Richard Grenville, 3. vévoda z Buckinghamu a Chandosu

Politická kariéra.

Byl jediným synem 2. vévody z Buckinghamu a Chandosu a jako otcův dědic užíval v mládí titul markýze z Chandosu. Nedokončil studia v Oxfordu a krátce sloužil v armádě, v letech 1846–1857 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, patřil k osobním přátelům pozdějšího premiéra B. Disraeliho. V konzervativní vládě 14. hraběte z Derby byl krátce mladším lordem pokladu (1852). Ve volbách v roce 1857 nekandidoval, ale v roce 1859 se pokusil získat mandát za prestižní volební obvod oxfordské univerzity. Zde byl jeho protikandidátem významný liberální politik W. Gladstone, který jej porazil.  V roce 1861 zdědil otcův majetek a tituly a jako 3. vévoda z Buckinghamu a Chandosu vstoupil do Sněmovny lordů. V další vládě 14. hraběte z Derby byl lordem-prezidentem Tajné rady (1866–1867) a státním sekretářem kolonií (1867-1868). Od roku 1868 do smrti byl lordem-místodržitelem v hrabství Buckinghamshire, kde zároveň zastával čestné důstojnické hodnosti v domobraně. Ve Sněmovně lordů předsedal také řadě komisí.  Po dalším vítězství konzervativců byl jmenován guvernérem v Madrasu (1875–1880). V této funkci musel čelit důsledkům hladomoru v letech 1877-1878, v Anglii se mu ale podařilo získat finanční podporu ve výši půl miliónu liber. Dalším problémem bylo povstání domorodých kmenů v roce 1879 vyvolané nátlakovou finanční politikou ze strany britských úřadů. Po návratu do Británie byl vévoda z Buckinghamu nadále aktivní ve Sněmovně lordů, kromě toho se mu podařilo konsolidovat rodinné finance.  Jeho manželkou byla Caroline Harvey (1828–1874) z bohaté statkářské rodiny z Buckinghamshire a z jejich manželství se narodily tři dcery. Nejstarší dcera Mary (1852-1942), provdaná Morganová, byla dědičkou hlavního rodového sídla Stowe House a z rodové titulatury převzala titul baronky z Kinlossu.

Literatura.

BECKETT, J. V.: The Rise and Fall of the Grenvilles: Dukes of Buckingham and Chandos 1710-1921; Manchester, 1994

Richard Plantagenet Grenville, 3. vévoda z Buckinghamu a Chandosu (respektive Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville) ("Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 3 Duke of Buckingham and Chandos, 6" "Earl Temple, 7 Viscount Cobham, 10 Lord Kinloss") (10. září 1823 – 26. března 1889) byl britský státník z významného rodu Grenvillů, v britské historii poslední nositel titulu vévody z Buckinghamu. V několika funkcích byl členem vlády a nakonec guvernérem v Madrasu. Jeho úmrtím vymřel rod Grenvillů, vévodský titul zanikl, další šlechtické tituly přešly na několik spřízněných rodin.

Richard Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 3. Duke of Buckingham and Chandos, GCSI, PC, DL (* 10. September 1823 in Westminster, London; † 26. März 1889 in Chandos House, Marylebone, London) war ein britischer Politiker der Conservative Party, der zwischen 1846 und 1857 Mitglied des Unterhauses "(House of Commons)" und 1861 den Titel als 3. Duke of Buckingham and Chandos erbte, wodurch er Mitglied des Oberhauses "(House of Lords)" wurde und diesem bis zu seinem Tode 1889 angehörte. Er war zudem zwischen 1866 und 1867 Lord President of the Council sowie von 1867 bis 1868 Kolonialminister. Im Anschluss war er zwischen 1868 bis zu seinem Tode Lord Lieutenant der Grafschaft Buckinghamshire sowie zugleich von 1875 bis 1880 Gouverneur der Präsidentschaft Madras in Britisch-Indien.


Geografie.

Nacházet se má na náhorní plošině v severní části Golanských výšin v nadmořské výšce přibližně 670 m, 40 km severovýchodně od města Tiberias, 80 km severovýchodně od Haify a 150 km severovýchodně od centra Tel Avivu. Plochý, odlesněný terén se tu svažuje západním směrem, do údolí řeky Jordán. Severně od plánované vesnice se do terénu zařezává údolí vodního toku Nachal Orvim.  Vesnice Ramat Trump má být na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 959, která prochází jižně odtud. Po západním okraji zároveň probíhá takzvaná Ropná silnice.

Dějiny.

Od roku 2018 se začalo v Izraeli mluvit o možnosti, že by Spojené státy americké mohly uznat anexi Golanských výšin z roku 1981, kterou jinak mezinárodní společenství neuznalo. 25. března 2019 pak skutečně Donald Trump formou prezidentského výnosu uznal Golany za suverénní území Izraele. Izraelská vláda zahájila na jaře 2019 přípravy vzniku nové osady na Golanských výšinách, která měla svým názvem ocenit proizraelskou politiku amerického prezidenta. V červnu 2019 bylo vybráno oficiální jméno budoucího obytného souboru. V témže měsíci se pak konal i ceremoniál přímo na místě, za účasti předsedy vlády Benjamina Netanjahua i velvyslance USA v Izraeli Davida Friedmana.  Zamýšlená nová osada byla situována do lokality, kde od počátku 90. let stál malý sídelní útvar zvaný Bruchim, který byl administrativně součástí osady Kela Alon. Zatímco Kela Alon se na počátku 21. století díky nové výstavbě posunula do nově zbudovaného urbanistického celku několik set metrů západně odtud, starší zástavba v Bruchim prodělávala vleklý úpadek. Na místě stagnující provizorní zástavby tak měla podle rozhodnutí vlády vzniknout nová osada, nazvaná podle Donalda Trumpa.  Podle informací z jara 2019 se zde při využití stávajících, již schválených územních plánů pro původní osadu Bruchim, mohlo v první fázi přikročit k výstavbě 110 domů. Obyvatelé osady Kela Alon zpočátku proti záměru nové výstavby protestovali, protože se domnívali, že k ní má dojít přímo v prostoru jejich osady, nikoliv v periferní, zpola opuštěné východní části osady. V srpnu 2019 odsouhlasila výstavbu Ramat Trump i Národní rada pro plánování výstavbu, která konstatovala, že lokalita je vhodná pro stavební využití.

Ramat Trump (, doslova "Trumpova Výšina", podle amerického prezidenta, občas uváděno též jako ) je plánovaná izraelská osada na Golanských výšinách v oblastní radě Golan, pojmenovaná na počest Donalda Trumpa.

Ramat Trump (, ) ist eine geplante Siedlung im israelischen Nordbezirk auf den Golanhöhen, benannt nach dem US-Präsidenten Donald Trump. Israelische Siedlungen in den Golanhöhen gelten nach internationalem Recht weitgehend als illegal, was die israelische Regierung jedoch bestreitet.


Životopis.

Mládí.

Jekatěrina Breško-Breškovská (rozená Verigová, "Вериго") se narodila ve šlechtické rodině. Dětství a mládí prožívala v Lugové. Měla domácího učitele. Poté navštěvovala ženské gymnázium a byla provdána za velkostatkáře Nikolaje Breško-Breškovského.

Revolucionářská činnost.

