Vymezení pojmu rakouská literatura.

Jak je naznačeno výše, rozsah pojmu "rakouská literatura" může být pro jednotlivé mluvčí velmi rozdílný. Ve svém nejširším pojetí může rakouská literatura zahrnovat nejen autorky a autory původem rakouské, ale také ty, kteří na území současného Rakouska nežili, příp. žili jen krátce, ale byli ve své tvorbě zcela zjevně ovlivněni kulturním a politickým vývojem v monarchii. K těmto autorům by patřili např. zástupci tzv. pražské německé (Paul Leppin, Max Brod, Franz Werfel a další) nebo moravské německé literatury. Zatímco někteří z těchto autorů se orientovali spíše na bližší Německo, jiní, mezi nimi již jmenovaný Franz Werfel, měli později výrazněji blíže k Rakousku.  Pojem rakouská literatura dále přirozeně zahrnuje autorky a autory původem z Rakouska, kteří však z nějakého důvodu Rakousko opustili a upřednostnili život v zahraničí. K těmto autorkám a autorům by mj. patřili Ingeborg Bachmannová (Itálie), Peter Handke (Francie) či Norbert Gstrein (Německo).  Protipól k nim tvoří nemalá skupina autorek a autorů, kteří se sice nenarodili v Rakousku, ale později se do něj z nejrůznějších důvodů přestěhovali a rakouská kulturní a politická scéna je výrazně formovala. Příkladem by tu mohli být spisovatelé Daniel Kehlmann (Německo) a Doron Rabinovici (Izrael) či autorky Julya Rabinowich (Sovětský svaz) a Ann Cotten (Spojené státy).  Specifickou skupinu rakouských literátek a literátů tvoří korutanští Slovinci, jejichž mateřským a často též tvůrčím jazykem je primárně slovinština. Nejvýraznějšími hlasy slovinské menšiny jsou Florjan Lipuš a Maja Haderlapová.  Na počátku 21. století se vymezení literatury dle národnosti či bydliště autora zdá bolestivě nedostačující a limitující současně. Německy hovořící autorky a autoři často prezentují své knihy napříč německy hovořícími zeměmi, přebírají ocenění a stipendia bez ohledu na svou původní vlast, německé nakladatelské domy vydávají rakouské autorky a autory a rakouská nakladatelství zase spisovatelky a spisovatele původem německé apod. Určujícím není často ani téma. Příkladem za všechny může být rakouský spisovatel Josef Haslinger, který dlouhá léta vyučuje tvůrčí psaní v Lipsku, je předsedou německého PEN klubu a ve svých knihách se věnuje mj. tématům z litevské ("Das Vaterspiel") a české historie ("Jáchymov").

Od počátků do konce 18. století.

Do 18. století rakouská literatura neexistovala a byla součástí německé literatury, vůči které neprojevovala žádná specifika a lze říci, že podléhala stejným kulturním i politickým vlivům. V 18. století se začala projevovat specifičnost rakouského prostředí. Oproti německé literatuře se i v tomto období objevuje spíše minimum rozdílů, které se později prohlubovaly. Rakouská literatura tak získala charakteristický ráz, který byl zapříčiněn především jiným politickým vývojem a vztahem ke katolické církvi.  Rozdíly proti německé literatuře se začaly projevovat nejprve v divadelní tvorbě, kde došlo k návaznosti na místní lidovou tvorbu a drama výmarské klasiky (Ferdinand Raimund, Franz Grillparzer).

19. století.

Na konci 18. století se začala formovat tzv. vídeňská fraška. Tu v 19. století rozvinuli především Ferdinand Raimund a Johann Nepomuk Nestroy.  Rakouský romantismus byl ve srovnání s německým výrazně kritičtější a odbojnější. V tom se spíše přiblížil evropskému romantismu. Tento fakt byl ovlivněn zaměřením na Metternichovu politiku, což zároveň vedlo k exilu některých spisovatelů (Hieronymus Lorm).  Výrazným představitelem dramatu této doby byl Anastasius Grün, který patřil k odbojné části rakouského romantismu.  Po roce 1848 resp. po roce 1868 zesílil tlak jiných národností na rakouskou monarchii, což se promítlo i do literatury. Vliv těchto především slovanských autorů se nejvíce odrazil v realismu, který tak získal nejen nové podněty, ale zároveň byl oslaben jazykovými boji, které s oslabováním ekonomického a politického vlivu Rakouska, přerůstaly v určitou stagnaci literatury, či lépe řečeno v rezignaci nad stavem literatury.  Nejvýraznější představitelkou rakouského realismu byla Marie von Ebner-Eschenbachová, Jakob Julius David, který někdy bývá řazen k naturalismu, který se plně projevil např. v díle Ludwiga Anzengrubera.  Kolem roku 1900 do rakouské literatury pronikla celá řada nových uměleckých směrů. Nejvíce v této době ovlivnil literaturu impresionismus (Peter Altenberg) a symbolismus. Z německého prostředí se velice silně projevil i expresionismus. Nejvýraznějšími osobnostmi tohoto období byli Arthur Schnitzler a Hugo von Hofmannsthal. Schnitzler je autorem řady dramat ("Anatol", "Milkování", "Rej" a další) a kratších próz (např. "Snová novela"), kromě toho si dlouhá léta vedl detailní deník.

Od rozpadu monarchie po druhou světovou válku.

Po první světové válce se ústředním tématem rakouské literatury stal rozpad rakouské monarchie, kde se většinově projevilo nostalgické vzpomínání a záporné hodnocení tohoto rozpadu (Stefan Zweig, Karl Kraus, Robert Musil, Alexander Lernet-Holenia. Mezi nejvýraznější osobnosti rakouské literatury patřil i Heimito von Doderer, který se otázkou rozpadu monarchie příliš nezabýval.  Po nástupu nacismu v Německu (1933) se mnoho tehdejších rakouských spisovatelů angažovalo v jeho prospěch, což ostatně vycházelo ze stavu v jakém byla tehdejší rakouská společnost (např. Bruno Brehm, Karl Hans Strobl). Druhá část spisovatelů nacismus s fašismus povětšinou z levicovových pozic odmítala (např. Stefan Zweig, Felix Braun). Tito spisovatelé pak odcházeli do exilu, kde se zpravidla zapojovali do různých antifašistických spolků.

Od konce války po pád železné opony.

Po druhé světové válce se větší část exilových spisovatelů vrátila (např. Felix Braun, Franz Theodor Csokor), přesto jejich vliv postupně slábl. Do popředí se totiž dostala nová generace, která založila tzv. vídeňskou skupinu, kteří programově odmítli tradice a založili svá díla na provokaci (Ernst Jandl, Friederike Mayröckerová).  Dalším důležitým centrem rakouské poválečné literatury se stal časopis "Manuskripte", kolem kterého se soustředila rakouská avantgarda.  S celosvětovým nástupem postmoderny se i v Rakousku prosadil tento styl, zejména v próze Christopha Ransmayra ("Poslední svět").

Od roku 1989.

Politická a společenská situace.

Rok 1989 představuje v mnoha ohledech počátek nové epochy evropských dějin. S pádem „železné opony“ se mění i politické postavení Rakouska. Z neutrální republiky, jejíž hranice představovaly třecí zóny mezi Západem a Východem, resp. mezi zeměmi Varšavské smlouvy a členy NATO, se postupně stává jeden ze středobodů nové Evropy. Roku 1995 přistupuje Rakousko k Evropské unii a na přelomu tisíciletí podobně jako další země zavádí společnou evropskou měnu - euro. Nejpozději s rozpadem Jugoslávie a přístupem bývalých socialistických států včetně České republiky k EU (2004) se celá politická mapa Evropy zásadně mění.  Ruku v ruce s vývojem v zahraničí dochází i k výrazným změnám skladby obyvatelstva v samotném Rakousku. Příliv cizinců se na domácí politické scéně stává vděčným terčem kritiky silně pravicově orientovaných strany, zejména pak Svobodné strany Rakouska (FPÖ), které se daří získat na svou stranu zejména konzervativnější voliče. Roku 1999 se FPÖ stává součástí vládní koalice a zůstává v ní až do poloviny prvního desetiletí, kdy je vytlačena sociálními demokraty.

Esejistika.

Neklidná politická situace v zemi svědčí zejména žánru politického komentáře a esejistice. Už roku 1987 vychází významný „esej o Rakousku“ Josefa Haslingera (*1955) nazvaný'(č. "Politika pocitů"), na nějž záhy navazují práce Karl-Markuse Gauße (*1954) a Roberta Menasseho (*1954). Druhý jmenovaný mj. označuje ve své stejnojmenné sbírce esejů Rakousko za „zemi bez vlastností“ (1992, něm. ').

Drama.

V oblasti dramatické tvorby přežívá v Rakousku i v 90. let avantgardistický přístup, a to zejména v díle Marlene Streeruwitzové (*1950) a Wernera Schwaba (1958–1994).  Už první divadelní hry feministicky orientované a politicky angažované Marlene Streeruwitzové dávají tušit, na která témata autorka cílí: kritika pozdně kapitalistické společnosti, kritika mužské nadvlády nad světem a v neposlední řadě snaha o prolomení divadelní, ale i společenské iluze, to jsou ingredience, které lze vystopovat už v jejím debutu "Waikiki-Beach" (1992) či pozdější hře "New York, New York" (1993). Od poloviny 90. let se autorka navíc věnuje i románové tvorbě.  Také Werner Schwab, rodák ze Štýrského Hradce, který vyrůstal s matkou-samoživitelkou v chudých podmínkách, po neúspěšném studiu sochařství se živil mj. jako dřevorubec a roku 1994 zemřel na otravu alkoholem, si nikterak nebere servítky. Jeho „fekální dramata“ se mj. zabývají sexualitou, tělesností či kanibalismem, kromě toho se však vyznačují i velmi svébytným jazykem, kritiky překřtěným na „schwabštinu“. Jedním z reprezentativních dílů autora jsou "" (č. "Prezidentky").  Významným představitelem mladé generace rakouských dramatiků je Ewald Palmetshofer (*1978), z jehož her zmiňme alespoň do češtiny přeložené tituly'(2007, č. "hamlet je mrtev. bez tíže") či'(2009, č. "faust má hlad a zaskočila mu grétka").

Odkazy.

Externí odkazy.

Rakouské literární instituce Články o rakouské literatuře Další odkazy

Rakouská literatura je součástí německy psané literatury. Tradičně je rakouská literatura chápána jako literatura, která vznikla a nadále vzniká na území zaniklé "dunajské monarchie" a dnešního Rakouska, zpravidla tedy psaná autorkami a autory pocházejícími z Rakouska nebo těmi, kteří na tomto území dlouhodobě žili, příp. stále žijí, třebaže Rakousko není jejich původní vlastí.

Die österreichische Literatur ist ein Teil der deutschsprachigen Literatur. Sie bezeichnet den Literaturbetrieb in der Republik Österreich beziehungsweise Werke österreichischer Autoren. Auch Schriftsteller der österreichischen Monarchie von vor November 1918 werden dazu gezählt, allerdings ist dabei die Abgrenzung zu anderen Literaturen schwierig.


Historie.

Zmínky o fenoménu sebenaplňující předpovědi se objevily v dílech psychologa Sigmunda Freuda, sociologa Williama I. Thomase (Thomasův teorém) a dokonce také u francouzského filozofa 17. století Pierre Gassendiho, který jako první uvedl konkrétní příklad tohoto fenoménu. Všiml si totiž, že lidé, kteří si nechávají předpovídat osud z hvězd, mají sklon tento osud naplňovat.  Za autora samotného konceptu sebenaplňující předpovědi je ale považován až sociolog Robert K. Merton, který formuloval jeho struktury a následky (Merton používá označení „sebenaplňující se proroctví“ – „self-fulfilling prophecy“).

Robert King Merton.

V druhém rozšířeném vydání své knihy Social Theory and Social Structure (1957) Merton uvádí, že tento ""fenomén vzniká, když nesprávná definice situace evokuje chování, které přeměňuje původní nesprávné koncepce na skutečné"".  To vyvolává zdánlivou představu o tom, že v následujícím sledu událostí měl prorok od samého počátku pravdu. Pozitivní či negativní proroctví vyvolává víru nebo deziluzi o tom, že situace, která nastala, je prohlášena za pravdu, přestože je od samého počátku nepravděpodobná. To nastává v případě, že víra dostatečně působí na lidi a jejich chování, které zapříčiní, že jejich reakce vyplní falešné proroctví.  Svou teorii opírá o Thomasův teorém, z něhož vyvozuje, že: ""lidé reagují nejen na objektivní charakteristiky situace, ale také — a někdy především, na význam, který pro ně tato situace má"." Jakmile daná situace dostane nějakou definici, následné chování je jím determinováno.  Sebenaplňující se proroctví („self-fulfilling prophecy“) podle Mertona slouží jako pomocník k pochopení například rasových předsudků: „Sebenaplňující se proroctví velkou měrou přispívá k vysvětlení dynamiky etnických a rasových konfliktů v dnešní Americe. O tom, že právě takový je případ přinejmenším vztahů mezi černochy a bělochy, se lze přesvědčit na patnácti stech stranách, jež čítá kniha Gunnara Myrdala Americké dilema“. Myrdal v knize z roku 1944 uvádí, že protějškem sebenaplňujícího proroctví je „sebevražedné proroctví“. To mění lidské chování oproti tomu, jaký by byl jeho průběh, kdyby nebylo proroctví vyřčeno, a to do té míry, že nedostane za pravdu. Vyřčením takového proroctví se zabrání jeho naplnění.

Příklady.

