník a také širšího území CHKO Jeseníky.

Der Šerák (deutsch "Hochschar", 1351 m n.m.) ist ein Berg im Altvatergebirge, gelegen an der historischen Grenze zwischen Mähren und Schlesien. Zusammen mit der benachbarten Kepernik ("Keprník", deutsch auch: Glaserberg) ist er Teil des Nationalen Wildschutzgebietes Šerak-Keprník und des Schutzgebiets (CHKO) Jeseníky. Auf einer Höhe von 1330 m steht die Georgschutzhütte (Chata Jiřího).