V roce 1873 se v Kyjevě seznámila s organizací „inteligentní mládeže“. Její přítel a pozdější významný menševik Pavel Axelrod ji pomohl sblížit se se skupinou anarchistických čajkovců. Na podzim 1873 odjela do Petrohradu, kde si zajistila kontakty s čajkovci a jinými revolucionářskými skupinami.  Roku 1874 se Breško-Breškovská stala narodničkou. Začal působit v Kyjevské, Chersonské a Podolské gubernii, tentýž rok však byla zatčena. Putovala postupně z věznice do věznice. V roce 1875 byla podmínečně propuštěna, následující rok však byla opět zatčena a vězněna v Petropavlovské pevnosti, a roku 1878 byla vypovězena na Sibiř. Roku 1881 spolu s Nikolajem Ťutčevem uprchla.  V roce 1882 byla opět zatčena a deportována do Karinské katorgy. Kvůli nemoci byla odvezena do Selenginsku. V letech 1892 - 1896 žila v Irkutsku a pracovala v novinách ""Orientální přehled"". V roce 1896 se přestěhovala do Tomska, poté do Tobolska.  Téhož roku byla na základě amnestie propuštěna při příležitosti korunovace nového cara Mikuláše II.  Do roku 1903 většinu času byla Breško-Breškovská v ilegalitě. Zabývala se organizační prací a rozšiřováním revolucionářských idejí mezi rolnictvem. Působila v Moskvě, Černigově a Minsku, kde sloužil její mladší bratr. Tam se setkala s revolucionářem Grigorijem Geršunim. Tehdy začala argumentovat, že i přes zhoršující sociální a hospodářskou situaci ve vesnicích jsou rolníci vzdělanější a politicky aktivní, což hraje ve prospěch revoluce.  Byla zastánkyní politického a agrárního teroru, který považuje za nejvíce efektivní metodu boje. V roce 1901 spoluzaložila s Geršunim, Viktorem Černovem, Jevno Azefem a Alexandrem Kerenským stranu socialistů-revolucionářů. Setkala se s takovými prominentními teroristy jako byli Boris Savinkov, Ivan Kaljajev či Jegor Sozonov. V roce 1903 odjela pod pohrůžkou zatčení za hranice.  Chvíli pobyla v Rumunsku, poté odjela do Švýcarska. Tam se věnovala propagandě a podporovala agrární teror. V roce 1904 se účastnila Amsterdamského kongresu. V říjnu téhož roku odjela spolu s Chajimem Žitlovským do Spojených států. Jejím hlavním cílem bylo zde získat finanční prostředky pro stranu Eserů, zviditelnit pozici revolucionářů a seznámit americkou veřejnost o situaci v Rusku.  V roce 1905 se vrátila do Ruska a účastnila se tamní revoluce. Po její porážce byla roku 1907 vydána carské Ochrance. Udal ji její spolupracovník Jevno Azef, který byl ve straně carským špionem a který již dříve udal jejího jiného spolupracovníka Geršuniho. Paradoxně Azefa ten samý rok odhalil socialista a přeběhlík od policie Vladimir Burcev. V roce 1910 byla Breško-Breškovská odsouzena k vyhnanství na Sibiři, odkud ji dostala až únorová revoluce.

Stáří.

Podporovala Kerenského a jeho Prozatímní vládu. Po nástupu bolševiků bojovala proti nim.  V roce 1919 opustila občanskou válkou zmítané Rusko a žila v USA a Francii, až roku 1923 přijela do Československa. Vůči politice nezahořkla – během pobytu na Podkarpatské Rusi v Užhorodě byla členkou Karpatoruské strany práce.  J. K. Breško-Breškovská zemřela 12. září 1934 ve Chvalech u Prahy (dnes součást Horních Počernic) ve věku 90 let. Prezident republiky Tomáš Garrigue Masaryk poslal na její pohřeb věnec, na pohřbu byl přítomni i Viktor Černov a Alexandr Kerenskij.

Jekatěrina Konstantinovna Breško-Breškovská (;, Ivanovo, Ruské impérium - 12. září 1934, Chvaly u Prahy, Československo) byla ruská revolucionářka a jednou ze zakladatelů strany socialistů-revolucionářů. Přezdívalo se jí „"babička ruské revoluce"“.

Jekaterina Konstantinowna Breschko-Breschkowskaja, geboren "Jekaterina Konstantinowna Werigo", (, Geburtsname ; * im Dorf Iwanowo bei Newel; † 12. September 1934 in Chvaly Počernice) war eine russische Revolutionärin.


Pozadí.

Historie.

Dnešní Sin-ťiang se dostal pod nadvládu Číny v 18. století. Území od té doby zažilo občasnou autonomii a nezávislost. Ujgurové se snažili o samostatnost, roku 1933 vznikla První Východoturkestánská republika, která nezískala diplomatickou podporu a následující rok zanikla. Roku 1944 nový armádní guvernér Sin-ťiang Wu Zhongxin financoval migraci Hanů do Ujgurské oblasti. Nesouhlas Ujgurů, Kazachů a dalších turkických obyvatel zapříčinil vznik Druhé Turkestánské republiky s centrem ve městě Ghulja a autonomní vláda byla udržena do roku 1949. Na konci čínské občanské války, ve které byla poražena politická strana Kuomintang, se přidaly tři prefektury Druhé Turkestánské republiky na stranu Komunistické strany Číny a přijaly její vládu. I po vzniku Čínské lidové republiky v roce 1949 zůstalo území kulturně oddělené a s vlastní autonomií, ovšem stále pod kontrolou Číny. Za Kulturní revoluce bylo náboženství potlačováno a Kazachové z Xinjiangu emigrovali do Kazachstánu, což způsobilo další nestabilitu a napětí mezi etniky. V 80. letech po konci vlády Mao Ce-tunga došlo k obnově náboženství. Ujgurové začali formovat své politické požadavky. Kvůli strachu z osamostatnění Sin-ťiang začala vláda s hanizací – systematickým přesídlováním etnických Číňanů. Poměr Hanů se rapidně zvýšil a Ujgurové se ocitli v postavení menšiny. Napětí mezi Hany a Ujgury rostlo a vyústilo v občasné protesty, například roku 2009 v Urumči.

Momentální situace Ujgurů.

Nenávist vůči Ujgurům dosáhla toho, že jsou nazýváni „teroristy“ a „extrémisty“. Na rozdíl od další muslimské menšiny Hui v Číně nejsou Ujgurové etnicky ani kulturně čínští, nýbrž turkičtí. Jsou tedy nejen obětmi rasismu, ale i islamofobie. Jejich kultura a jazyk jsou považovány za podřadné, na sociálním i ekonomickém žebříčku jsou umístění na nejnižších příčkách.  Roku 2017 vláda zakázala spoustu náboženských aktivit, patří mezi ně například nošení náboženského oblečení a zakrývání obličeje, či nošení dlouhého plnovousu. Lidé jsou trestáni za učení muslimských textů ve školách, vyučování ujgurského jazyka a je zakázáno dávat dětem ujgurská jména.  Čínská lidová republika existenci táborů popírala a v srpnu 2018 odmítala obvinění, že bylo do reedukačních středisek uzavřeno milion lidí. Satelitní snímky je však odhalily. Na zasedání Rady OSN pro lidská práva představitelé Číny potvrdili, že náboženští extrémisté jsou převychováváni a prezentují tyto instituce jako boj proti terorismu a náboženskému extremismu. Tvrdí, že je Ujgurům nabízeno dobrovolné vzdělání a trénink, aby měli lepší možnosti v získávání povolání. Čínská komunistická strana vydala zákon, který reedukační tábory ospravedlňuje. Popisuje chod táboru tak, že zde probíhá výuka národního jazyka, učení čínského práva a zákonů. Cílem je náprava chování, možnost se navrátit napravenému do společnosti a získat práci.

Fungování táborů.

Bez důkazů a právního procesu jsou Ujgurové masově posíláni do táborů, kde jsou zajatci povinni dodržovat přesně stanovená pravidla pro vstávání, hygienu, péči o domácnost, studium, spánek, zavírání dveří, pozici v řadě při nástupech atd. Nutí je zapřít své náboženské vyznání. Tábory jsou považovány za pokus vymazat a potlačit ujgurskou nezávislost, víru, kulturní hodnoty, jazyk a tradice.  Častými důvody perzekucí jsou cesty do zahraničí, rodina, která žije v jiné zemi anebo příbuzný, který byl vězněn. Také jsou perzekvováni lidé, kteří jsou dle vlády považováni za jednoduše ovlivnitelní extremismem. Další mohou být posíláni do táborů z náboženských důvodů kvůli nošení muslimského oblečení. Veškeré náboženské aktivity v Sin-ťiangu spadají pod kontrolu vlády.  Tábory vznikly v budovách původních škol nebo úředních budov, případně byly pro tento účel přímo postaveny. Areály jsou obehnány ostnatými dráty a okolo jsou hlídací věže. Absolventi táborů popisují přeplněné cely a mučení při výslechu.