Robert K. Merton koncept aplikoval na reálné situace. Ve knize Studie ze sociologické teorie uvádí příklad krachu imaginární prosperující banky pod vedením Cartwrighta Millingvillea. Ačkoliv banka hospodaří zodpovědně a má dostatečné množství likvidity, jednoho dne se před ní utvoří fronta klientů žádajících vyplacení svých vkladů. Počet lidí před bankou neustále narůstá kvůli šířícím se nepodloženým pověstem o nesolventnosti banky. Taková situace vyvolá nevyhnutelnou insolvenci banky, ačkoli byla původně tato situace vzhledem k její prosperitě nepravděpodobná.  Zcela běžným příkladem je nervózní student před zkouškou, který je přesvědčený o svém budoucím neúspěchu u zkoušky. Pochopitelně neuspěje, protože stráví více času strachováním se než studiem.  Dále autor uvádí příklad války mezi dvěma národy. Lidé se domnívají, že válka je nevyhnutelná. Představitelé těchto dvou národů, pohánění tímto přesvědčením, se navzájem stále více odcizují a pohotově odpovídají na každý „útočný“ akt protistrany. Rozšiřuje se zbrojní potenciál, zvětšují se zásoby surovin a narůstá počet mužů ve zbrani, až nakonec očekávání války pomůže vytvořit skutečný konflikt.  Jiným příkladem užití sebenaplňujícího se proroctví je jeho aplikace na etnické a rasové předsudky. Merton uvádí příklad bělošského amerického odboráře ze severu země, podle nějž by černoši neměli být připuštěni do jeho odborového svazu. „Fakta“ mu totiž říkají, že černoši, kteří „přišli z průmyslově nerozvinutého Jihu, nebyli vychováni v odborářských tradicích a neznají umění kolektivního vyjednávání. Kvůli nízké životní úrovni přijmou i práci za nižší mzdu, než je obvykle, a jsou proto označování za „zrádce pracující třídy“ a „stávkokazy“. Odboráři však uniká, že „fakta“, která prosazuje, pomáhají vytvořit i řadu důsledků, které skutečně mnoha černochům ztěžují či přímo berou možnost vyhnout se roli stávkokaza. Nicméně, bližší rozbor naznačuje obrácený vztah – černoši se stávali stávkokazy, protože nebyli připuštěni do odborů (a nikoli obráceně).

Ctnosti vlastní skupiny a nectnosti cizí skupiny.

Dalším příkladem je Mertonovi legenda kolem Abrahama Lincolna, amerického prezidenta z 19. století. O Lincolnovi prý každý americký školák ví, že byl „šetrný, pracovitý, dychtivý poznání, ctižádostivý, oddaný právům obyčejného člověka a nadmíru úspěšný v postupu po žebříčku příležitostí – z té nejspodnější nádenické příčky se dostal do úctyhodných výšin obchodníka a právníka...“ Merton zde proti sobě staví americkou střední třídu, která měla mít tyto vlastnosti vysoko na svém hodnotovém žebříčku, a ty osoby a skupiny, které takové hodnoty podle všeho nemají. Nezdají-li se příslušníci jedné skupiny, např. černoši jiné, např. bělošské skupině dost vzdělaní, pak podle schématu (tzv. „středostavovského katalogu ctností a hříchů“) vznikají obvinění, že jeden je „horší“ než druhý. Na stejném principu dochází ke srovnání Abrahama Lincolna se židovským a japonským jedincem. Co je u Lincolna znakem pracovitosti, hospodárnosti a inteligence, je u příslušníků dvou „cizích“ skupin podbízivost, skrblení a prohnanost. Merton takové selektivní vnímání jedinců podle schématu / formule (zde etnicity či národnosti) řadí pod termín „morální alchymie“.

Deviantní identita jedince.

kniha "The Outsiders (1963)", Howard Saul Becker  Americký sociolog Howard S. Becker popisuje, jak se u člověka postupně vyvíjí deviantní identita: Jedinec je označen jako deviantní (primární deviace) a díky této nálepce na sebe pohlíží jako na odlišného od většinové společnosti. Označením se aktivují určité prvky osobnosti a deviantní kariéra se začne rozvíjet. Proces označení za deviantní osobu z pozice autority je nejdůležitějším krokem na cestě k tzv. sekundární deviaci.  Dalším krokem je přijetí deviantní nálepky společností: Ten potlačuje ostatní definice jedince (např. status kriminálníka je silnější než status rodiče, souseda, přítele atd.). Také ostatní na osobu nazírají skrze tento dominantní status a mají tendenci předpokládat, že jedinec vlastní i negativní vlastnosti, které jsou s tímto označením obvykle spojené. Vzhledem k tomu, že identita jedince je odvozena převážně z pohledu ostatních, má jedinec tendenci pohlížet na sebe skrze své deviantní označení. To může produkovat sebenaplňující se proroctví.  Kruh sebenaplňujících se proroctví lze prolomit, jestliže jedinec opustí počáteční definici situace, která uvedla tento kruh do pohybu. Je třeba zpochybnit původní domněnku a prosadit novou definici situace. Teprve potom přestane přesvědčení vytvářet realitu.

Experimenty.

Očekávání učitelů.

Učitelé ve škole dostali (náhodou zaslechli) tipy na obzvlášť šikovné děti, které ale byly úplně průměrnými a normálními žáky. Za rok se těmto dětem výrazně zlepšil prospěch. Ze skrytých záznamů experimentátoři zjistili, že se učitelé chovali k vybraným dětem jinak – častěji je vyvolávali, více je chválili apod.

Chytré myši.

Studenti měli naučit chodit krysy bludištěm. Dozvěděli se, že zvířata pochází ze dvou různých populací – „chytré“ a „hloupé“. V reálu byly krysy rovnoměrně rozděleny do dvou smíšených skupin, což ale studenti nevěděli. Krysy, které pokládali za chytré, se naučily projít bludištěm mnohem rychleji, protože s nimi studenti komunikovali mnohem intenzivněji než s těmi, které považovali za hloupé.

Reálné projevy.

Rating.

Ekonomický rating používají především investoři, emitenti, investiční banky, makléři a státní instituce. Rating je ovšem pouhý odhad, a i když je třeba podložen daty z minulosti, finančnické varování praví, že "zisky minulé nejsou zárukou zisků budoucích".  V souvislosti s finanční krizí v roce 2008 byla hodnota ratingů velmi zpochybněna: Agentury byly kritizovány především za to, že udělovaly nejvyšší ratingy i instrumentům, které těchto kvalit nedosahovaly. Další kritika poukazuje na to, že agentury nepřistupují ke všem hodnoceným společnostem zcela nezávisle a nezahrnují do hodnocení všechna známá rizika. Rating zpětně působí na hodnocený subjekt: Snížení ratingu jeho situaci na trhu obecně zhorší.

Předvolební průzkumy.

Jsou vnímány jako mocný nástroj pro ovlivňování veřejného mínění. Utváří se z nich společenská atmosféra a představy o síle a šanci na úspěch jednotlivých stran. Lidé podle nich podléhají přirozené touze být s vítězem či neztratit svůj hlas tím, že ho hodí někomu, kdo nemá šanci přeskočit pětiprocentní hranici potřebnou pro vstup do poslanecké sněmovny. Nebo se naopak při nerozhodnosti mezi více stranami mohou nechat unést k podpoře té strany, u níž mají pocit, že by jí svým hlasem mohli pomoci.

Sebenaplňující předpověď (též sebenaplňující se proroctví, Golemův efekt, Rosenthalův efekt, Pygmalion efekt) je fenomén, kde očekávání budoucích událostí vede k chování, které zapříčiní, že se daná skutečnost opravdu stane. Vztahuje se jak k přístupu člověka k sobě samému, tak k hodnocení jiných osob, očekávání událostí atd.

Eine selbsterfüllende Prophezeiung (engl. self-fulfilling prophecy) ist eine Vorhersage, die ihre Erfüllung selbst bewirkt. Eine Information über eine mögliche Zukunft hat also einen entscheidenden Einfluss und ist die wesentliche Ursache dafür, dass diese Zukunft auch eintritt.


Biografie.

Marie Eleonora se narodila jako třetí dítě/druhá dcera z osmi potomků braniborského kurfiřta Jana Zikmunda a jeho manželky Anny Pruské.

Manželství.

Od útlého věku byla zaslíbena mladému švédskému králi Gustavu II. Adolfovi. Královna vdova Kristina Holštýnsko-Gottorpská hledala jako nevěstu pro svého syna protestantskou princeznu s cílem posílit Švédsko, především proti hrozbě ze strany polského krále, který se chystal Švédsko anektovat. Gustav Adolf jel do Německa v roce 1618 a 1620, kdy dostal od princezny souhlas ke sňatku.  Se zásnubami byly spojeny vážné potíže. Bratr Marie Eleonory, princ Jiří Vilém, který v roce 1619 nahradil svého otce na braniborském panovnickém stolci, nechtěl dát ke svatbě souhlas, neboť se obával roztržky ve vztazích se sousedním Polskem. Princezna Anna, matka Marie Eleonory, rozhodla odvézt ji do Wismaru, kde byla předána švédské družině.  Svatba Gustava Adolfa a Marie Eleonory se konala ve Stockholmu 25. listopadu roku 1620. O tři dny později, 28. listopadu, byla Marie Eleonora korunována královnou.  Od počátku projevovala Maie Eleonora silnou náklonnost a lásku svému manželovi a trpěla jeho neustálými vojenskými výpravami do zahraničí. Zajímala se o architekturu a hudbu, sdílíc tyto zájmy se svým manželem. Její záliba v umění i sklon k nadměrnému luxusu byly ovšem pro království velmi nákladné a znamenaly pro něj značnou zátěž.

Potomci.

Královna měla problémy udržet těhotenství. Po prvním těhotenství, jež skončilo v několika měsících potratem dcery, porodila v roce 1623 dceru Kristinu Augustu, jež však dalšího roku zemřela, v roce 1625 přišel na svět mrtvě narozený syn a konečně 7. prosince roku 1626 se narodil jediný přeživší potomek, dcera  Při tažení Gustava II. Adolfa do třicetileté války se v roce 1631 královna rozhodla doprovázet ho do Německa, kde si Mohuči zřídila svůj dvůr. Při pobytu v tomto městě se dozvěděla zlou zprávu o smrti Gustava Adolfa, který padl 6. listopadu roku 1632 v bitvě u Lützenu.

Královna vdova.

Ostatky krále byly převezeny do Švédska v roce 1633 a vztahy mezi královnou vdovou a vládou začaly skřípat. Marie Eleonora v silné depresi, jež měla za následek iracionální jednání, odmítla odloučit se od těla svého manžela a několik měsíců zdržovala pohřeb. Když nakonec mohl být král pochován, vdova trávila mnoho času u hrobu.  Vláda se obávala, že emoční nestabilita Marie Eleonory bude mít vliv na mladou královnu Kristinu, a proto kancléř Axel Oxenstierna v roce 1636 rozhodl odloučit dítě od matky.  Jako královna vdova se Marie Eleonora usadila na zámku Gripsholm. Nákladný život, který vedla, vyvolal pohoršení vlády. To ve spojení s nedůvěrou v její povahu mělo za následek napjaté vztahy a další pobyt královny vdovy ve Švédsku se stal neudržitelným. Zamýšlela vrátit se do rodného Pruska, ale švédská vláda odmítla dát k tomu svolení, neboť její bratr, braniborský markrabě byl nepřítelem Švédska. Tehdy Marie Eleonora vstoupila v jednání s vládou dánského krále Kristiána IV. a rozhodla se prchnout z Gripsholmu v přestrojení za venkovanku. Po odjezdu z vesnice Trosa nastoupila na loďku, jež převezla na ostrov Gotland, kde ji vyzvedla dánská válečná loď a odvezla do Dánska.  Dánsko se stalo jejím trvalým místem pobytu; ve Švédsku byl její odchod pro nepřátelství mezi oběma zeměmi považován za zradu. Při mírové smlouvě mezi Švédskem a Braniborskem v roce 1641 vévoda Fridrich Vilém I. Braniborský, synovec Marie Eleonory, souhlasil s jejím pobytem v Prusku a Švédsko rozhodlo udělit jí důchod. V roce 1643 Marie Eleonora opustila Dánsko a odjela do Pruska, kde strávila pět let. V roce 1648 se mohla vrátit do Švédska a být svědkem korunovace své dcery Kristiny. Podle Kristinina nařízení jí byl přidělen zámek Nyköping jako sídlo. Zde přijala v roce 1654 nečekanou návštěvnu své dcery, když Kristina zřeknuvši se trůnu opustila zemi. Po této nešťastné události trávila Marie Eleonora svůj život v osamění. Její životní náklady byly zabezpečeny novým králem Karlem X. Gustavem až do její smrti, ke které došlo 18. března roku 1655 ve Stockholmu.  Její ostatky byly pohřbeny v kostele v Riddarholmen, v místě posledního odpočinku švédských králů, po boku jejího manžela Gustava II. Adolfa.

Marie Eleonora Braniborská (11. listopadu 1599, Königsberg, dnešní Kaliningrad – 18. května 1655, Stockholm) byla rodem braniborská princezna z dynastie Hohenzollernů a jako manželka švédského krále Gustava II. Adolfa od roku 1633 švédská královna a matka švédské královny Kristiny I.

Maria Eleonora von Brandenburg (* 11. November 1599 in Königsberg; † 28. März 1655 in Stockholm) war eine Prinzessin von Brandenburg und durch Heirat Königin von Schweden.


Vývoj pojmu.

Pozitivní německá Sonderweg.

Pojem Sonderweg začali němečtí historici v souvislosti s dějinami Německa užívat v průběhu 19. století, kdy se nově sjednocené a sebevědomě vystupující Německé císařství chtělo odlišit od "dekadentních a neefektivních" demokratických vlád ve Francii a Spojeném království a rovněž od "zaostalého" Ruska. Snaha o vymezení se proti západu i východu byla pro toto období v německém prostředí typická. Němečtí konzervativci hovořili o zlaté střední cestě a svou jedinečnost viděli v tom, že císařství převzalo jako stát iniciativu při zavádění sociálních reforem. Většina historiků v Německu byla přesvědčena o existenci pozitivního německého vývoje. Přednosti byly hledány v neparlamentním charakteru německé konstituční monarchie, v tradičně efektivní byrokracii a přísné společenské hierarchii. První zpochybňování pozitivní specifičnosti německé cesty přinesla katastrofická první světová válka a následné rozčarování německé společnosti po vzniku Výmarské republiky. Tehdejšími kritiky byli kupříkladu sociolog a teolog Ernst Troeltsch či historik Otto Hintze. Větší vlnu pochybovačů o německé pozitivní Sonderweg se objevila za druhé světové války, kdy proti tomuto konceptu pochopitelně vystoupili především zahraniční historici a němečtí antifašističtí spisovatelé, kteří před nacistickým režimem uprchli do emigrace. Přesto však za války v oficiální německé historiografii pozitivní užití pojmu Sonderweg zesílilo a dominovalo. Krach konceptu Sonderweg jako jedinečné německé pozitivní cesty přišel teprve se zkázou Třetí říše a s „objevením“ zločinů nacistického režimu.