The China Cables.

V listopadu 2019 unikly a byly zveřejněny oficiální dokumenty z roku 2017, kde jsou popisovány instrukce bývalého tajemníka Komunistické strany Sin-ťiangu, jak zacházet s vězni. Středisko je popisováno jako přísně střežená věznice, s pevnou disciplínou. Nesmí dojít k žádným únikům. Jsou povoleny násilné tresty. Celý areál, včetně tříd a pokojů musí být monitorován. Zajatci v táborech jsou nuceni dodržovat přesně stanovená pravidla. Vězni mohou být propuštěni jen pokud komise komunistické strany usoudí, že jsou napraveni. Dokumenty také poskytují nařízení zatýkání Ujgurů se zahraničním státním občanstvím a nařízení sledování Ujgurů, kteří žijí za hranicemi Číny. Čínský diplomat Anglie Liu Siaoming řekl, že opatření chrání občany a že za poslední 3 roky zde nebyl teroristický útok.

Reedukační střediska v Sin-ťiangu (oficiálně nazývány Centra pro profesní přeškolování), jsou internační zařízení na západě Číny v provincii Sin-ťiang řízené sin-ťiangskou vládou, kam jsou zavíráni Ujgurové, Kazaši, Kyrgyzové a další turkičtí muslimové. Během několika let, počínaje rokem 2016, se počet vězňů odhaduje až na 3 miliony. Čínská vláda tuto perzekuci označuje jako boj proti terorismu.

Die Umerziehungslager in Xinjiang (offiziell / euphemistisch: „"Berufsbildungszentren"“, chinesisch "Zhíyè jìnéng jiàoyù péixùn zhōngxīn", uigurisch: قايتا تەربىيەلەش لاگېرلىرى; "Qayta terbiyelesh lagérliri") sind von der Volksrepublik China organisierte, insbesondere auf uigurische Muslime ausgerichtete Internierungseinrichtungen in der autonomen Region Xinjiang.


Program 1939, 1941 a modifikovaný 1942.

Program výstavby loďstva z roku 1939 počítal s postavením posledních čtyř jednotek předchozí třídy "Kageró" a jedenácti jednotek nové třídy "Júgumo", které obdržely trupová čísla 116 až 124, 126 a 127. Někdy je do této první série třídy "Júgumo" počítán i torpédoborec "Akigumo" (trupové číslo 115). Ten ale patřil ještě do předchozí třídy "Kageró", o čemž svědčí například i použití starších dělových věží typu C, místo novějších typu D. Program z roku 1939 byl jediný, který se u třídy "Júgumo" podařilo realizovat celý v původním rozsahu.  Podle programu z roku 1941 mělo být postaveno dalších šestnáct jednotek, někdy též označovaných jako podtřída "Hamanami". Realizováno ale bylo pouze prvních osm jednotek trupových čísel 340 až 347. Zbývajících osm jednotek (trupová čísla 348 až 355) bylo zrušeno ještě před položením kýlu. Rovněž byla zrušena plánovaná stavba osmi jednotek třetí série (trupová čísla 5041 až 5048) podle modifikovaného programu z roku 1942.

Konstrukce.

Třída "Júgumo" vycházela z předchozí třídy "Kageró". Lišila se od ní standardním výtlakem navýšeným o 44 tun a prodloužením trupu na vodorysce o 0,8 metru. Dále se nepatrně lišily ve tvaru přední nástavby a předního stěžně.

Pohon.

Pohonná soustava byla převzata z předchozí třídy "Kageró" a sestávala ze dvou sestav parních turbín "Kanpon" o výkonu po 26 000 k (15 445,5 kW) při 380 otáčkách lodního šroubu za minutu.  Přehřátou páru pro turbíny generovaly tři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki".  Přední komín byl mohutnější a odváděl spaliny z předních dvou kotlů. Zadní komín odváděl spaliny pouze ze zadního kotle.

Výzbroj.

Hlavňová i torpédová výzbroj zůstaly zachovány, jako u třídy "Kageró", ale změnila se lafetace 127mm děl. Nově se tyto kanóny montovaly do dělových věží typu D, které umožňovaly elevaci až 75 ° oproti 55 ° u dělových věží typu C použitými u předchozích tříd. Díky této změně měly jednotky třídy "Júgumo" lepší protiletadlovou obranu. Jedna dvouhlavňová věž byla – již tradičně – umístěna na přední palubě před můstkem, druhá na zadní nástavbě a třetí na palubě za zadní nástavbou.  Torpéda byla odpalována ze dvou otočných zakrytovaných čtyřhlavňových 610mm torpédometů typu 92 model 4, které byly otáčeny motorem na stlačený vzduch. Přední torpédomet se nacházel na nástavbě mezi komíny, přičemž po stranách předního komínu se nacházely zásobníky po dvou rezervních torpédech. Zadní torpédomet se nacházel na palubě za zadním komínem a jeho zásobník se čtyřmi náhradními torpédy se nacházel nalevo od podélné osy plavidla a zadní nástavby. Oba torpédomety byly zakrytované.  V původní konfiguraci nesly první jednotky třídy "Júgumo" pouze dva dvouhlavňové 25mm kanóny typu 96, které byly umístěny na platformě u zadního komínu.

Pozdější modifikace.

Během války byla u přežívajících, či nově stavěných jednotek posilována protiletadlová výzbroj a došlo k instalaci radarů. 25mm kanóny byly montovány v jedno–, dvou– a trojhlavňovém uspořádání a jejich počet stoupl až na 28 hlavní. Některé jednotky přišly o jeden ze zásobníků torpéd, aby se uvolnilo místo pro další protiletadlovou výzbroj, ale na rozdíl od torpédoborců předchozích tříd žádná z jednotek třídy "Júgumo" nepřišla o svoji zadní 127mm věž č. 2 ve prospěch dalších 25mm kompletů.  Jednotky mohly nést přehledový radar "13-gó" pro sledování vzdušných cílů a přehledový radar "22-gó" proti vzdušným i hladinovým cílům. Fotografie torpédoborců "Asašimo" (), "Hamanami" (), "Hajanami" (), "Hajašimo" () a "Kijóšimo" () – všechno se jedná o fotografie stavu těsně po dokončení – ukazují pouze instalaci radaru "22-gó" na předním stěžni.

Jednotky třídy "Júgumo".

Druhá série podle programu z roku 1941.

Dokončené jednotky: Vedle těchto osmi dokončených jednotek měla druhá série zahrnovat ještě dalších osm jednotek, jejichž stavba ale byla zrušena 11. srpna 1943 ještě před položením kýlů. Mělo se jednat o tyto jednotky:

Třetí modifikovaná série podle programu z roku 1942.

Osm jednotek třetí série bylo zrušeno 11. srpna 1943 ještě před zahájením stavby. Mělo se jednat o tyto jednotky:

Třída "Júgumo" (: "Júgumo-gata") sestávala z 19 „torpédoborců první třídy“ ( "Ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1940 až 1944 a bojujících ve druhé světové válce. Císařské námořnictvo jednotky této třídy (a třídy "Kageró") označovalo jako torpédoborce typu A ( "Kó-gata kučikukan"). Navazovaly na předchozí třídu "Kageró", od které se odlišovaly lafetací 127mm kanónů typu 3. roku do dělových věží typu D s elevací až 75 °.

Die "Yūgumo"-Klasse (jap., "Yūgumo-gata kuchikukan") war eine Klasse von neunzehn Zerstörern der Kaiserlich Japanischen Marine, welche im Zweiten Weltkrieg zum Einsatz kamen. Die japanische Marine bezeichnete die Schiffe auch als Typ-A-Zerstörer (jap., "Kō-gata kuchikukan").


Průběh liturgie.

Tato byzantská východní liturgie se skládá ze tří částí:

1.) Proskomidie.

Příprava chleba a vína pro Eucharistii, kterou koná kněz v tichosti za zavřeným ikonostasem v oltářní části chrámu na bočním posvátném stole nazývaném "žertveník". Kněz vykrajuje z liturgického bochníčku kvašeného chleba, jemuž se říká "prosfora", část chleba zvanou "beránek" a klade jej na "diskos" (liturgický talířek na nožce) – při tom se modlí části izaiášova proroctví o příchodu Krista – Mesiáše. Do kalicha vlévá červené víno a vodu a cituje při tom úryvek z Janova evangelia o probodnutí boku ukřižovaného Krista. Dále vyjímá z prosfor další částečky na památku svatých a pak další jako modlitbu za živé i zesnulé pravověrné křesťany. O duchovní významu tohoto modlitebního obřadu viz O síle modlitebních vzpomínek při proskomidii. V době "proskomidie" by se měl v chrámu číst obřad zvaný "hodinky" (часы) (před liturgií se čte 3. a 6. "hodinka").

2.) Liturgie katechumenů.

První část bohoslužby, při které se čte úryvek z Písma svatého, který podle liturgického kalendáře na ten den připadá, po čemž může následovat kázání.  Tato část bohoslužby byla věnována výuce "katechumenů" (to jsou ti, kteří jsou v církvi vyučováni křesťanské víře a připravují se na křest; církevně slovansky se jim říká оглашены, což znamená „ti, co jsou oslovováni“, tj. je jim sdělováno slovo pravdy, učení Evangelia, církevní nauka).

3.) Liturgie věrných.

Druhá část bohoslužby, jejímž obsahem je konání Eucharistie.  Tato část se dříve konávala za uzamčenými dveřmi, bez katechumenů, v uzavřeném společenství "věrných" (to jsou pokřtění křesťané, kteří se nedopustili žádného hříchu, který by je vylučoval od Eucharistie).  Po liturgii následuje závěrečné čtení děkovných modliteb po svatém přijímání, které končí modlitebním vzýváním tohoto světce – "troparem" a "kondakem" sv. Janu Zlatoústému.  Tropar sv. Janu Zlatoústému:  "Blahodať z úst tvých jako zář ohně se zaskvěvší, osvítila celý svět, poklady nezištnosti jemu nalezla, výsost pokory nám ukázala; avšak uče nás slovy svými, otče Jene Zlatoústý, pros Slovo, Krista Boha, aby spasil duše naše."  Kondak sv. Janu Zlatoústému:  "S nebes přijal jsi blahodať Božskou a ústy svými učíš všecky klaněti se v Trojici jedinému Bohu, Jene Zlatoústý, nejblaženější, ctihodný, důstojně blahoslovíme tebe, neboť ty jsi vůdce, jenž zjevuje věci Božské."

Dodatek o české pravoslavné liturgii.

Pravoslavný text této liturgie (pouze to, co se zpívá nahlas, čili bez tichých kněžských modliteb) je zde:  V české pravoslavné církvi existuje snaha, aby byly odstraněny všechny vynechávky a doplněna veškerá zkrácení, jimiž je česká pravoslavná liturgie sloužená podle „Sborníku modliteb a zpěvů pravoslavné církve“ poznamenána. „Sborník modliteb a zpěvů...“ byl sestaven prvním biskupem novodobé pravoslavné církve, vladykou Gorazdem († 1942) jako pouhá „prozatímní pomůcka“ (jak sám autor uvádí), liturgická misijní příručka, která je v současnosti doplňována. Viz různé brožurky s doplňky české pravoslavné liturgie např. Pravoslavná stránka se soubory ke stažení.

Po většinu dní v roce se v pravoslavné a řeckokatolické církvi koná liturgie sv. Jana, archiepiskopa města Konstantinova, Zlatoústého. Lze říci, že je to hlavní bohoslužba byzantského obřadu.

Die Göttliche Liturgie des heiligen Johannes Chrysostomos ist die am häufigsten gefeierte Göttliche Liturgie im Ritus der byzantinischen Kirchen. Sie hat ihren Namen von der Anaphora, die das Herzstück bildet und Johannes Chrysostomos zugeschrieben wird.


Děj knihy.

V knize Vyhlídka se Bosch znovu setkává se svou poslední vážnou přítelkyní, agentkou FBI Rachel Wallingovou. Bosch dostane za úkol zaškolit nového a mnohem mladšího partnera Ignacia "Iggyho" Ferrase a společně jsou pověřeni vyšetřováním vraždy lékařského technika Stanleyho Kenta. Vražda se stala na vyhlídce na Mullholand Drive a vypadala jako poprava. Na místo dorazí speciální jednotka FBI vedená agentkou Wallingovou. Agenti FBI se snaží převzít celé vyšetřování a tvrdí že je v sázce národní bezpečnost, ale Bosch jim odmítne ustoupit. Wallingová se zaměří na krádež radioaktivního cezia, ke které došlo v nemocnici, s níž Kent spolupracoval na onkologickém oddělení. Její neochota sdílet informace Bosche pouze utvrzuje v touze tento případ vyřešit.  Důkazy naznačují, že tato vražda je součástí teroristického plánu, jehož cílem je vyrobit a odpálit tzv. špinavou bombu, což ospravedlňuje snahu FBI odstavit policejní oddělení a Bosche na vedlejší kolej. To však Bosch odmítá, a navzdory FBI dál intenzivně pátrá po vrazích Stanleyho Kenta. To dělá starosti jeho mladému nezkušenému parťákovi, protože má pocit, že Boschovy kroky ohrožují jeho kariéru u policie. Agenti FBI včetně Rachel Wallingové považují Boschův postup za nebezpečný a ohrožující jejich snahu získat zpátky ukradené cezium a dopadnout známé teroristy. Bosch se však spoléhá na své instinkty a zkušenosti a dál pokračuje ve svém vyšetřování. Nakonec se mu podaří vraždu vyřešit a také najít ztracené cezium.

Hlavní postavy.

"Harry Bosch", hlavní detektiv přidělený k tomuto případu. Je hlavní postavou v tomto a dvanácti předchozích románech v sérii.  "Rachel Walling", v několika předchozích knihách udržovala milostný poměr s Harrym Boschem. Zatímco Harry doufá, že by se mohli dát s Rachel znovu dohromady, jejich vztah je značně napjatý kvůli neshodám v otázce vyšetřování jejich společného případu.  "Ignacio "Iggy" Ferras", Boschův mladý parťák. Iggy chce postupovat podle předpisů a vážně ho zneklidňuje Boschovo obcházení pravidel. V jednu chvíli Boschovi sdělí, že už s ním nemůže dál pracovat a požádá si o nového partnera.  "Stanley Kent", oběť vraždy. Z nemocnice v Los Angeles ukradl 32 kusů cezia na nátlak neznámých únosců, kteří drželi jeho manželku jako rukojmí. Pokud by toto cezium bylo použito pro výrobu špinavé bomby, mohly by zemřít desetitisíce lidí na následky ozáření.  "Alicia Kent", nádherná manželka zavražděného. Byla zadržována jako rukojmí dvěma únosci, což donutilo jejího manžela Stanleyho Kenta ukrást z nemocnice cezium.  "Jack Brenner", parťák a nadřízený Rachel Wallingové a také vedoucí vyšetřování ze strany FBI. Jeho hlavním úkolem je vypořádat se s hrozbou, jež představuje ukradené cezium. Boschovo vyšetřování vraždy je pro něj až druhořadé.  "Cliff Maxwell", agent FBI pracující na tomto případu. V průběhu vyšetřování měl s Boschem dva násilné konflikty.