Termín Sonderweg po druhé světové válce.

Již bezprostředně po skončení války a silněji pak v 60. letech, kdy v Německu nastoupila nová generace historiků, známá kvůli hlavnímu působišti na universitě v Bielefeldu jako tzv. Bielefeldská škola, došlo k radikálnímu proměně významu tohoto termínu. Pojem německá "zvláštní cesta" začal být spojován hlavně s politickými dějinami a dostal u autorů jako Fritz Fischer či Hans Ulrich Wehler veskrze negativní zabarvení. Negativně začala být Sonderweg pochopitelně vnímána především proto, že ji historikové nově označovali za důvod, kvůli kterému Němci nepřijali demokracii Výmarské republiky a dobrovolně svěřili svůj osud do rukou nacistů.  Zastánci teorie o negativní Sonderweg věřili, že německý vývoj předurčilo pozdní sjednocení Německa, opožděný vznik moderního národa, neúspěch německých revolucí v 19. století a z toho pramenící slabá pozice liberalismu v zemi, velká závislost občanů na státu a bezmezná poslušnost obyvatel vůči státní autoritě. Tyto německé zvláštnosti měly mít své základy ještě v období Pruska, kdy zemi vládla úřednická kasta napojená na autoritativní státní zřízení. Němečtí historici operující s pojmem Sonderweg hovořili o odklonění se Německa od „normálního vývoje“ charakteristického pro západní Evropu. Výše zmíněné důvody podpořené negativním nacionalismem a hospodářskou krizí měly vést k masové podpoře nacistické strany.  Ještě radikálnější závěry v poválečném období zastávali někteří zahraniční autoři, kteří "špatnost" a "vychýlenost" německé zvláštní cesty spatřovali již v militarismu Bismarckovy doby, revoluci roku 1848, expanzivní politice Fridricha Velikého nebo až u protestanství a Martina Luthera.

Kritika užívání termínu.

V Německu čelilo pojetí vlastních dějin jako Sonderweg od 70. let rostoucí kritice. Debata o problematice německé zvláštní cesty se tehdy propletla s historiografickým sporem známým jako Historikerstreit, kdy se část německých historiků v Západním Německu pokoušela srovnat holokaust a koncentrační tábory Hitlerovi Třetí říše s gulagy a pogromy Stalinova Sovětského svazu. Zastánci tohoto srovnání odmítali termín Sonderweg jako příliš konzervativní a partikulární přístup k německé historii. Za odpůrce pojmu Sonderweg můžeme pokládat historiky Andrease Hillgrubera, Klause Hildebranda, Rainera Zitelmanna, Hagena Schulze, Michaela Stürmera či Ernsta Nolteho. V polovině 80. let prosluli kritikou pojmu Sonderweg britští marxističtí historikové Geoff Eley a David Blackbourn.

Současnost.

Dnes je v německé historiografii termín Sonderweg stále častěji považován za překonaný či je spor o jeho užívání označován jako neaktuální.

Sonderweg (v doslovném překladu z němčiny "zvláštní" či "speciální cesta") je pojem, který bývá v části německé historiografie užíván pro označení specifického německého historického vývoje v 19. a na počátku 20. století. Užívání i význam tohoto termínu prošly v průběhu 20. století radikální proměnou a mezi historiky nepanuje shoda, zda je jeho užití oprávněné.

Die These vom Deutschen Sonderweg, auch Sonderwegsthese genannt, besagt, dass sich die Entwicklung demokratischer Strukturen in Deutschland wesentlich vom europäischen Regelfall unterscheide, der unter anderem von Frankreich und Großbritannien repräsentiert werde. Diese Sonderentwicklung sei aus der Geschichte Deutschlands ableitbar. In der Geschichtswissenschaft ist es strittig, ob es sich dabei wirklich um einen Sonderweg handelt oder nur um einen Eigenweg. Die These vom Sonderweg setze voraus, dass es eine Norm für die historische Entwicklung zur liberalen Demokratie gebe.


Charakteristika.

Asi nejnápadnějším znakem těchto kytovců je jejich často obří velikost, přičemž některé druhy zřejmě představují největší známé živočichy, kteří kdy na Zemi existovali. Přinejmenším dva druhy plejtváka (obrovský a myšok) dosahují hmotnosti přes 100 metrických tun, čímž nejspíš právě hmotností (nikoliv ale délkou) překonávají i všechny dosud známé druhohorní sauropodní dinosaury (jako byl rod "Argentinosaurus" a někteří další). Hmotnost největších známých sauropodů je zatím odhadována "pouze" asi na 70 až 100 metrických tun, ačkoliv nejspíš mohli existovat i hmotnější jedinci.  Všichni členové této čeledi mají ve spodní části těla kůži složenou z podlouhlých rýh, táhnoucích se od úst až k pupíku (s výjimkou plejtváka sejvala a plejtváka malého, jejichž rýhy jsou kratší). Jejich účelem je umožnit plejtvákům mohutně otevřít ústa při krmení, což jim dovolí pohltit obrovská sousta potravy na jedno jediné polknutí. Tyto rýhy jsou jasně viditelné na krku a na břiše a odlišují je od ostatních kytovců.  Plejtvákovití jsou oproti svým příbuzným, čeledi velrybovitých, charakterističtí svým štíhlým a aerodynamickým tvarem těla. Většina má také úzké a podlouhlé ploutve a můžeme u nich nalézt též hřbetní ploutev, umístěnou zhruba ve dvou třetinách zad. Plejtvákovití filtrují potravu přes kostice. Žerou korýše, jako je kril, ale také různé druhy ryb, například sledě nebo sardinky.  Březost trvá 11 až 12 měsíců, aby se páření a porod odehrávaly ve stejnou roční dobu. Samice porodí pouze jedno mládě, které bývá v závislosti na druhu odstaveno po 6 až 12 měsících. U některých druhů žijí dospělí jedinci v malých skupinách, jež čítají dva až pět členů. Například u keporkaků si můžeme povšimnout proměnlivé sociální struktury - někdy žijí ve skupinách, jindy preferují samotu.

Výskyt.

Plejtvákovití se vyskytují po celém světě: plejtvák obrovský, myšok a sejval obývají všech pět oceánů (Atlantský, Tichý, Indický, Jižní a Severní ledový); plejtvák jižní, jak napovídá druhové jméno, celou jižní polokouli a plejtvák malý celou severní polokouli. Plejtvák Brydeův se vyskytuje ve všech oceánech vyjma chladných vod v okolí Arktidy a Antarktidy.  Většina druhů obývá pouze oceány. Výjimkou je plejtvák Brydeův, který je po celý rok pozorován v blízkosti břehů, tedy většinou v mořích. Nejmenší a největší druhy, respektive plejtvák malý a plejtvák obrovský, se vyskytují v nejstudenějších vodách úplně na jihu, jimž se kupříkladu plejtvák myšok vyhýbá.  Plejtvákovití se rozmnožují povětšinou v tropických vodách během zimy, odkud poté migrují do polárních vod, bohatých během krátkého polárního léta na plankton a kril.

Potrava.

Plejtvákovití získávají potravu většinou tak, že zrychlí a poté otevřou ústa v největším možném úhlu. Tento pohyb vyvolá ve vodě tlak, který jim umožní nasát, poté filtrovat a spolknout obrovské množství vody obsahující korýše a ryby.  Získávat potravu výše popsaným způsobem jim umožňuje jejich specifická anatomie. Jedná se o rýhy na krku a břiše, jež se mohou výrazně roztáhnout, a dále unikátní smyslový orgán sestávající z mechanoreceptorů, jež pomáhají s koordinací při pohlcení potravy. Mimoto jsou nervy plejtvákovitých tak pružné, že by těmto tvorům umožnily pojmout větší objem vody, než je jejich velikost. Tyto nervy jsou obaleny vlákny elastinu. Otevření úst způsobí jejich rozvinutí a po zavření se znovu sbalí do původní polohy.

Taxonomie.

Dříve byla čeleď plejtvákovitých (Balaneopteridae) rozdělena do dvou podčeledí: Balaenopterinae a Megapterinae, z nichž každá obsahovala jeden rod: "Balaenoptera" a "Megaptera". Studie fylogeneze různých druhů plejtvákovitých nicméně ukázaly, že tehdejší rozdělení bylo parafyletické, a roztřídění do podčeledí bylo posléze zavrženo.  V listopadu roku 2003 bylo oznámeno objevení nového druhu plejtváka, nazvaného "Balaenoptera omurai". Tento nový druh se podobá plejtváku myšokovi, je ale menší a byl pozorován v indopacifických vodách.

Plejtvákovití (Balaenopteridae) jsou nejpočetnější čeledí z podřádu kosticovců (Mysticeti). Do této čeledi zařazujeme devět různých druhů, mimo jiné plejtváka obrovského, kytovce vážícího až přes 180 tun, jenž je považován za největšího živočicha, který kdy žil. Dokonce i nejmenší člen této čeledi, plejtvák malý, váží okolo 9 tun.

Die Furchenwale (Balaenopteridae; lt. "balaena" „Wal“ abgeleitet vom Altgriechischen φάλ(λ)αινα „Wal“) sind eine Familie der Bartenwale. Hierzu gehören die größten aller Wale und damit die größten lebenden Tiere überhaupt.


Historie.

Roku 1805 přijíždí do Karlových Varů doktor Christian Frobrig z Anglie, který při odjezdu Becherovi daruje recept. Od roku 1807 Josef Becher začíná prodávat likér pod jménem English Bitter.. Později se likér začal prodávat pod rodinným názvem Karsbader Becherbitter, tímto jménem byl světu znám až do roku 1945, kdy byla německá rodina Becherů vysídlena do zahraničí a likérka přešla i s receptem do státní správy. Nápoj se od té doby prodává pod českým název Becherovka.

Současnost.

Ročně je vyrobeno cca 8 mil. litrů. Becherovka je momentálně nejprodávanějším likérem v segmentu hořkých bylinných likérů.

Postup výroby.

Becherovka se připravuje podle tajné receptury, po celou dobu stejným způsobem. Většina bylin pochází z Česka, ale ve směsi se najdou také suroviny ze vzdálených exotických oblastí, například Zanzibaru, Srí Lanky či ze zemí Jižní Ameriky. Existuje ale také informace, že zhruba tři čtvrtiny bylin a koření pocházejí ze zahraničí. Některé druhy prý rostou přímo v okolí Karlových Varů. Z limitované edice 2017 je známo, že obsahuje Achillea millefolium, Eugenia aromatica, Cinnamomum Aromaticum a Hyssopus Officinalis.  Výroba probíhá v místnosti zvané "„Drogikamr“" (název užívaný ještě z doby Becherů) a trvá několik týdnů až měsíců. Hotová směs je přesypána do pytlů z přírodního materiálu a na jeden týden ponořena do alkoholu, aby dokonale prosákla. Vzniklý extrakt se smíchá s vodou a přírodním cukrem a poté se vkládá do digeračních tanků. Becherovka zraje přibližně dva měsíce a poté je stáčena do charakteristických zelených láhví. Po stočení ji degustuje hlavní sládek.  Firma dodržuje různá bezpečnostní opatření. Výrobní receptura je známa pouze dvěma lidem ze společnosti, výrobnímu manažerovi a výrobnímu řediteli. Tímto tajemstvím jsou doživotně smluvně vázáni a nemohou například společně cestovat. Traduje se, že se neobjednávají všechny suroviny naráz a že jsou navíc odebírány i některé druhy bylin a koření, které do likéru vůbec nepatří.

Export.

Becherovka se momentálně vyváží do téměř 40 zemí světa. Mezi nejsilnější exportní trhy patří Německo, Slovensko, Ukrajina a Rusko. Kromě toho se vyváží také do vzdálenějších zemí – Japonska, Brazílie či Austrálie.

Použití.

Domácí servírování.

Servíruje se jako aperitiv nebo digestiv, dále ve formě koktejlu či horkého nápoje. Její chuť a vůně nejlépe vyniknou, pokud je servírována ledově namražená (o teplotě −4 až −6 °C), proto je doporučeno uchovávat jí v lednici či mrazničce.

Míchání.

Může se míchat například s kolou nebo top-topicem. Zaměstnanci sovětského konzulátu v Karlových Varech svého času pili směs becherovky a tradiční ruské vodky Stolichnaya.

Koktejly.

Z Becherovky je možné připravit několik známých koktejlů. K nejznámějším patří Beton, Red Moon, Beton Bitter, Beton s okurkou či retrostylový Koospol koktejl. Dalším známým koktejlem je B-Celebration, který byl připraven u příležitosti oslav 200 let výroby a jehož autorem je Aleš Půta. Becherovka se také využívá při přípravě horkých nápojů. Nejrozšířenějším je Horká Becherovka.  Je také hojně využívána v barmanské mixologii po celém světě. Barmani z ní připravuji tradiční koktejly a horké nápoje a využívají ji k dalším experimentům v oblasti mixologie.

Ocenění.

Becherovka získala desítky českých i mezinárodních ocenění, například:

Známí konzumenti.