Vyhlídka je osmnáctým románem amerického spisovatele detektivních knih Michaela Connellyho a zároveň třináctou knihou s losangeleským detektivem Hieronymem "Harrym" Boschem v hlavní roli.

Kalter Tod (englisch: The Overlook) ist der 18. Roman des US-amerikanischen Krimi-Autors Michael Connelly, der 13. Roman der Harry Bosch-Serie. Er erschien 2007 und auf Deutsch, in der Übersetzung durch Sepp Leeb, 2008.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 880 metrů v jižní části Judska a Judských hor respektive v jižní části Judských hor, která je nazývána Hebronské hory (Har Chevron). Leží cca 4 kilometry jihozápadně od centra Hebronu, cca 35 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 70 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Bejt Chagaj je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojen pomocí silnice číslo 60 – hlavní severojižní tepny Judeje a Samaří.  Osada je situována cca 12 kilometrů za Zelenou linií oddělující Západní břeh Jordánu od Izraele v jeho mezinárodně uznávaných hranicích. Jde o izolované židovské sídlo obklopené na všech stranách arabským (palestinským) osídlením, zejména aglomerací Hebronu na severní a východní straně.

Dějiny.

Bejt Chagaj leží na Západním břehu Jordánu, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. Vesnice byla založena roku 1984. 14. května 1984 rozhodla izraelská vláda, že v této oblasti založí novou osadu nazývanou pracovně Hakhlili nebo Sindes Ziv, plánovanou výhledově až pro 250 rodin, v první fázi pro 40 rodin. 19. července 1984 se zde usadily první tři rodiny.  Vládní výbor pro pojmenovávání (Name Committee) původně navrhoval nové osadě název Hakhlili Sindes ale ten později změněn na Chagaj. Nynější název je výsledkem kompromisu. Osadníci totiž název navrhli a zdůvodňovali jej jako zkratku jmen tří mužů (Chanan Krauthammer, Geršon Klein a Jaakov Zimmerman), které v květnu 1980 zabili v Kirjat Arba palestinští útočníci. Jenže vládní výbor s takovýmto vysvětlením nesouhlasil a navrhl jméno Bejt Chagaj ponechat, ale oficiálně je odvozovat od stejnojmenného biblického proroka. O vznik nové vesnice usilovala skupina aktivistů z Kirjat Arba, kteří se znali se zavražděnými muži.  V roce 1989 tu byla dokončena výstavba zděných domů. V roce 1990 byla v obci založena mládežnická vesnice (כפר הנוער), která se zabývá výchovou dětí z problémových rodin. V obci fungují synagogy, předškolní péče o děti a zdravotní středisko. Vesnice je zabezpečena kamerovým systémem. V sousedství se nachází menší základna izraelské armády.  Územní plán počítá s výhledovou kapacitou 89 domů, z nichž většina již byla postavena. Po roce 2005 se tu usadilo několik rodin vystěhovaných z Kfar Darom během jednostranného stažení izraelských sil z pásma Gazy, kteří sem přemístili i institut náboženských studií (kolel) אור יוסף ("Or Josef"). Počátkem 21. století vznikl jihozápadně od vlastní osady nový okrsek zástavby nazývaný Giv'at Rechavam.  Počátkem 21. století nebyl Bejt Chagaj kvůli své poloze hlouběji ve vnitrozemí Západního břehu Jordánu stejně jako většina sídel v Oblastní radě Har Chevron zahrnut do Izraelské bezpečnostní bariéry. Bariéra pak byla skutečně postavena v trase, která víceméně sleduje Zelenou linii. Budoucí existence vesnice závisí na parametrech případné mírové dohody mezi Izraelem a Palestinci.  Blízkost lidnaté a převážně palestinské aglomerace Hebronu vedla k častým teroristickým útokům v okolí obce. 17. května 1994 byli ve svém automobilu zastřeleni poblíž Bejt Chagaj dva lidé. K podobnému útoku zde došlo i 27. listopadu 1994, kdy byl takto zabit rabín Amiran Olami z osady Otni'el. Na sklonku druhé intifády 24. června 2005 zaútočil palestinský terorista jen cca 200 metrů od vjezdu do osady. Zastřelil dva lidi. K akci se přihlásil Palestinský islámský džihád a Brigády mučedníků Al-Aksá. 16. prosince 2005 byl zastřelen další místní obyvatel nedaleko od svého domu. K útoku se opět hlásil Palestinský islámský džihád i Brigády mučedníků Al-Aksá. Dne 31. srpna 2010, jen den před obnovením mírových rozhovorů mezi Izraelem a Palestinskou samosprávou, byli zastřeleni čtyři obyvatele osady Bejt Chagaj, kteří projížděli autem jižně od Hebronu. Oběťmi se stali dva muži a dvě ženy, z nichž jedna byla těhotná.

Demografie.

Obyvatelstvo Bejt Chagaj je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 547 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,9 %.

Bejt Chagaj ( בֵּית חַגַּי, podle biblické postavy proroka „"Agea"“ – Kniha Ageus a také akronym jmen tří mužů zavražděných v roce 1980 Palestinci, v oficiálním přepisu do angličtiny Haggay, přepisováno též Bet Haggay nebo Beit Hagay) je izraelská osada osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Har Chevron.

Beit Chaggai () ist eine israelische Siedlung im Westjordanland. Die Siedlung wurde 1984 gegründet und gehört zur Regionalverwaltung Har Chevron. Sie liegt südlich von Hebron.


Rozšíření.

Pětiprstka hustokvětá je evropským druhem, vyskytuje se od Irska a Španělska na západě po Baltské státy na východě a od Švédska na severu po Itálii a oblast Balkánu na jihu.  V České republice se velmi vzácně vyskytuje v nížinách, pahorkatinách i v podhůří. V Čechách roste okolo Tachova, v Polabí a Českém středohoří, na Moravě pak u Kuřimi, Vsetína a v Bílých Karpatech na hranicí se Slovenskem. Protože dlouho nebyla odlišována od pětiprstky žežulníku, její detailní rozšíření ještě není známo.

Ekologie.

Světlomilná bylina rostoucí v české přírodě na vápnitých slatinných loukách, prameništích s vápenitou vodou, na trávnicích a lesních světlinách na střídavě vlhkých a jen občas vysýchavých půdách. Přednost dává místům na křídových sedimentech bohatých na uhličitan vápenatý. Vyskytuje se převážně na slunných, dlouhodobě podmáčených stanovištích.  Začíná kvést koncem června nebo počátkem července. Obživu získává částečně orchideoidní mykorhizou, paraziticky, hlavně v počátečním stádiu vývoje semenáče. Klíčící semínko totiž nemá potřebnou zásobu živin a dosud nejsou vytvořené zelené orgány s chlorofylem, schopné potřebné živiny, např. uhlík, získat fotosyntézou. Pětiprstka hustokvětá má diploidní chromozomy 2n = 2x = 40.

Popis.