Známým fandou karlovarské Becherovky byl český prezident Miloš Zeman. Během své návštěvy karlovarské likérky (březen 2017) přiznal, že: "„...jako premiér jsem byl neplaceným agentem becherovky, neboť vždycky, když se mě ptali, co nejraději piju, vždycky jsem řekl becherovku."“ Poté, co mu byla zjištěna cukrovka, přešel na slivovici, ale dle vlastních slov zůstal becherovce věrný.

Becherovka (celým jménem Becherovka Original, původním německým názvem "Karlsbader Becher-Bitter") je český bylinný likér, vyráběný v Karlových Varech společností Jan Becher – Karlovarská Becherovka, kterou vlastní koncern Pernod Ricard. Vyrábí se z více než dvaceti druhů bylin a koření a neobsahuje žádné chemické přísady.

Becherovka (ehemals "Karlsbader Becher-Bitter") ist ein aus Karlsbad (tschechisch "Karlovy Vary") in Böhmen stammender, grünlich-gelber Kräuterbitterschnaps, der ausschließlich vom Unternehmen Jan Becher hergestellt wird.


Naleziště.

Fosilie tohoto rodu jsou známy z USA (státy Utah, Wyoming, Nové Mexiko a Colorado ze svrchnojurských sedimentů Morrisonského souvrství, jehož vrstvy se celkově nacházejí na území amerických států Wyoming, Colorado, Montana, Severní Dakota, Jižní Dakota, Nebraska, Kansas, Oklahoma, Texas, Nové Mexiko, Arizona, Utah a Idaho, a kanadských provincií Saskatchewan a Alberta) a nově také z Portugalska (formace Lourinha), odkud je znám druh "Allosaurus europaeus". První nalezenou fosilií alosaura byl zřejmě ocasní obratel, objevený již roku 1869 nedaleko Granby v kraji Grant (Colorado).

Období.

Rod "Allosaurus" žil v období svrchní jury (stupně kimmeridž a tithon), před přibližně 155 – 150 Ma (Ma = Mega annum; miliony let).

Diskutabilní exempláře.

Některé indicie nasvědčují přítomnosti alosaurů rovněž ve střední juře, kde bylo na ruském souvrství Djaskoian objeveno šest zubů (PIN 4874/2). Značně nejistý je také druh „"Allosaurus"“ „rubustus“ ze spodního aptu (přibližně před 125 miliony let) spodní křídy souvrství Wonthaggi z australské Victorie. Tento exemplář (NMV Pl50070) mohl být dlouhý snad až 6 m. Jeho pozice mezi alosaury je však značně diskutabilní a někteří paleontologové (např. Azuma & Currie, 2000) se domnívají, že jedinec NMV Pl50070 měl spíše více společného s rodem "Fukuiraptor".

Způsob života.

"Allosaurus" byl nepochybně masožravcem, ale někteří vědci tvrdí, že stisk alosaura nebyl dostatečně silný, aby zabil nějakého živočicha, možná tedy byl pouhým mrchožroutem. Pokud byl aktivním dravcem, není jisté, zda lovil samostatně, nebo ve smečce. Stejně jako ostatní dinosauři, tak i tito teropodi snášeli vejce. Podle některých kosterních pozůstatků vědci zjistili, že alosauři mohli být na svých cestách sledováni zhruba 6 metrů dlouhými ceratosaury, kteří se živili tím, co alosauři na svém úlovku nechali. Alosauři stáli (spolu s příbuznými druhy) na vrcholu potravního řetězce. Pterosauři, menší draví dinosauři a drobní draví savci, představovali pro alosaury jen malou potravní konkurenci. V roce 2007 byla odhadnuta maximální rychlost běhu dospělého alosaura (u jedince s hmotností 1400 kg) na 9,4 m/s (33,8 km/h). Síla jeho čelistního stisku byla mnohem menší než například u později žijícího teropoda druhu "Tyrannosaurus rex", podle odhadů činila zhruba 3573 newtonů.  Stejně jako mnozí jiní teropodi, měli i alosauři pneumatizované (duté a vzduchem vyplněné) kosti, což se uplatnilo při jejich respiraci a snižovalo hustotu tělních tkání.  Výzkum 19 identifikovaných patologií na kostře jedince "MOR 693" dokazuje, že imunitní systém alosaurů byl podobný ptačímu - lokalizoval a cíleně "řešil" infekci v měkkých tkáních v konkrétním tělním segmentu.  Některé objevy na nalezištích v sedimentech souvrství Morrison naznačují, že alosauři se mohli občas uchylovat ke kanibalismu.

Rozměry.

Délka.

Průměrná délka druhu "Allosaurus fragilis" byla přibližně 7–9 m, ačkoli se zdá, že některé odrostlé kusy (jako třeba exemplář AMNH 5767, jež byl původně řazen k samostatnému rodu "Epanterias") mohly měřit až 12 m. Porovnatelné velikosti je pak také "Allosaurus" „jimmadseni“ (z Utahu a Wyomingu), jehož největší dochovaný dospělý exemplář, známý od roku 2003, mohl být dlouhý 8,8 m. Z tohoto druhu však také známe nedospělé jedince, jako např. DINO 11541, který mohl mít 5,6 m

Hmotnost.

Topotyp druhu "Allosaurus fragilis", USNM 4734 (Gilmore, 1920), mohl mít s délkou přes 7,4 metrů něco málo přes 1 tunu. Pro exemplář YPM 1930 (délka 7,40 m) byla odhadnuta hmotnost 1092 kg. Větší exempláře, jako např DINO 2560 (=UUVP 6000) s délkou 7,9 m už 1,32 tuny a AMNH 680 s délkou 9,37 m dokonce 2,3 tuny. Průměrní zcela dospělí jedinci mohli mít zřejmě přes 3 tuny. Podle Gregoryho S. Paula dosahoval druh "A. fragilis" délky asi 8,5 metru a hmotnosti 1700 kilogramů.

"Big Al".

Objev.

V roce 1991 byly v Morrisonském souvrství poblíž Howe Quarry v Severní Americe objeveny pozůstatky alosaura z druhu "A. fragilis". Nález, který byl kompletní z 95% dostal příznačné jméno Big Al (MOR 593). Kostra byla objevena týmem vedeným Kirbym Siberem. Stejný tým později odhalil pozůstatky i druhého alosaura, který dostal jméno „Big Al Two“. V jeho případě se jedná o nejzachovalejší zkameněliny tohoto druhu.

Nejslavnější alosaurus.

Jedná se o mladého, osm metrů dlouhého jedince, na jehož pozůstatcích jsou patrné známky po devatenácti zraněních či infekcích, které pravděpodobně způsobily jeho smrt. Jelikož jsou fosílie tak dobře zachované a těšily se nebývalé slávě veřejnosti, britská společnost British Broadcasting Corporation, tvůrce populární série „Putování s...“ se rozhodla věnovat dvoudílný speciál dokumentu Putování s dinosaury jeho životu – první díl („The Ballad of Big Al“, česky „Balada o Alosaurovi“) pojednává o "Alově" způsobu života, dospívání, boji o kořist a smrti, druhý („Big Al Uncovered“, česky trochu nešťastně „Pátrání po Tyrannosaurovi“) o jeho objevu a práci vědců (mj. se objevili Dale Russell, Rebecca Hanna, Octávio Mateus ad.). Mezi nejslavnější naleziště s fosiliemi tohoto teropoda patří Cleveland-Lloyd Dinosaur Quarry v Utahu, objevené již roku 1927. Na tomto místě bylo objeveno 44 až 60 jedinců alosaura v různých věkových skupinách.

Druhy.

Kromě nejznámějšího druhu "A. fragilis" se k tomuto rodu dále řadí "Allosaurus atrox", popsaný O. C. Marshem původně v roce 1878 jako "Creosaurus atrox", nicméně v roce 1987 přeřazen Paulem k rodu "Allosaurus"; "Allosaurus ferox", popsán rovněž O.C.Marshem v roce 1896, avšak v jeho případě jde s největší pravděpodobností o mladší synonymum druhu "A. fragilis" a "Allosaurus maximus". Ten je však nejspíš samostatným rodem "Saurophaganax" (popsal Chure v roce 1995).

"Allosaurus europaeus".

V prosinci 2006 popsali Mateus a kol. nový druh alosaura – "A. europaeus". Od svých příbuzných (např. druhu "A. fragilis") jej odlišují rozdíly ve stavbě lebky. Tento druh je znám z portugalského souvrství Lourinha, která zahrnuje sedimenty stejného stáří, jako severoamerické souvrství Morrison. Tento druh dosahoval délky kolem 7 metrů a vážil asi 1000 kg.

"Allosaurus jimmadseni".

"Allosaurus jimmadseni", popsán na základě několika kosterních fragmentů Danem Churem v roce 2000 (v rámci doktorské dizertace) a formálně pak v roce 2020 ("vide" Glut, 2003). Tento druh je pravděpodobně o několik milionů let starší než "A. fragilis" a mohl být jeho přímým evolučním předkem.

Synonyma.

Vzhledem k tomu, že máme velice často do činění s nekompletním (či nezřídka dokonce velmi fragmentárním) materiálem, stává se, že různí paleontologové přiřazují (a přiřazovali) svým objevům nové rodové nebo druhové názvy. Typickým příkladem je dnes již neplatný druh "Antrodemus valens". "Allosaurus" byl ve své době velmi hojným masožravcem, tudíž z něj známe velké množství zkamenělin různě starých jedinců.

Klasifikace.

Přičemž klad Carnosauria je některými autory (třeba Paulem C. Serenem) považován za synonymum Allosauroidea. Důvodem má být historický polyfyletismus a absence karnosaurů neklasifikovaných k nadčeledi Allosauroidea.

Allosaurus (z řeckého "allos/αλλος" „cizí“, „neznámý“ nebo „divný“ + "sauros/σαυρος" „ještěr“) byl popsán slavným americkým paleontologem z 19. století Othnielem Charlesem Marshem v roce 1877. Byl relativně blízkým příbuzným gigantických karcharodontosauridů, jejichž nejznámějšími zástupci jsou "Giganotosaurus carolinii" (popsán Coriou a Salgadem v roce 1995) a "Mapusaurus roseae", který byl popsán Coriou a Curriem v roce 2006 (oba z podčeledi Giganotosaurinae, vytvořené při popisu mapusaura. Nejužší společný klad, který zahrnuje alosaura (resp. Allosauridae) s karcharodontosauridy je nadčeleď Allosauroidea.

Allosaurus ( für "andersartige Echse") ist eine Gattung von theropoden Dinosauriern. Sie lebte im Zeitalter des Oberjura und ist in Nordamerika und Südeuropa durch Funde nachgewiesen. Frühere zu der Gattung gestellte Funde aus dem Oberjura von Tansania und der Unterkreide von Australien lassen sich nicht sicher zuordnen.


Historie.

Změna názvu UMP.

V listopadu 2014 byl předsedou Unie pro lidové hnutí zvolen bývalý francouzský prezident Nicolas Sarkozy. Ten následně podal generálními výboru návrh na změnu názvu strany na "Republikáni" ("Les Républicains") a změnu stanov. Místopředsedkyně strany Nathalie Kosciusko-Morizet následně Sarkozymu a předsednictvu strany předložila návrh nových stanov. Nové stanovy mimo jiné umožňovaly volby předsedy departmentských organizací strany přímou volbou, ukončení politických proudů a dohadování členů volební nominaci.  Kritici Sarkozymu vyčítali název strany. Podle nich nebylo nelegální pojmenovat stranu "Republikáni", protože podle nich je republikánem každý francouzský občan, který hájí hodnoty a myšlenky Francouzské republiky, které pocházejí už z dob Francouzské revoluce. Takový termín je podle nich něco víc než jen název nějaké politické strany. Nový název byl předsednictvem přijat 5. května 2015 a po rozhodnutí soudu ve prospěch Sarkozyho schválen členy strany online 28. května 2015. Z celkové účasti 45,7% bylo 83,3% členů pro. Nové stanovy byly přijaty 96,3% hlasů a nové složení předsednictva 94,8%.

Ustavující kongres.

Změna názvu byla oficiálně přijata na ustavujícím kongresu nové strany 30. května 2015 v Paris Event Center v Paříži za účasti 10 000 aktivistů. Angela Merkelová, německá kancléřka a předsedkyně CDU, poslala kongresu gratulační dopis. Republikáni se tak stali legitimním nástupcem UMP a přední středopravicovou stranou ve Francii.  Organizace byla vyhlášena v prefektuře v Saône-et-Loire 9. dubna 2015. Na základě tohoto prohlášení má strana za cíl "Podporovat myšlenky pravice a středu, být otevřena všem, co si přejí stát se členy a diskutovat v duchu politické strany s republikánskými ideály ve Francii nebo mimo ni". Toto ustanovení bylo publikováno v "Journal officiel de la République française" 25. dubna 2015.  3. července 2016 Nicolas Sarkozy oznámil, že tento rok rezignuje jako lídr strany, aby se mohl stát pravicovým kandidátem ve volbě prezidenta republiky 2017.  27. listopadu 2016 se prezidentským kandidátem strany stal bývalý premiér Francois Fillon, který zvítězil ve stranických primárních volbách.  V prvním kole prezidentských voleb 23. dubna 2017 se Francois Fillon umístil na třetím místě s 20% hlasů, tudíž nepostoupil do druhého kola. Následně ve své koncesní řeči podpořil ve druhém kole Emmanuela Macrona.

Les Républicains (česky "Republikáni", anglicky "Republicans") je francouzská středopravicová politická strana. Vznikla v květnu roku 2015 jako nástupnická strana Unie pro lidové hnutí "(Union pour un Mouvement Populaire, UMP)," které vzniklo v roce 2002 pod vedením bývalého francouzského prezidenta Jacquese Chiraca. V současnosti je společně s prezidentskou stranou La République en marche jednou z hlavních politických stran ve Francii. Les Républicains je členem Evropské lidové strany, Centristické demokratické internacionály a Mezinárodní demokratické unie.

Les Républicains "(LR)",, bis Ende Mai 2015 Union pour un mouvement populaire ("UMP", ), ist eine politische Partei in Frankreich, die im Jahr 2002 aus mehreren Parteien des Mitte-rechts-Spektrums hervorgegangen ist und zum Teil in der Traditionslinie des Gaullismus steht. Les Républicains gehören der Europäischen Volkspartei und der Internationalen Demokratischen Union an, einem weltweiten Forum konservativer Parteien. Die Partei stellte seit ihrer Gründung im Jahr 2002 bis 2012 mit Jacques Chirac und Nicolas Sarkozy den Staatspräsidenten. Vom 15. Mai 2017 bis zu dessen Parteiausschluss Ende Oktober 2017 stellte die Partei mit Édouard Philippe den Premierminister.


Život.

Původ, mládí a vojenská služba.

Cato se narodil v roce 234 př. n. l. v latinském městě Tusculum, přičemž náležel k plebejskému rodu Porciů. Jeho rodina nepatřila k římské aristokracii a nebyla ani nijak zámožná. Svého otce Marka popsal Cato jako poctivého a statečného muže. Vyzdvihoval také odvahu svého praděda, který v boji přišel o pět válečných koní a obdržel za to náhradu ze státní pokladny. Někteří historikové z toho dovozují, že jeho praděd mohl být členem jezdeckého stavu. Jedince postrádající urozený původ nazývali Římané novými lidmi ("homines novi"). Sám Cato připouštěl, že nikdo z jeho předků nezastával žádný z úřadů, připomínal ale jejich četné zásluhy.  Mládí strávil na otcovských statcích v sabinském kraji. Plútarchos uvádí, že nedaleko se nalézal dům obývaný kdysi Maniem Curiem Dentatem, někdejším trojnásobným konzulem lhostejným k majetku. Cato tam často chodíval a podle Dentatova vzoru se snažil žít prostý a skromný život. V mládí neoplýval bohatstvím a nevýbal se ani tvrdé práci na svých polích. Později rozmnožil své jmění vkládáním peněz do aktiv přinášejících jistý zisk, jako byly rybníky, teplé prameny, výnosné pastviny a lesy.  Během druhé punské války vstoupil ve věku sedmnácti let do armády. Stalo se tak zřejmě při mimořádných odvodech konaných po porážce v bitvě u Kann v roce 216 př. n. l., kdy kartáginský vojevůdce Hannibal pustošil Itálii. Cato si počínal neohroženě a vyznamenal se v četných bojích. V pozdějších válkách v Hispánii a Řecku si vydobyl reputaci vynikajícího velitele ("summus imperator"). V roce 214 př. n. l. sloužil v Kampánii, patrně pod Markem Claudiem Marcellem. Jako vojenský tribun ho doprovázel při tažení na Sicílii. V roce 209 př. n. l. se ve vojsku Quinta Fabia Maxima podílel na znovudobytí Tarenta. Za svůj přínos k vítězství v bitvě u Metauru v roce 207 př. n. l. obdržel pochvalu. Služba v armádě poskytla Catonovi příležitost navázat blízký osobní kontakt s mnoha vlivnými lidmi a umožnila mu uskutečnit své politické ambice.

Politický vzestup.

Vojenská zdatnost otevřela Catonovi dveře do politiky, k čemuž mu významnou měrou dopomohl i mimořádný řečnický talent. Svoji výmluvnost rozvíjel a zdokonaloval, když vystupoval jako obhájce v menších obcích a městech. Touto činností získal mnoho přátel a rozšířil řady svých klientů. V počátcích své veřejné dráhy se mu pravděpodobně dostalo pomoci ze strany některých vzdálenějších příbuzných. Prakticky ve stejné době, kdy vstoupil do politiky, pronikli do římské aristokracie i další dva zástupci rodu Porciů. Podstatně důležitější a pro Catonovu kariéru určující se ukázala podpora senátora Lucia Valeria Flakka, pocházejícího z velmi starého a vznešeného rodu. Právě on přesvědčil Catona, aby opustil venkov a odstěhoval se do Říma. Flaccus se stal jeho patronem a jejich vztah se vyvinul v přátelství. S jeho přispěním stoupal Cato rychle a bez zaváhání po jednotlivých příčkách posloupnosti úředních hodností ("cursus honorum"). Jejich spojenectví lze doložit i z obdobného průběhu jejich kariér, neboť ve stejném roce zastávali konzulát a sloužili jako vojenští tribunové v Řecku za války s Antiochem. Cato se rovněž aktivně zasazoval o to, aby byl Flaccus jeho kolegou v úřadu cenzora.  V roce 204 př. n. l. se Cato stal quaestorem, načež ho přidělili k vojevůdci Publiu Corneliu Scipionovi, chystajícímu se do Afriky proti Kartágincům. Během přípravy vojska na Sicílii mělo prý mezi oběma muži dojít k rozepři. Podle Plútarcha vnímal Cato s nechutí Scipionovu slabost pro divadlo a nošení řeckého oděvu a kritizoval ho, že narušuje morálku vojáků jejich přehnaně štědrým odměňováním. Poté se měl vrátit ze Sicílie a společně s Quintem Fabiem Maximem si měl v senátě stěžovat na Scipionovu rozmařilost a náklonnost k řecké kultuře. Novodobí historikové pochybují o tom, že by quaestor mohl svévolně opustit přidělenou funkci. Považují proto roztržku za smyšlenou, čemuž nasvědčuje i skutečnost, že ji ostatní prameny nezmiňují. Cato choval patrně nemalé výhrady ke Scipionovým metodám a způsobu života, což se odrazilo i v jejich pozdějším konfliktu. Navzdory tomu s ním táhl do Afriky a posléze se vydal na Sardinii. Odtud přivedl do Říma básníka Quinta Ennia.  V roce 202 př. n. l. se plebejští aedilové museli vzdát úřadu kvůli procedurálním chybám při svém zvolení. V souvislosti s tím pronesl Cato jednu ze svých prvních veřejných řečí "De aedilibus vitio creatis". Další projev měl Cato pronést při příležitosti svého ustanovení aedilem v roce 199 př. n. l. Při zastávání tohoto úřadu musel se svým kolegou opakovat konání Plebejských her ("ludi Plebeii"). Za své úsilí se dočkal odměny v podobě zvolení praetorem pro následující rok. Praeturu vykonával na Sardinii, kde jako správce provincie zajišťoval zásobování vojska v Řecku potravinami a ošacením. Vedle toho nechal z ostrova vyhnat všechny lichváře. Za svého působení na Sardinii dával Cato ostentativně najevo svoji hospodárnost kombinovanou s odměřeností:  V průběhu 2. století př. n. l. byly vydány tři samostatné zákony "leges Porciae" rozšiřující právo římských občanů podat odvolání ("provocatio") proti rozhodnutí úředníků o trestu smrti nebo bití. Třebaže nemáme informace o datu přijetí těchto zákonů ani o jejich původcích, zdá se, že Cato mohl být autorem některého z nich, nebo se alespoň přičinil o jeho schválení.

Konzulát.

Lex Oppia.

Cato a jeho přítel Flaccus byli zvoleni konzuly pro rok 195 př. n. l. Krátce poté, co nastoupili úřad, se v Římě rozhořel vážný politický spor ohledně zrušení Oppiova zákona ("lex Oppia"). Tento právní předpis z roku 215 př. n. l. stanovil, že žádná žena neměla mít na sobě více než půl unce zlata, nesměla nosit pestrobarevné šaty, ani se nechat vézt po městě a jeho okolí ve voze taženém dvojspřežím. Návrh tribunů lidu Marka Fundania a Lucia Valeria na jeho zrušení se setkal s odporem mnoha občanů. Další dva tribunové Marcus a Publius Juniové Brutové prohlásili, že v zájmu zachování zákona užijí práva veta. Veřejnost se vzápětí rozdělila v názoru na to, zda předpis zrušit, nebo ponechat v platnosti. Ulice zaplnily zástupy žen horlivě se domáhajících odstranění restrikcí a poukazujících na to, že ekonomické důvody pro jeho zachování pominuly skončením druhé punské války. Obsadily dokonce všechny vstupy do domu Brutů a neodešly, dokud tribunové nezměnili své odmítavé stanovisko. Když stáhli svoji hrozbu veta, lidové shromáždění Oppiův zákon zrušilo.  Do vzrušené debaty se vahou své konzulské autority zapojil také Cato, profilující se jako rezolutní zastánce lex Oppia. Livius uvádí dva projevy: Catonovu obhajobu zákona a ráznou odpověď tribuna Lucia Valeria. Novodobí historikové nepovažují zaznamenané znění ani jednoho z nich za autentické. Cato údajně varoval před rovnoprávností mužů a žen a zejména před zálibou žen v přepychu, povzbujícím marnotratnost. Ať už se jedná o pouhou fabulaci, či nikoli, Catonova intervence ve prospěch zákona ukazuje, že už v této době ho znepokojoval rostoucí přepych a vehementně podporoval jeho omezování.

Velení v Hispánii.

Los přiřkl Catonovi jako jeho úřední působiště Přední Hispánii. Liviovo dílo obsahuje pozoruhodně podrobný popis jeho vojenských operací v provincii. Po jazykové i faktické stránce se nápadně shoduje s dochovanými fragmenty Catonovy řeči o svém konzulátu ("De consulatu suo") a patrně je převzat z tohoto projevu a z Počátků. K Liviově mimořádně příznivému hodnocení jeho činů je tedy třeba přistupovat se značnou obezřetností. Ostatně v jiné souvislosti Plútarchos otevřeně uvádí, že Cato nešetřil sebechválou a nevyhýbal se zjevné chlubivosti.  V Přední Hispánii vypuklo v roce 197 př. n. l. rozsáhlé povstání místních kmenů proti nedávno nastolené římské nadvládě. Tamější správce praetor Gaius Sempronius Tuditanus utrpěl vážnou porážku a v důsledku utrpěných zranění zanedlouho zemřel. Jelikož Římané udrželi na sever od řeky Ebro ve své moci pouze několik měst na pobřeží, uchýlil se senát k mimořádnému opatření a rozhodl o vyslání jednoho z konzulů do Hispánie. K potlačení Hispánů obdržel Cato vojsko sestávající ze dvou legií, 15 000 spojeneckých pěšáků, 800 jezdců a 20 válečných lodí. Vzhledem k velikosti výpravy zabrala její příprava nějaký čas a teprve v průběhu dubna shromáždil Cato expediční síly v přístavu Luna.  Zřejmě ve druhé polovině května se Římané vylodili ve městě Emporiae (Empúries), nacházejícímu se na úpatí Pyrenejí. Záhy poté se ke konzulovi dostavili vyslanci spojeneckého kmene Ilergetů se žádostí o pomoc. Cato nechtěl rozdělit své vojsko, nemohl ale odmítnout spojence a riskovat jejich odpadnutí. Předstíral proto, že se chystá podniknout tažení, nicméně po odchodu vyslanců povolal své muže zpět. Dříve, než se pustil do boje, podrobil vojáky tvrdému výcviku. Propustil také římské obchodníky, zásobující armádu potravinami a ošacením, neboťsi hodlal opatřit vše potřebné od nepřátel. Během obratně provedeného nočního pochodu se dostal s 20 000 muži do týlu hispánského vojska a odřízl mu ústupovou cestu. V nastalé bitvě Hispánové odvrátili počáteční nápor římského jezdectva, načež tři kohorty obešly jejich linie a vyvolaly v nich zmatek. Jakmile Římané zahnali své protivníky na útěk, Cato přikázal záložní legii dobýt nepřátelský tábor, čímž dokonal zkázu Hispánů. Vítězství v bitvě u Emporií přimělo okolní kmeny, aby se opět poddaly Římanům. Konzul pak rozeslal místním obcím dopisy, v nichž jim pod pohrůžkou zničení nařizoval zbourat své hradby. Protože jim dopisy nechal doručit ve stejný den, nemohly se mezi sebou poradit a raději hrozbě vyhověly. Plútarchos cituje Catonovo vyjádření, že za svého nedlouhého působení v Hispánii si podrobil více měst, než kolik dní tam strávil.  Sotva zpacifikoval oblast severně od Ebra, vyslyšel žádost pratora Publia Manlia, tísněného vzbouřenými Turdetány a jejich keltiberskými žoldnéři, a vyrazil na jih. Hispánové zaujímali velice dobře hájitelné místo a odmítali se s Římany střetnout. Cato se pokusil zvrátit poměr sil tím, že Keltiberům nabídl dvojnásobný žold, pokud změní strany. Když na to nereagovali, vydal se s několika lehce ozbrojenými kohortami rychlým pochodem k městu Segontia (Sigüenza), v němž uložili své věci. Ani tím je však nevyprovokoval k akci. Potom přenechal Manliovi většinu svého vojska a se sedmi kohortami zamířil zpět za Ebro. Někteří badatelé se domnívají, že vytáhl k městu Numantia. Nezdá se ale příliš pravděpodobné, že by s tak nepatrným vojskem zaútočil na tuto pevnost. Zatímco se marně potýkal s Keltibery, využily kmeny Lacetanů a Bergistánů jeho nepřítomnosti na severu k obnovení povstání. Za vydatného přispění spojeneckých Suessetánů se rychle vypořádal s Lacetany. Pak se zmocnil sídla Bergistánů a jeho obyvatele prodal do otroctví. Nakonec uvalil vysoké daně na železné a stříbrné doly a znatelně tím zvýšil příjmy Říma plynoucí z Hispánie.

Triumfální návrat.