Vytrvala rostlina vysoká 40 až 80 cm s přímou, zelenou, na průřezu zaoblenou lodyhou vyrůstající z podzemní hlízy. Na její základně jsou jeden až dva drobné šupinaté listy a výše, obvykle jen v jedné třetině výšky, tři až šest bylinných listů uspořádaných převážně do dvou řad. Spodní z nich mají pochvu, horní jsou bez pochvy. Čepele jsou úzce kopinaté, mírně kýlovité a zelené až tmavě zelené. Spodní list bývá dlouhý asi 20 cm a široký 2,5 cm, ostatní jsou asi devětkrát delší než širší.  V horní části lodyhy vyrůstá až pět špičatých listenů a nad nimi, ve velmi hustém válcovitém klasu dlouhém až k 30 cm, čtyřicet až sto padesát pyskatých květů. Jsou červenofialové, vysoké 8 až 12 mm, široké 10 až 14 mm a příjemně voní. Ve dvou přeslenech mají šest okvětních lístků, dva venkovní jsou podlouhle vejčité a vodorovně odstávají, třetí s vnitřními lístky vytvářejí přilbu, pysk je široký a mělce třílaločný, tenká ostruha je ohnutá do oblouku. V květu jsou tři tyčinky srostlé s čnělkou ve sloupek, prašníky obsahují pyl slepený v brylkách. Válcovitý spodní semeník vzniklý ze tří plodolistů je zkroucený.  Plod je široce válcovitá tobolka nazelenalé barvy, velká asi 8 mm. Obsahuje velké množství velmi drobných semen, která jsou ve zralostí z otevřené tobolky roznášena větrem. Semena neobsahují téměř žádné zásobní látky a k vyklíčení potřebují dodatečný zdroj živin, který získávají za pomoci orchideoidní mykorhizy. Mimo rozmnožování semeny, což bývá velmi sporadické, se rozšiřuje na svých stanovištích dělením cibulovité hlízy.

Ohrožení.

Pětiprstka hustokvětá se vyskytuje pouze na malém počtu lokalit, ale její populace bývají poměrně stabilní. Potencionální nebezpečí ale představuje především přímá destrukce stanovišť spojená s činnosti stavební (stavění cest, sjezdovek či chat), zemědělskou (odvodňování vlhkých luk, nadměrné hnojení či herbicidy) nebo lesnickou (zalesňování nových ploch, zničení stanovišť při mýcení lesů). Některé místa výskytu mohou být v dlouhodobém horizontu ohrožené expanzi agresivních bylinných rostlin nebo sukcesními změnami, např. rozrůstáním křovin či náletových dřevin. Druh také potřebuje na některých lokalitách pravidelnou "údržbu", spočívající v kosení vzrostlých travin a odstraňování staré biomasy, která brání v růstu mladým rostlinám. Pro snížení možností potencionálního ohrožení je zařazena ve "Vyhlášce MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb." i v "Červeném seznamu ohrožených druhů České republiky z roku 2017" v kategoriích kriticky ohrožený druh (§1, C1b).

Pětiprstka hustokvětá ("Gymnadenia densiflora") je hlíznatá orchidej, která bývá v době kvetení vysoká půl až téměř jeden metr a v květenství klasu, dlouhém 10 až 30 cm, vystavuje i ke stovce hustě nahloučených, červenofialových květů. Je jednou ze dvou v české krajině rostoucích druhů rodu pětiprstka a přestože je původní druh, je považována za vzácnou, z české krajiny mizející rostlinu.

Die Dichtblütige Händelwurz (auch Dichtblütige Große Händelwurz, Dichtblütige Mücken-Händelwurz), wissenschaftliche Name "Gymnadenia densiflora", ist eine taxonomisch umstrittene Pflanzenart aus der Familie der Orchideen mit Verbreitung in Europa. Sie wird von vielen Botanikern als eigenständige Art aufgefasst, andere sehen in der Pflanzensippe eine Unterart oder eine Varietät der sehr ähnlichen Mücken-Händelwurz ("Gymnadenia conopsea").


Rodina.

Johana se narodila v roce 1415, jako jediné dítě Roberta z Baru, hraběte z Marle a Soissons, pána z Oisy, a Johany de Béthune, vikomtesy z Meaux. Jejími prarodiči z otcovy strany byli Jindřich z Marle, markýz z Pont-à-Mousson a Marie z Coucy, hraběnka ze Soissons, a z matčiny strany Robert VIII. de Béthune, vikomt z Meaux, a Isabela de Ghistelles, dcera Jana de Ghistelles a Markéta de Reingleset. Přes svou babičku byla Johana potomkem krále Eduarda III. Anglického a Filipy z Hainaultu – jejich nejstarší dcera Isabela byla matkou Marie z Coucy.  Dne 25. října 1415, byl její otec zabit v bitvě u Azincourtu, a malá Johana se stala jedinou dědičkou jeho titulů a majetku. V roce 1418 se její matka podruhé vdala, a to za Jana II. Lucemburského, hraběte z Ligny a de Guise, syna Jana Lucemburského, pána z Beauvois a Markéty z Enghien, hraběnky z Brienne a Conversana. Toto manželství bylo bezdětné.  Johanin nevlastní otec Jan věznil Johanku z Arku na svém hradě Beaurevoir. Johanka, která byla o tři roky starší než Johana, byla umístěna do péči Johany, její matky a Johany Lucemburské, Janovy starší tety. Tři dámy dělaly co mohly, aby Johanku v jejím vězení utěšily, a neúspěšně se ji snažily přesvědčit, aby vyměnila mužské oblečení za ženské. Johanka jim byla vděčná za to, jak k ní byly laskavé a soucitné. Přes jejich prosby, Jan vydal Johanku angličanům za 10 000 livrů.

Manželství a potomci.

Dne 16. července 1435, ve dvaceti letech, se Johana provdala za Ludvíka Lucemburského, hraběte ze Saint-Pol, Brienne, Ligny, a Conversana, konstábla Francie. Svatba se konala v Chateau de Bohain. Byla Ludvíkovou první manželkou. Ludvík byl nejstarším synem Patra Lucemburského, hraběte ze Saint-Pol, Brienne, a Conversana, a jeho manželky Markéty z Baux. Jeho starší sestrou byla Jacquetta Lucemburská, matka Alžběty Woodvillové. Ludvík byl synovcem Johanina nevlastního otce Jana.  Johana s Ludvíkem měli několik dětí:  Johana zemřela 14. května 1462 ve čtyřiceti sedmi letech.

Johana z Marle, suo jure paní z Marle a hraběnka ze Soissons, paní z Oisy, vikomtesa z Meaux a hraběnka ze Saint-Pol, Brienne, Ligny, a Conversana (1415 – 14. květen 1462) byla urozená francouzská dědička a svrchovaná hraběnka. Byla jediným dítětem Roberta z Baru, hraběte z Marle a Sissons, pána z Oisy, který byl zabit v bitvě u Azincourtu když byla ještě dítě, a stala se jedinou dědičkou jeho titulů a majetku. V roce 1430, v patnácti letech, byla Johana jednou ze tří žen, které měly na starosti Johanku z Arku vězněnou na zámku Jana II. Lucemburského, hraběte z Ligny, Johanina nevlastního otce.

Jeanne de Marle (auch "Jeanne de Bar", * 1415; † 14. Mai 1462) war Comtesse de Marle et de Soissons, Vicomtesse de Meaux durch ihre Mutter, Comtesse de Saint-Pol durch ihre Ehe, sowie Dame de Condé, Dunkerque, Bourbourg, Gravelines etc. Sie war die einzige Tochter von Robert von Bar, Graf von Marle und Soissons, und Jeanne de Béthune.


Rodina a vzdělání.

Narodil se v Krakově, který byl tehdy součástí habsburské monarchie, a pocházel z rabínského rodu. Jeho otcem byl rabín Abraham Chajim Freimann, matkou Sofie, rozená Latnerová. Náboženství se učil u rabínů Szymona Sofera a Akiby Kornitzera. Maturoval na gymnáziu v polském Ostrowu, kde také studoval talmud pod vedením svého strýce, významného židovského učence a rabína Dr. Israela Meir Freimanna, jehož dceru, svou sestřenici Reginu, pojal roku 1891 za manželku. Z manželství s Reginou se narodilo šest dětí: Sofie, Ella, Valerie, Ernst, Gertruda a Alfred. Významným židovským učencem byl rovněž Jakobův bratranec (bratr Reginy) profesor Aron Freimann, historik, hebraista a bibliograf ve Frankfurtu nad Mohanem a New Yorku.  Již ve svých dvaceti letech byl Jakob Freimann po absolvování rabínského semináře v Berlíně roku 1886 ordinován na rabína. Dále studoval literaturu, orientalistiku, filozofii a roku 1890 byl na univerzitě v Tübingenu promován doktorem filozofie.