Senát ocenil Catonovy úspěchy v Hispánii konáním třídenních děkovných slavností a odhlasoval mu triumf. Při té příležitosti pronesl Cato další ze svých projevů, v němž zdůraznil mimořádné obtíže, s nimiž se musel on a jeho vojáci potýkat, a neopomenul vyzdvihnout svoji šetrnost při výkonu úřadu. Do státní pokladny přivezl bohatou kořist, včetně výnosu z hispánských dolů, a štědře podaroval své vojáky. Získané prostředky postačovaly i na vybudování svatyně zasvěcené bohyni Vítězné panně ("Victoria Virgo"). Veřejným uznáním svých zásluh si Cato vydobyl pozici jednoho z předních mužů ve státě. Jeho přehnaně optimistické vylíčení situace v Hispánii přimělo senát, aby rozpustil vojsko, což ale vedlo k novému povstání. Cato zjevně přecenil úplnost svého vítězství a nesprávně odhadl míru odhodlání tamních kmenů pokračovat v odboji.  Plútarchos a Nepos uvádějí, že v době, kdy Cato pobýval v provincii, chtěl Scipio, těšící se od svého vítězství nad Kartágem přízvisku Africanus, zabránit jeho dalším úspěchům a usiloval o převzetí velení. Africanus se měl dokonce stát Catonovým nástupcem a podrobit ho kritice za to, že nechal popravit 600 římských dezertérů. Ve skutečnosti se Africanus do Hispánie nevydal. Oba autoři nejspíše zaměnili Africana a jeho bratrance Publia Cornelia Scipiona Nasiku, působícího jako správce Zadní Hispánie v roce 194 př. n. l.  V letech 194 až 193 př. n. l. sloužil Cato jako legát pod Tiberiem Semproniem Longem během vítězného tažení proti Bojům a Ligurům v Předalpské Galii. Na přelomu let 192 a 191 př. n. l. se vyslovil proti zmírnění zákazu lichvy, navrhovanému Juniovým zákonem.

Tažení v Řecku.

Na podzim 192 př. n. l. připlul král Antiochos III., vládce seleukovské říše, s vojskem do Řecka. Tím ohrozil zájmy Říma a jeho řeckých spojenců a zapletl se s nimi do války. Na králově dvoře se navíc zdržoval Hannibal, někdejší úhlavní římský nepřítel. V roce 191 př. n. l. se v Řecku vylodily legie pod velením konzula Mania Acilia Glabriona. V jeho doprovodu se nacházeli přinejmenším čtyři konzulárové, včetně Catona a Flakka. Oba vykonávali funkci vojenských tribunů, hodnost poněkud neobvyklá pro bývalé konzuly. Glabrio se snažil zajistit, aby řecké obce vybízené Antiochem ke změně stran nevyslyšely královy výzvy. Zatímco římská armáda pomalu postupovala z Apollonie do Thesálie, navštívil Cato několik řeckých měst, jmenovitě Korint, Patry a Aigion. Nakonec dorazil do Athén a promluvil latinsky k jejich obyvatelům. Antiochos rozesílal řeckým obcím dopisy, v nichž je žádal o podporu. Královo počínání Cato ironicky okomentoval, že vede válku perem a inkoustem. Za svého pobytu v Athénách se blíže seznámil s místními poměry a zvyklostmi, načež se připojil k římskému vojsku, táhnoucímu Thesálií vstříc králi.  Protože Antiochovy vlastní síly početně zaostávaly za Římany, stáhl se k soutěsce Thermopyly, skýtající mimořádně výhodné obranné postavení. Její slabina spočívala v možnosti provedení obchvatu přes přilehlé hory. Na jejích vrcholcích střežily přístupové cesty tři pevnosti, držené aitólskými spojenci krále. V noci před zahájením útoku vyslal Glabrio proti Aitólům dva oddíly po 1000 mužích. První z nich nedosáhl svého cíle, avšak druhý oddíl, v jehož čele stál Cato, zdárně vypudil Aitóly z pevnosti Kallidromos. Odvážný výpad, vedený samotným velitelem, přinutil spící obránce k bezhlavému úprku a obnažil Antiochovo křídlo. Prameny uvádějí, že bitva u Thermopyl se vyvíjela ve prospěch krále, dokud se v jeho týlu neobjevili Catonovi muži. Později se Cato nezdráhal tvrdit, že jeho akce rozhodla o Antiochově porážce. Krátce po bitvě ho Glabrio poslal do Říma, aby podal senátu zprávu o vítězství. Cato nepochybně využil příležitosti a přisvojil si velký díl slávy, čímž dále upevnil své prominentní postavení.

Spory s rivaly.

V následujících letech se Cato zaměřil na dosažení úřadu cenzora. Souběžně s tím se opakovaně dostával do střetu s některými významnými senátory. V roce 190 př. n. l. ve dvou projevech silně kritizoval někdejšího konzula Quinta Minucia Therma a přispěl k tomu, že mu senát navzdory vítězství nad Ligury nepřiznal triumf. Počátkem roku 189 př. n. l. obžalovali tribunové lidu Catonova bývalého velitele Glabriona z přisvojení značné části kořisti získané v Antiochově táboře. Glabrio, Cato a několik dalších politiků se ucházeli o cenzuru ve volbách konaných v onom roce. Třebaže prameny neoznačují Catona za původce procesu, Livius ho jmenuje jako klíčového svědka. Sám Glabrio se tvrdě ohradil právě proti Catonovi a posléze upustil od své kandidatury. Někdy v téže době čelil obžalobě, týkající se jeho konzulátu, také Cato. Ačkoli nevedla k jeho odsouzení, volby pro něho skončily nezdarem. V témže roce se v hodnosti legáta účastnil vyjednávání s Aitóly.  Scipio Africanus a jeho mladší bratr Lucius Cornelius Scipio mezitím završili válku s Antiochem vítězstvím v bitvě u Magnésie. Lucius, jemuž formálně náleželo velení, oslavil po návratu velkolepý triumf. V roce 187 př. n. l. ho však stihla obžaloba za to, že od krále obdržel 500 talentů stříbra a neodvedl je do státní pokladny. Ani v tomto případě nebyl Cato žalobcem. Antičtí autoři se ale shodují, že podnítil tribuny lidu, aby Lucia obžalovali. V řeči „o penězích krále Antiocha“ ("De pecunia regis Antiochi") vyzýval k prošetření věci a zrazoval ostatní tribuny od uplatnění práva veta. Útok fakticky směřoval proti Africanovi, vůči němuž měl Cato dlouhodobě chovat zášť a neustále snižoval jeho zásluhy. O tři roky později pohnal jeden z tribunů před soud dokonce samotného Africana. Namísto obhajoby připomenul Africanus své nezměrné služby Římu, načež se rozhodl řízení ignorovat a odešel do dobrovolného vyhnanství. Tradičně se má za to, že i v této kauze náležela Catonovi role iniciátora.  Ve volbách v roce 184 př. n. l. usilovalo o úřad cenzora pět patricijů a čtyři plebejové, včetně Catona a jeho spojence Flakka. Mezi kandidáty patřili rovněž Lucius Scipio a Scipio Nasica, nicméně Africanův pád zhatil jejich šance na zvolení. Podle Livia vyčníval Cato svými přednostmi nad všemi ostatními uchazeči. Jelikož se obávali jeho přísnosti a zároveň je popuzoval neurozeným původem, spojili se proti němu. I přes odpor nemalé části aristokracie vyslyšel sněm Catonovo volání po obnovení starobylých ctností a potírání neřestí a zvolil ho společně s Flakkem za cenzora.

Cenzura.

Získáním cenzury, nejváženější ze všech republikánských magistratur, stanul Cato na vrcholu své politické kariéry. Mimořádnost jeho úspěchu podtrhovala skutečnost, že ho dosáhl jako "homo novus". Svého kolegu Flakka obdařil čestným titulem "princeps senatus" a ve všech věcech s ním jednal v naprosté shodě. Pouze v záležitostech týkajících se veřejných staveb postupovali z praktických důvodů každý samostatně. Přestože cenzoři měli formálně stejné postavení, z dochovaných pramenů zřetelně vyplývá, že Catonovi náležela při výkonu jednotlivých povinností klíčová role.  Náplň cenzury spočívala především v dohledu nad veřejnými mravy ("regimen morum") a sestavování seznamu senátorů. Při provádění revize senátu vyloučili cenzoři z jeho řad sedm mužů, protože je neseznali hodnými členství. Mezi postižené patřil i bývalý konzul Lucius Qunctius Flamininus, bratr „osvoboditele Řecka“ Tita Flaminina. Jeho vyloučení Cato objasnil tím, že Flamininus zabil pro potěchu svého milence jistého galského šlechtice (podle Valeria z Antia se mělo jednat o odsouzeného zločince, jenž měl být popraven). Když Flamininus obvinění popíral, vyzval ho Cato ke složení přísahy, na což nijak nereagoval. Jakéhosi Manilia zbavili členství v senátu proto, že políbil svoji manželku v přítomnosti své dcery a rouhal se při tom.  Prameny neuvádějí, kolika jezdcům odňali cenzoři koně. Plútarchos se zmiňuje, že si Cato vysloužil mnoho nenávisti, když tímto způsobem potrestal Lucia Scipiona. Údajně tak měl učinit, aby zostudil památku tehdy již zesnulého Africana. Pravým důvodem mohla být skutečnost, že se Luciu Scipionovi nedostávalo potřebné kondice ke službě v jezdectvu. Kvůli nedůstojnému chování a fyzické nezpůsobilosti přišel o koně i jezdec jménem Lucius Veturius, jemuž Cato vytýkal, že se pro svoji tloušťku nedokáže udržet v sedle. Občany zanedbávající své polnosti nebo vinice sankcionoval snížením jejich společenského statusu. Ve snaze o potírání nemístného přepychu nařídili cenzoři odhadcům jmění, aby do seznamu majetku zapsali všechny ozdoby, ženské šaty a vozy v hodnotě více než 1500 denárů v ceně desetkrát vyšší. Obdobně dali sepsat i otroky mladší dvaceti let. Na všechny tyto předměty a otroky následně uvalili zvláštní daň.  Svoji přísnost a svědomitost osvědčil také při dohledu nad veřejnými stavbami a správě státního majetku. Jedincům rozvádějícím vodu z vodovodu do svých soukromých domů nebo na pole ji nechal odejmout. Budovy přesahující na státní pozemky nechal strhnout. Zanešené stoky dali cenzoři vyčistit a rozšířit do dalších částí města, včetně Aventinu. Kromě toho vynaložili ohromnou sumu asi 6 000 000 denárů na vydláždění vodních nádrží. Navzdory velkému odporu zakoupil Cato pozemky vedle radnice a zřídil tam baziliku, nazývanou "Basilica Porcia", první zastřešenou stavbu určenou ke konání trhů a projednávání soudních pří. Výběr daní ("vectigalia") cenzoři pronajali za nejvyšší cenu nabídnutou v aukci. Naopak smlouvy na údržbu stávajících veřejných budov uzavřeli s těmi, kteří požadovali nejméně. Proti tomu se postavili ostatní zájemci a stěžovali si v senátu. Titus Flamininus se jich zastal a prosadil zrušení smluv z důvodu jejich údajné nevýhodnosti pro stát. Zároveň přesvědčil tribuny, aby kvůli tomu Catona obžalovali. Soudní řízení však nejspíše skončilo, aniž by došlo k jeho odsouzení. Cenzoři následně provedli novou aukci a stěžovatele z ní vyloučili.  Catonova cenzura se vyznačovala přehnanou důkladností, důrazem na řádný výkon úředních povinností a úzkostlivým prosazováním zájmů republiky. Úkoly vyplývající ze své funkce se snažil plnit co nejpečlivěji, a to zejména pokud jde o zachování veřejné morálky. Za její největší ohrožení považoval rozmáhající se náchylnost vyšších vrstev k přepychu a marnotratnosti, rozkládající jejich fyzickou a mravní sílu a vedoucí k chamtivosti a korupci. I přes svůj hluboce odmítavý postoj k luxusu nenamítal Cato nic proti bohatství, byť se rezolutně stavěl proti jeho nabytí nečestnými prostředky. Domníval se totiž, že blahobyt občanů je ku prospěchu státu. V souladu s tím měl každý jedinec usilovat o hromadění majetku, nikoli o jeho utrácení. Svojí tvrdostí proti sobě popudil mnohé příslušníky aristokracie. Livius to komentuje tak, že jeho „cenzura byla sice vznešená, ale i plná rozporů, jež ostatně Marcus Porcius, jemuž se všechna ta trpkost přisuzovala, pěstoval vůbec po celý život.“ Nicméně podle Plútarcha vnímal lid jeho boj proti prohlubujícímu se úpadku mravů neobyčejně příznivě a jako vyjádření vděčnosti mu dal postavit sochu.

Pozdější činnost.

Cato zůstal veřejně aktivní a uchoval si značný vliv i v dalších více než třiceti letech po skončení cenzury. V tomto období nevykonával žádný úřad. Musel však odrážet četné žaloby svých protivníků, třebaže z těchto sporů vyšel vždy jako vítěz. Prameny se zmiňují o celkem čtyřiceti čtyřech soudních řízeních vedených proti němu. Naposledy se hájil ještě v roce 154 nebo 153 př. n. l., v samém závěru svého života. Jeho nejaktivnějšími odpůrci byli členové rodu Minuciů Thermů, s nimiž se střetl pravděpodobně čtyřikrát. Dvakrát se potýkal se Serviem Sulpiciem Galbou. Opakovaně se dostával do konfliktu s Quintem Fulviem Nobiliorem, konzulem v roce 153 př. n. l., jehož otce Marka kritizoval počátkem sedmdesátých let.  Nepřátelství vůči své osobě přiživoval tím, že sám vystupoval často v roli žalobce a advokáta. V roce 171 př. n. l. si poselstvo z hispánských provincií stěžovalo v Římě na chování několika bývalých správců. K posouzení údajného vykořisťování provinciálů zřídil senát zvláštní soudní dvůr ("recuperatores"). Hispánové si směli vybrat čtyři senátory jako své zástupce. Jedním z nich se stal Cato. Jeho řeč proti Publiu Furiu Philovi zapůsobila tak mocným dojmem, že se obžalovaný raději dobrovolně odebral do vyhnanství, aniž by vyčkal rozhodnutí soudu. O téměř dvacet let později Cato obžaloval Lucia Minucia Therma, že se nečestně obohatil ve funkci římského vyslance. Thermus měl společně s dalšími čtyřmi vyslanci zajistit, aby Ptolemaios Euergetés obdržel od svého bratra Ptolemaia Filométora, vládce Egypta, ostrov Kypr. Nejenže se vyslancům nepodařilo svůj úkol splnit, ale Euergetés navíc upadl do zajetí. Z dochovaných útržků Catonova projevu nevyplývá, čeho přesně se měl Thermus dopustit, ani jak spor skončil. Jedna z jeho posledních řečí mířila proti správci Zadní Hispánie Serviu Sulpiciovi Galbovi ("Contra Ser. Galbam"), který v rozporu se svým předchozím slibem nechal zmasakrovat a zotročit tisíce Lusitánů. Cato energicky podporoval návrh na Galbovo postavení před soud. Kolem celé záležitosti se rozvinul zuřivý spor. Sám Galba pronesl na svoji obhajobu tři projevy a patrně se uchýlil k uplácení, načež lidové shromáždění návrh zamítlo.  V ostatních věcech bývá několikrát zmiňována Catonova řeč ve prospěch "lex Voconia". Návrh tohoto zákona, předložený v roce 169 př. n. l., obsahoval dvě ustanovení upravující nakládání s majetkem při pořízení závěti. Podle prvního z nich nemohl zůstavitel, jehož majetek dosahoval hodnoty alespoň 100 000 assů, ustanovit ženu jediným dědicem. Druhé stanovilo, že žádný jedinec nemohl nabýt odkazem většího majetku než dědicové. Jaké pohnutky vedly Catona k podpoře lex Voconia, ani jaký byl účel návrhu, nelze z pramenů dovodit. Zřejmě se jednalo o reakci na skutečnost, že rostoucí počet římských žen disponoval poměrně velkým majetkem. Zároveň s tím se snižoval počet tradičních manželství, kdy se žena se svým jměním odevzdávala v moc svého manžela. Narůstal naopak počet manželství, v nichž si ponechávala nad svým majetkem kontrolu.  V roce 155 př. n. l. se do Říma dostavilo poselstvo z Athén, sestávající ze zástupců tří hlavních filosofických škol: akademika Karneada, stoika Diogena a peripatetika Kritolaa. Svými přednáškami si v Římě získali značnou pozornost a věhlas. Senát projednával jejich věc nadmíru zdlouhavě, čímž ještě prodlužoval jejich pobyt. Catona dráždil zejména Karneadés, nalézající mezi mladými Římany nadšené posluchačstvo. Naléhal proto na rychlé rozhodnutí, aby filosofové nekazili římskou mládež a vrátili se do Řecka.  O dva roky později zvolili Římané jednoho ze svých tehdy nejzdatnějších velitelů Marka Claudia Marcella potřetí konzulem, neboť se měl v Hispánii vypořádat s vážnou vojenskou krizí. Svůj předchozí konzulát zastával Marcellus teprve nedávno, takže porušil pravidlo zakazující vykonávat tento úřad více než jednou za deset let. V návaznosti na tuto událost se Cato vyslovil proti tomu, aby mohl být kdokoli podruhé konzulem.  Cato se nepochybně účastnil četných debat v senátu o diplomatických akcích vůči okolním státům. Využíval při tom své nezměrné vážnosti, umocněné požehnaným věkem, jakož i přesvědčivosti projevu. Během pobytu pergamského vládce Eumena II. v Římě v roce 172 př. n. l. dal průchod své nelibosti vyvěrající ze snahy ostatních senátorů vlichotit se v královu přízeň. Když se po skončení třetí makedonské války radil senát v roce 167 př. n. l., jak naložit s poraženou Makedonií, Cato trval na tom, aby Makedoňané zůstali svobodní, protože není možné je chránit ("De Macedonia liberanda"). Senát se posléze usnesl na rozdělení makedonského království na čtyři nezávislé republiky. V témže roce se Cato zastal římských spojenců Rhoďanů, ačkoli se v průběhu uplynulého konfliktu drželi stranou a někteří z nich projevovali sympatie k Makedoňanům. V roce 150 př. n. l. se Scipio Aemilianus obrátil z Polybiova podnětu na Catona a přimlouval se za propuštění achajských rukojmí, zadržovaných v Itálii od porážky Makedonie. Senátoři se nedokázali shodnout, jaké v této věci zaujmout stanovisko. Teprve Catonova intervence je přiměla rukojmí propustit.

Podněcování války s Kartágem.

Mírová smlouva sjednaná v závěru druhé punské války stanovila, že Kartáginci nesmí vést válku bez souhlasu Římanů. Této skutečnosti zneužíval numidský král Masinissa, který v následujících desetiletích podnikal se vzrůstající opovážlivostí útoky na kartáginské území a zabíral je pro sebe. Kartáginci se opakovaně obraceli na Římany se žádostí o rozsouzení jejich sporu s Masinissou. Komise vysílané senátem k vyšetření věci však pokaždé rozhodly ve prospěch krále.  Po jednom z incidentů dorazilo v roce 152 př. n. l. do severní Afriky římské poselstvo, jehož členem byl i Cato. Emisaři žádali obě strany, aby se podřídily jejich rozhodnutí. Jelikož Kartáginci jejich nabídku odmítli a trvali na vydání území obsazeného Numiďany, poslové se odebrali zpět do Říma. Ještě předtím si stihli prohlédnout Kartágo a ke svému překvapení zjistili, že se těší nevídané prosperitě, oplývá zbraněmi a nadbytkem bojeschopných mužů. Po svém návratu varoval Cato senát, že Římané nemohou být v bezpečí, dokud Kartágo nebude zničeno, a trval na tom, že je třeba mu vyhlásit válku. Aby svému projevu dodal na vážnosti, upustil v jeho závěru na zem několik libyjských fíků. Když se senátoři podivovali jejich velikosti a kráse, prohlásil, že země, která rodí takové ovoce se nachází jen tři dny plavby od Říma. Od té doby zakončoval každou svou řeč na půdě senátu slovy: "Ceterum censeo Carthaginem esse delendam" („Ostatně myslím, že Kartágo musí být zničeno“).  I přes Catonovo přesvědčování váhali Římané s vypovězením války, protože postrádali spravedlivý důvod k jejímu rozpoutání. Příležitost se jim naskytla o několik málo let později, kdy se Kartáginci pokusili čelit Masinissově rozpínavosti vojenskou silou, nicméně ve velké bitvě mu podlehli. Kromě toho, že ztratili celou armádu, porušili také ujednání mírové smlouvy s Římany, čímž jim zavdali záminku k obnovení nepřátelství. Cato se římského vítězství a následného vyvrácení Kartága nedožil, neboť zemřel nedlouho po vypuknutí třetí punské války v roce 149 př. n. l.

Dílo.

Cato starší byl prvním, kdo psal spisy latinsky. Jeho projevy prosluly svou propagací všeho římského, a odmítáním cizího – především řeckého vlivu. Prakticky ho lze považovat za zakladatele latinsky psané prózy, ta doposud byla psána řecky. Odmítal zdobení žen a život v přepychu.  Jeho literární činnost je velmi rozsáhlá. Z jeho řečí se nám nezachovala ani jediná kompletní (v době Cicerona jich bylo asi 150), jako řečník působil v politice a před soudem. Své nejslavnější v pozdním věku vydal.

Marcus Porcius Cato (234–149 př. n. l.), známý také jako Cato starší, případně Cato Censorius, byl přední římský senátor, řečník a spisovatel.

Marcus Porcius Cato Censorius, genannt Cato der Ältere, auch Cato der Censor (* 234 v. Chr. in Tusculum; † 149 v. Chr. in Rom), war römischer Feldherr, Geschichtsschreiber, Schriftsteller und Staatsmann. Wiewohl selbst ein "homo novus", gilt er als Musterbeispiel eines römischen Konservativen und "Pater familias".


Národní kuchyně.

Existuje mnoho pokrmů, které jsou dnes považovány za součást národní kuchyně. Mnohé pocházejí z "haute cuisine" (vysoké kuchyně), ale jiné jsou regionální pokrmy, které se staly normou po celé zemi.

Historie francouzské kuchyně.

Francouzská kuchyně se vyvíjela po staletí. Národní kuchyně začala formovat ve středověku, působením zkušených kuchařů a různých sociálních a politických hnutí. V průběhu let se stylům francouzské kuchyně dávala různá jména, a ty byly upravovány dalšími kuchařskými mistry. Během jejich života si jich lidé vážili pro jejich přínos kultuře. Národní kuchyně se vyvíjela především v Paříži královskými kuchaři, ale nakonec se rozšířila po celé zemi a byla dokonce vyvezena i do zámoří.

Středověk.

Ve francouzské středověké kuchyni byly rauty běžné mezi aristokracií. Bývalo podáváno více chodů, ale servírovány byly způsobem tzv. "service en confusion", nebo všechny najednou. Jídlo se obvykle jedlo rukama, maso, krájené na velké kusy, drželi mezi palcem a dvěma prsty. Omáčky byly silně kořeněné a husté, používaly se i silně ochucené hořčice. Koláče byly na hostině běžné položky, s kůrkou sloužily především jako přepravka, spíš než jako samostatné potraviny. Koláč jakožto křehké pečivo byl vyvinut až na konci pozdního středověku.  V 16. století začínala hostina chodem zvaným "entrée de table" a končila chodem "issue de table", který se

15. až 18. století.

Během 15. až 18. století byla Paříž křižovatkou kulturních a ekonomických aktivit, a v jako takové se zde nacházela také většina vysoce kvalifikovaných kulinářů. Trhy v Paříži jako, "Les Halles", "la Mégisserie", které se nacházeli v ulici "Rue Mouffetard", a jim podobné menší trhy v jiných městech byly velmi důležité pro distribuci pokrmů. Příprava pokrmů, které daly francouzské produkci její charakteristickou identitu, byla řízena cechovním systémem, který se vyvinul už ve středověku. V Paříži byly cechy regulované vládou města, stejně jako francouzskou korunou. Cech vyhradil účastníky v daném kuchařského oboru, aby působily pouze v rámci této oblasti.  Existovaly dvě základní skupiny cechů – první skupina byli ti, kteří dodávali suroviny - řezníci, obchodníci s rybami, obchodníci s obilím, a zahradníci. Druhou skupinu tvořili ti, kteří dodávali

17. století - začátek 18. století.

Základy Haute cuisine ("vysoké kuchyně") položil v 17. století kuchař La Varenne. Jako autor kuchařských prací, např. "Cuisinier françois", byl pověřen vydáním první opravdové francouzské kuchařky. Tato kniha obsahuje nejstarší známý odkaz na jíšku s použitím slaniny. Kniha obsahuje dvě části, jednu pro masové dny, a jednu pro dny půstu. Jeho recepty znamenaly přeměnu ve způsobech vaření, které byly známé už ve středověku, do nové techniky zaměřené na vytváření lehčích jídel, a skromnější prezentace koláčů jako jednotlivého pečiva.  La Varenne také vydal v roce 1667 knihu o pečivu s názvem "Le Parfait confiturier" (znovu vydaná jako "Le François Confiturier"), která také aktualizovala a upravovala vznikající standardy "haute cuisine" pro dezerty a pečivo.  Šéfkuchař François Massialot napsal v roce 1691 knihu "Le

Pozdní 18. století – 19. století.

Francouzská revoluce byla nedílnou součástí expanze francouzské kuchyně, protože skutečně zrušila cechy. To znamenalo, že kterýkoliv šéfkuchař mohl nyní vyrábět a prodávat veškeré kulinářské položky. Marie-Antoine Carême se narodil v roce 1784, pět let před začátkem revoluce. Mládí strávil prací v pekárně, kde byl objeven Charles Maurice de Talleyrand-Périgordem, který hledal kuchaře pro francouzského císaře Napoleona Bonaparta. Před svoji spoluprací s Talleyrandem se stal Carême známým pro svoje "pièces montèes", extravagantní výtvory z pečiva a cukru. Mnohem důležitější pro Carêmovu kariéru byl jeho

Konec 19. století - začátek 20. století.

Georges Auguste Escoffier je uznávaný jako ústřední postava modernizace vysoké kuchyně (haute cuisine). Během let 1880 – 1890 ovlivnil některé velké hotely v Evropě a Americe. Hotel Savoy, který řídil César Ritz, byl první hotel, ve kterém Escoffier pracoval, ale výrazněji ovlivnil svým vedením kuchyně v hotelu Carlton během let 1898 a 1921. Vytvořil systém "stran", nazývaný systém sborů, který dělil profesionální kuchyni do pěti samostatných sekcí.  Těchto pět stanic, včetně "garde manger", který připravoval studenou kuchyni, "entremettiera", který připravoval brambory a zeleninu, "rôtisseur" připravoval pečené, grilované a smažené pokrmy, "saucier" připravoval omáčky a polévky a "pâtissier" připravoval veškeré pečivo a dezerty. Tento systém znamená, že místo jednoho člověka připravuje nyní jídlo více kuchařů. Příkladem je výroba jídla "oeufs au plat Meyerbeer" – dřívějším systémem by příprava trvala až patnáct minut, zatímco v novém systému by vejce připravil entremettier, ledvinu griloval rôtisseur, lanýžovou omáčkou by připravil saucier, a jídlo by tak mohlo být připraveno v kratším čase.  Escoffier také zjednodušil a zorganizoval moderní menu a strukturu jídla. Publikoval řadu článků v odborných časopisech, kde uvedl pořadí

Polovina 20. století - konec 20. století.

Šedesátá léta 20. století přinesla do francouzské kuchyně inovativní myšlenky, a to zejména díky portugalským přistěhovalcům, kteří přišli do země kvůli náboru vojenských sil do koloniálních válek v Africe, kterých se Portugalsko účastnilo. Bylo představeno mnoho nových jídel a technik. Toto období je také poznamenalo vzhled "Nouvelle Cuisine".  Termín Nouvelle Cuisine byl použit mnohokrát v historii francouzské kuchyně. Tento popis byl spatřen již v roce 1740 v kuchyni Vincenta La Chapelle, Françoise Marina a Menona, a dokonce i během let 1880 a 1890, kde popisoval Escoffierův způsob vaření. Tento termín se vrátil během šedesátých let, kdy byl znovu použit dvěma autory, Henri Gaultem a Christianem Millauem, kteří popisovali způsob vaření Paula Bocuse, Jeana Troigrose, Pierra Troigrose, Michela Guérarda, Rogera Vergéa a Raimonda Olivera. Tito šéfkuchaři vystupovali proti "ortodoxní" Escoffierově kuchyni. Někteří z šéfkuchařů byli

Regionální kuchyně.