Kariéra.

Krátce po promoci odešel na své první rabínské působiště do Dolních Kounic na Moravě. Zde se také narodily jeho dvě nejstarší dcery. Dne 3. září 1893 vysvětil Novou synagogu v Holešově, kam se také s rodinou přestěhoval a kde následně působil jako rabín dvacet let. Byl vůbec posledním holešovským rabínem. Dále byl inspektorem židovských škol na severní Moravě a předsedou "Spolku rabínů Moravy a Slezska". Před vypuknutím první světové války odešel do Německa a se stal vrchním rabínem v Poznani.  Od roku 1929 zastával funkci vrchního rabína v Berlíně a současně byl hlavou židovského náboženského soudu (av bejt din). Na rabínském semináři v Berlíně vyučoval mimo jiné dějiny a dějiny židovské literatury. Většina jeho berlínského působení spadá do období, kdy již Německo ovládali nacisté. Bydlel vedle berlínské Nové synagogy. Zemřel na cévní mozkovou příhodu v roce 1937 ve Špindlerově Mlýně, kde s rodinou slavil výročí svatby své nejstarší dcery. Pohřben byl v Holešově, patrně proto, aby se jeho hrob nestal terčem nacistů. Jeho hrob sousedí s hrobem rabína Šacha.

Dílo.

Kromě prací zaměřených na halachickou středověkou literaturu a teologických textů publikoval také studie o dějinách židů v Bonnu, Holešově, Poznani, Prostějově, Přerově, a Xantenu. Sepsal pojednání o židovských rabínech v Přerově a přispíval biografickými články do "Jüdisches Lexikon", "Germania Judaica" a do "Encyklopaedia Judaica". Dlouhodobě spolupracoval s redakcí Huga Golda a to zejména na dvou projektech: na knize "Die Juden und Judengemeinden Mährens in Vergangenheit und Gegenwart" ("Židé a židovské obce na Moravě v minulosti a současnosti") a na vydávání časopisu "Zeitschrift für die Geschichte der Juden in der Tschechoslowakei" (Časopis pro dějiny Židů v Československu).

Jakob Freimann (1. října 1866 Krakov – 25. prosince 1937 Špindlerův Mlýn) byl židovský rabín, životopisec a historik, který působil na území dnešního Polska, Česka a Německa. Jeho posledním působištěm byl Berlín, kde byl vrchním rabínem až do své smrti v roce 1937. Pochován je v Holešově na Moravě, kde dříve 20 let působil.

Jakob Freimann (auch Jaakov Freymann; geboren am 1. Oktober 1866 in Krakau, Kaisertum Österreich; gestorben am 25. Dezember 1937 in Špindlerův Mlýn, Tschechoslowakei ) war ein Rabbiner in Mähren und Deutschland.


Dopingová diskvalifikace.

V době, kdy Zdeňka Šilhavá držela světový rekord v hodu diskem, byla diskvalifikována (zároveň s koulařem Remigiem Machurou) pro použití nedovolených anabolických steroidů. K diskvalifikaci došlo po dopingovém nálezu při A-finále Evropského poháru, které se konalo v roce 1985 v Moskvě a kde Zdena Šilhavá obsadila výkonem 66,42 metru třetí místo. Její umístění bylo zrušeno a československému ženskému týmu byly její body v celkové klasifikaci odečteny. V důsledku toho kleslo družstvo z původního 5. místa na místo sedmé (dostaly se před něj týmy Polska a Itálie), které však zaručovalo udržení se v A-skupině a tím i start v následujícím A-finále v roce 1987 v Praze na Strahově. Zdeňka Šilhavá, suspendovaná na dva roky, musela vynechat celou následující sezónu 1986, a tím i mistrovství Evropy ve Stuttgartu. V roce 1987 se však vrátila a dokázala znovu překonat sedmdesátimetrovou hranici v hodu diskem a dosáhnout poměrně dobrých umístění na mistrovství světa 1987 a olympijských hrách 1988.  Diskvalifikace Šilhavé a Machury je dodnes nejzávažnějším dopingovým případem v historii československé a české atletiky.

Osobní rekordy.

Je bývalou držitelkou světového rekordu v hodu diskem. Její výkon 74,56 m je dodnes druhým nejlepším v celé historii. Dál hodila jen 9. července 1988 v Neubrandenburgu východoněmecká diskařka Gabriele Reinschová, která drží světový rekord výkonem 76,80 m.

Světový rekord.

Zdeňka Šilhavá nebyla první českou atletkou, která překonala světový rekord v hodu diskem: už 11.9.1925 vytvořila v Praze, při atletickém utkání Praha-Brno, světový rekord Marie Vidláková (* 4. 9. 1904), když svůj disk poslala do vzdálenosti 31,15 metru. V roce 1984 vytvořila světový rekrod – hodem více než dvakrát tak dlouhým – Zdeňka Šilhavá. Rekordu dosáhla v Nitře, 26.8.1984, na stadionu tamního klubu Stavbár Nitra. Zdeňka Šilhavá hned prvním pokusem, dlouhým 74,56 metru, překonala v 15 hodin a 10 minut dosavadní rekord Iriny Meszynské z NDR (73,36 m), vytvořený před pouhými 9 dny, 17.8.1984 na pražském Rošického stadionu při mezinárodních závodech narychlo pojmenovaných po blížící se československé spartakiádě 1985 a uspořádaných jako náhrada pro atlety socialistických zemí za bojkotované olympijské hry v Los Angeles. Šilhavá měla vynikající sérii, ve které celkem čtyřikrát přehodila hranici 70 metru (74,56-přešlap-63,40-70,28-72,54-71,78 m). Za hranici 60 metrů se v tomto závodě dostaly i dvě další československé diskařky – čtvrtá Gabriela Hanuláková ve slovenském rekordu 64,00 m i pátá Jitka Prouzová s výkonem 62,26 metru.

Světový veteránský rekord.

Ve svých 45 letech, patnáct let po světovém rekrodu 74,56 m a v předposledním roce své aktivní atletické dráhy, překonala Zdeňka Šilhavá světový veteránský rekord v kategorii W40 (nad čtyřicet let), který – vzhledem k jejímu tehdejšímu věku – platil i pro další věkovou kategorii, W45. Podařilo se jí to 11. 8. 1999 v Pardubicích, když předvedla svůj vůbec nejkvalitnější hod devadesátých let – 64,09 metru. Dosavadní držitelkou světového rekordu v kategorii W40 byla sovětská (estonská) diskařka Helgi Partsová, která v roce 1980, ve svých 43 letech poslala disk do vzdálenosti 63,70 m.

Anketa o nejlepšího atleta Československa.

Zdaňka Šilhavá dvakrát zvítězila v anketě o nejlepší československou atletku roku, kterou každoročně (pod měnícími se názvy) vyhlašoval jako čtenářskou korespondenční anketu měsíčník Atletika a která byla předchůdcem současné ankety Atlet roku. Zatímco od založení ankety v roce 1962 byli muži a ženy voleni do společného žebříčku, v době největších úspěchů Zdeňky Šilhavé (v letech 1978-1988) byly žebříčky vedeny odděleně pro muže a ženy. Zdeňka Šilhavá se tedy při obou svých vítězstvích o prvenství de facto dělila s Imrichem Bugárem a Jozefem Pribilincem, kteří byli v roce 1984, resp.1988 první v mužské části ankety.

Osobní život.

Jejím manželem je bývalý diskař, olympionik (13. místo na hrách 1976 v Montrealu) Josef Šilhavý (* 13.12.1946, osobní rekord 64,90 m z roku 1975). Mají spolu syna Josefa.