Francouzská regionální kuchyně je charakteristická svoji obrovskou rozmanitostí a stylem. Tradičně má každý region svou vlastní odlišnou kuchyni přijatou jak měšťanstvem, tak i sedláky a dalšími vrstvami obyvateli.

Paříž a Île-de-France.

Paříž Île-de-France jsou centrální oblasti, kde téměř nic ze země není k dispozici, protože všechny vlakové linky se setkají

Champagne, Lotrinsko a Alsasko.

V kraji Champagne je populární zvěřina a šunka, stejně jako zvláštní šumivé víno, známé jako "Champagne". Z Lotrinska jsou známy jemné

Nord-Pas-de-Calais, Picardy, Normandie a Bretaň.

Pobřeží dodává mnoho korýšů, kanic (ryba), ďasů a sleďů. Normandie je proslulá špičkovou kvalitou mořských plodů, jako jsou hřebenatky a platýzi, zatímco Bretaň má zásobu mořských krabů, raků a slávek.  Normandie je domovem velké populace jabloní, jablka jsou často používána do

Údolí Loiry a střední Francie.

Z Údolí Loiry a střední Francie pocházejí vysoce kvalitní plody ovoce, včetně třešní pěstovaných na likér Guignolet a hrušky "Belle Angevine". Neméně kvalitní jsou rovněž jahody a melouny.  K vidění jsou

Burgundsko a Franche-Comté.

Burgundsko je známé svým vínem. Štika, okoun, říční kraby, šneci, drůbež z Bresse, charolaiský skot - hovězí maso nebo zvěřina, červený rybíz, černý rybíz, medovník, Chaource a Époisses de

Lyon-Rhône-Alpes.

V kuchyni údolí Rhôny je populární ovoce a mladá zelenina. Drůbež z Bresse, perličky z Drôme a ryby z jezera Dombes, stejně klíčové pro kuchyni jsou říčky v pohoří Rhône-Alpes.  Lyon a Savoy

Poitou-Charentes a Limousin.

Ústřice pochází z Oléron-Marennes, slávky pocházejí z Bay Aiguillon. Vysoce kvalitní produkty, zejména kozí sýr, pochází z venkovských oblastí regionu. V tomto regionu a ve Vendée jsou pastviny skotu "Parthenaise", zatímco drůbež

Bordeaux, Périgord, Gaskoňsko a Basque.

Bordeaux je známé svým vínem, stejně jako celá jihozápadní Francie, spolu s dalšími oblastmi produkuje speciální hrozny pro své víno. Pro kuchyni je v regionu populární rybaření, mořský rybolov v Biskajském zálivu, v Garonně a říční rybolov v Pyrenejích. Pyreneje také produkují vysoce kvalitní jehněčí, jako "Agneau de Pauillac" a vysoce kvalitní ovčí sýry. K hovězímu

Toulouse, Quercy a Aveyron.

Středisko Gers v této oblasti má vysoce kvalitní drůbež, zatímco oblasti La Montagne Noire a Lacaune nabízí vysoce kvalitní šunku a suché salámy. V této oblasti se pěstuje bílá kukuřice jak pro použití ve výkrmu kachen a hus pro foie gras, tak pro výrobu "millas", kukuřičné kaše. Fazole, které jsou klíčové pro jídlo cassoulet, jsou také pěstovány v této oblasti. Jako nejlepší klobásy ve Francii je obyčejně vnímány "Saucisse de Toulouse", které si také našly cestu

Roussillon, Languedoc a Cévennes.

V oblasti známé jako "Le Midi " jsou restaurace populární. Ústřice pochází z Etang de Thau, jsou servírovány v restauracích Bouzigues, Meze a Sète. Kromě rybích specialit "Sète", "Bourride", a "Tielles Rouille de seiche" jsou zde běžně k vidění slávky. Z Languedocu pochází "Jambon cru", někdy známý také jako

Provence a Côte d'Azur.

Oblast Provence a Côte d'Azur je bohatá na kvalitní citrusy, zeleniny a ovoce a bylinky – tento region je jedním z největších dodavatelů všech těchto ingrediencí ve Francii. V regionu také produkuje největší množství oliv a vyrábí se vynikající olivový olej. Levandule je používána v mnoha jídlech v "Haute Provence". Další důležité byliny v této kuchyni jsou tymián, šalvěj, rozmarýn, bazalka, saturejka, fenykl, majoránka, estragon, oregano a

Korsika.

Na ostrově Korsika se chovají kozy a ovce, jehněčího masa se používá k přípravě pokrmů, jako je "stufato", ragú a na pečeně. Sýry jsou také produkovány, nejpopulárnější je s "brocciu". Kaštany, rostoucí v lese Castagniccia, se používají k výrobě mouky, která se používá k výrobě chleba, koláčů a polenty. Žaludy se používají ke krmení domácích a divokých prasat. Běžné jsou čerstvé ryby a

Sezónní speciality.

Francouzská kuchyně se mění v závislosti na ročním období. V létě jsou oblíbené saláty a ovocné mísy, protože jsou osvěžující, ovoce se pěstuje téměř všude a jsou levné. Zelináři raději prodávají své ovoce a zeleninu za nižší ceny, pokud je to nutné, než aby je nechali shnít v horku. Na konci léta roste hodně hub a po celé

Potraviny a ingredience.

Francouzské regionální kuchyně obvykle používají místní zeleninu, například "pomme de terre" (brambory), "fazole Verts" (typ francouzských zelených fazolí), "carotte" (mrkev), "poireau" (pórek), "navet" (vodnice), "aubergine" lilek, "courgette" (cuketa), a "échalotte" (šalotka). Francouzské regionální kuchyně používají místní houby fungi, jako lanýže, "champignon de Paris" (žampiony), "chanterelle ou girolle" (liška jedlá), "pleurote (en huître)", (hlíva ústřičná) a "cèpes" (porcini). Mezi běžně používané ovoce patří pomeranče, rajčata, mandarinky, broskve, meruňky, jablka, hrušky, švestky, třešně, jahod, maliny, červený rybíz, ostružiny, hroznové víno, grapefruity a černý rybíz. Mezi používané druhy masa patří "poulet" (kuře), holub, "Dinde" (krocan), "canard" (kachna), "oie" (husa,

Složení jídla.

Snídaně.

"Le petit déjeuner" (snídaně) je běžné rychlé jídlo skládající se z "tartines" (plátků francouzského chleba s džemem nebo želé), croissantů,

Oběd.

"Le déjeuner" (oběd) kdysi trval dvě hodiny, ale před nedávnem byla přestávka zkrácena na hodinovou přestávku. V některých menších městech je dvouhodinový oběd stále obvyklý. Nedělní obědy jsou často delší a účastní se jich celá rodina. Restaurace normálně otevírají na oběd v poledne a zavírají v půl druhé odpoledne. Mnoho restaurací v sobotu a v pondělí během oběda zavírá. Ve velkých městech se většina pracujících lidí a studentů stravuje v podnikových

Večeře.

"Le dîner" (večeře) se často skládá ze tří chodů, "hors d'œuvre" (= předkrm) nebo "entrée" (= úvodní chod, často polévka), "plat principal" (hlavní jídlo), a sýr nebo dezert, někdy se před sýrem nebo dezertem podává salát. Sýr může být nahrazen jogurtem, zatímco běžný každodenní

Nápoje.

Nápoje nejsou součástí francouzské kuchyně, i když jsou s ní spojené. Ve francouzské kuchyni se nápojům, kterými začíná hodokvas, říká "apéritifs" (aperitiv) (doslova: že otevírá jídlo). Nápojům, které hodokvas končí, se říká digestiv. Během jídla se pije víno a voda, od předkrmů, přes hlavní jídlo, až po sýr a dezert. Aperitivy jsou obecně suché a jsou ideální pro zahájení oběda: Suze, Calvados, Armagnac, ale také Kir, Champagne a někdy i mírné alkoholické nápoje, jako crèmes. Během chodů se víno a voda skvěle doplňuje s rozmanitostí francouzské kuchyně. Vína rosé jsou chutná, ovocná a měkká a mohou tak doprovázet mnoho pokrmů, suché rosé podporuje saláty,

Stravovací podniky.

Historie restaurací.

Moderní restaurace mají svůj původ ve francouzské kultuře. Před koncem 18. století hosty, kteří chtěli "jíst venku", navštívili členové místního kuchařského cechu a jídlo pro ně připravili.  Tito členové cechu nabízeli potraviny ve svých domovech stálým zákazníkům, kteří přicházeli každý den ve stanovený čas. Někdy nabízeli zákazníkům jídlo table d'hôte (menu za stanovenou cenu s velmi malým výběrem pokrmů), někdy vůbec ne.  Prvním krokem k moderní restauraci byla místa, která nabízela "posilující" - "restorative" vývary, tedy "restaurants" - tato slova

Zaměstnanci restaurace.

Větší restaurace a hotely ve Francii zaměstnávají široké spektrum pracovníků. Obyčejně jsou označováni jako "kuchyňské brigády" pro personál kuchyně, nebo jako "brigády jídelen"

Francouzská kuchyně je styl vaření pocházející z Francie, který se vyvíjel celá staletí společenských a politických změn. Už ve středověku napsal šéfkuchař královského dvora Guillaume Tirel (aka "Taillevent"), kuchařku "Le Viandier", jednu z nejranějších sbírek receptů středověké Francie. V 17. století se La Varenne a významný šéfkuchař Napoleona a dalších hodnostářů, Marie-Antoine Carême, přikláněli k menšímu používání koření a k hojnějšímu využití bylin a jemných ingrediencí, což signalizovalo začátek moderní kuchyně. Sýr a víno jsou hlavní součástí kuchyně, které představují rozmanité role na regionální a národní úrovni, s mnoha variacemi podle označení původu zboží ("Appellation d'origine contrôlée - AOC").

Die französische Küche () ist die Nationalküche Frankreichs. Sie galt seit der frühen Neuzeit als sehr einflussreiche Landesküche Europas. Die sogenannte "haute cuisine" entstand im 19. Jahrhundert und entwickelte sich zur französischen Nationalküche. Auch in Frankreich existieren verschiedene Regionalküchen, die auf unterschiedlichen Zutaten, Kombinationen und Zubereitungsarten basieren. Die französische Küche ist sowohl für ihre Qualität als auch ihre Vielseitigkeit weltberühmt.


Geografie.

S rozlohou 1 700 km2 je ostrov Skye druhým největším ostrovem ve Skotsku po ostrovech "Lewis a Harris" (které tvoří jeden ostrov). Na ostrově se nachází několik horských skupin. Na jihu ostrova se rozkládá rozeklané pohoří Cuillin, pro svůj charakter nazývané ""skotské Alpy"". Dvanáct vrcholů v desetikilometrovém hlavním hřebeni je vysokých přes 900 metrů, čili patří mezi tzv. munro, nejvyšší Sgurr Alasdair je vysoký 992 metrů. Pohoří je významným cílem horolezců.  Severní část ostrova – poloostrov Trotternish – je sopečného původu. Nejvyšší horou této části ostrova je 719 metrů vysoký Storr, na jehož úbočí se nalézá 55 metrů vysoká skalní věž zvaná Starý muž (The Old Man of Storr). Sopečná krajina na severu ostrova se nazývá Quiraing.  Členité pobřeží ostrova je rozčleněno množstvím zálivů, část pobřeží je obklopena strmými útesy. Mezi největší patří Loch Dunvegan a Loch Snizort.

Památky.

Vyjma velkého množství přírodních památek lze na ostrově spatřit i několik zajímavých objektů, které vytvořila lidská ruka. Mezi ně patří hrady Duntulm Castle, Dunvegan Castle, Dunsgiath Castle a Knock castle. Na ostrově se nachází několik muzeí a to zejména kolem největších měst. Známá palírna whisky Talisker Distillery, produkující jednodruhovou whisky, se nachází na západním pobřeží ostrova. Kromě té je odsud také směsná whisky "Isle of Skye". Most Skye Bridge, spojující ostrov s Pevninou byl otevřen v roce 1995. Zajímavostí jsou také početné zkamenělé otisky stop různých jurských dinosaurů, objevované ve velkém počtu na pobřeží tohoto ostrova.

Doprava.

Doprava na ostrov z pevninské části Skotska je možná po mostě Skye Bridge z Kyle of Lochalsh, a trajekty z Armadale na ostrově do Mallaigu a z Kylerhey do Glenelgu. Z Uigu také odjíždí trajekt na ostrov Harris a okolní ostrůvky. Do Mallaigu je možné dojet vlakem, stejně jako do Kyle of Lochalsh. Na ostrov přijíždí několik autobusových linek z Inverness a Glasgow. Na ostrově se také nachází malé letiště.  Nejvýznamnějším silničním spojem ostrova je silnice A87 spojující Skye Bridge s městem Uig a vedoucí přes Portree. Velkou měrou je zastoupena lodní doprava, kterou zajišťuje společnost Caledonian MacBrayne.

Kultura.

Folkrocková skupina Runrig byla založena v Portree a ve své tvorbě navazovala na místní hudební tradice.

Ostrov Skye (ve skotské gaelštině "An t-Eilean Sgitheanach", ve staré severštině "Skíð") je největší a nejsevernější ostrov v souostroví Vnitřní Hebridy ve Skotsku. Ve skotštině „"sgiath"“ znamená „"okřídlený"“.

Skye [] ( auch,, auch "Eilean a’ Cheò", ) ist die größte Insel der Inneren Hebriden. Sie liegt unmittelbar vor der Westküste des schottischen Festlands im Atlantik.