Zdeňka Šilhavá, rozená Kusá, později Bartoňová (* 15. června 1954, Krnov) je bývalá československá atletka, která se specializovala na hod diskem a na vrh koulí.

Zdeňka Šilhavá (geb. "Kusá," geschiedene Bartoňová; * 15. Juni 1954 in Krnov) ist eine ehemalige tschechische Diskuswerferin und Kugelstoßerin. Im Kugelstoßen wurde sie für die Tschechoslowakei startend wurde sie bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1977 in San Sebastián Siebte. 1978 wurde sie bei den Hallen-EM in Mailand Fünfte und bei den Leichtathletik-Europameisterschaften 1978 in Prag Neunte.


Historie obce.

Vznik obce.

Nejstarší písemná zmínka o obci pochází z roku 1411, kdy Veřovice připadaly pánům z Kravař jako součást štramberského panství. V oné zmínce z roku 1411 je pojednáno o situaci, kdy Lacek I. z Kravař na Štramberce a Helfštýně pustil Veřovicím a dalším sousedním osadám tzv. odúmrť. Tím se obec staly oficiální součástí Štramberského panství, čítajícího tehdy 16 vesnic. Na tomto latinském dokumentu se vyskytuje označení Wiernierzowicz.. Již před tímto aktem se údajně jistý putující bezzemek či lokátor Werner se svou početnou rodinou a dalšími zájemci o půdu rozhodl usídlit v údolí nazývaném v Potokách, blízko pramene říčky Sedlničky. Od něj pak nejspíše pochází i pojmenování obce. Historik Wolny tvrdí, že Veřovice mohly vzniknout již po roce 1312, kdy pánové z Kravař začali s moravskou expanzí a vedle získávání nových sídel zakládali i sídla nová.  S omezenou pravděpodobností lze říci, že osídlení na dnešním území obce existovalo ještě dříve. Jindřich z Příbora a ze Šorštějna vydal 7. října 1293 fojtu Hermanovi privilegium na vysázení vsi Lichnova, který je dnes severovýchodním sousedem obce. V tomto dokumentu bylo uvedeno, že obec Lichnov by měl a vzniknout vymýcením části lesa, a to od potoka Lubina až do Wernyrzovských mezí, což by geograficky skutečně odpovídalo i dnešnímu rozdělení. Originál listiny se ale nedochoval. Existovalo potvrzení výsady Jindřicha z Příbora a Šorštejna z roku 1539, avšak i z něj existuje jen nedatovaný opis.

Nejstarší historie obce.

Roku 1434 vymírá celá fulnecko-novojická větev pánů z Kravař. Štramberské panství tak v důsledku dědictví přechází na Ctibora z Cimburka. Panství po vymření kravařské větve oplývalo nejen rozsáhlými pozemky, ale i vysokými dluhy, a to i za vlády Ctibora. Ještě téhož roku Ctiborovi věřitelé prodávají štramberské panství včetně obce Veřovice Janu Puklicovi z Pozořic. Součástí této transakce jsou i osady Mořkov, Hodslavice, Rohlina (zaniklá osada u Hodslavic), Bludovice a Žilina u Nového Jičína.  Z roku 1437 v deskách zemských se objevuje první zmínka o katolické faře na území obce, ta ale v polovině 16. století zaniká, protože Moravští Bratři získali ve Veřovicích převahu. Na tomto místě následovně vykonávají své bratrské bohoslužby.  Během puklického vlastnictví štramberského panství, do kteréhož Veřovice toho času spadaly, se kraji nadále nedařilo. Panovala zde bída a řádilo zde loupežnictví. 12. ledna 1437 získal štramberské panství od Jana Puklice z Pozořic dědictvím jeho syn a husitský hejtman Vilém Puklice z Pozořic, společně s bratrem Bočkem, který je do spoluvlády zapojen až v roce 1440. Po usídlení se na štramberském panství realizovali mnoho loupežnických výprav po širém okolí. Po Vilémově smrti v roce 1441 panství spadá postupně na Bočka Puklice z Pozořic, a v letech 1463-1464 získává panství synovec Vilémův Burian Poklice z Pozořic. Právě Burianovi, který proslul svými loupežnickými výpravami napříč celou Moravou je přisuzováno i zaútočení na původní osadu v Potokách, kdy při tažení v roce 1441 na obchodní stezku k Rožnovu první osadu vydrancovali a nejspíš i zničili. Aktivity loupeživé bandy Buriana z Puklice byly zastaveny až Jiřím z Poděbrad Další prameny, například vyprávění v Kronice obce Veřovice však zmiňuje, že za tímto stěhováním stál prostý nedostatek vody. Tato událost donutila tamní osadníky přestěhovat se na druhou stranu Hyklova kopce k řece, nazývané nesprávně také germanismem Tyča, správně Jičínka.  V roce 1471 bylo štramberské panství včetně Veřovic prodáno Burianem Jindřichu Černohorskému z Boskovic a jeho bratrům. Po Jindřichově smrti v roce 1478 bylo panství prodáno jeho pozůstalými bratry Benošovi z Hustopečí.

Raný novověk.

V roce 1531 bylo štramberské panství i s Veřovicemi zakoupeno pány z Žerotína, konkrétně připadlo Bernardovi mladšímu z Žerotína a na Fulneku, čímž se stalo i součástí Jického panství. V tomto období se obecně zlepšují podmínky života v celém panství, roste odbyt i životní úroveň. Roku 1533 bylo toto panství rozděleno na Novjicko-Štramberské a Starojické. Roku 1558 prodává Jan z Žerotína za 39 000 moravských zlatých celé panství novojičínským měsťanům. Veřovice tak nově nespadají pod panství Štramberku, ale Nového Jičína. Celé novojičínské panství bylo pod ochranou císaře Ferdinanda I.  V roce 1585 postihuje panství morová epidemie a objevují se i první zmínky o čarodějnických proces. O přítomnosti čarodějnických procesů nejsou v obci, na rozdíl například od sousední obce Ženklava žádné zmínky.  Po Bitvě na bílé hoře se na léta 1624 až 1773 se stává celé Novojicko-štramberské panství vlastnictvím Olomouckých Jezuitů. Toto období je spojené s rekatolizací a Moravští Bratří, kteří byli usídlení i v místech původní katolické fary z Veřovic a celého panství prchají. Obec spadala pod Jezuity po celou dobu vlády řádu právě do roku 1773, kdy došlo k jeho zrušení za panovnické vlády Josefa II. Na sklonku 17. století se ve Veřovicích vyskytovalo 19 sedláků, 1 fojt, 9 zahradníků, 1 mlynář, 2 chalupníci, 24 domkařů a 1 kovář. Obecní fojt musel panství odvádět ročně 2 desetivědrové sudy vína. Veřovičtí osadníci robotovali u dvora, sedláci jezdívali pro panské dříví a vozívali potraviny a sklizeň do jezuitského konviktu. Tyto náklady obsahovaly například oves, telata, sádlo, vejce, koroptve či zajíce. Z toho období jsou dochovány časté spory mezi veřovickými sedláky, ale i sedláky z dalších obcí, hospodařící v blízkosti panských luk. Předmětem sporů byl například zatoulaný a následně zabavovaný dobytek veřovických sedláků. Stížnosti na zabavování dobytku eskalovaly společnou stížností purkmistrů obcí Veřovic, Mořkova a Hodslavic ze dne 13.6.1741 Nadaci olomouckého jezuitského semináře.

Vývoj názvu obce.

Název obce zaznamenal v průběhu dějin velké proměny. K potvrzeným variacím názvu můžeme zmínit Wiernieřowicz, Wernsdorf, Wernyerzovicze, Wernsdorfium, Wernierzovicz, Wiermeřovicz, Weržowicze, Wežovice, Wegmiržowice, Věřovice, Vermiřovice či Veřmiřovice.

Symboly obce.

Znak obce vychází téměř věrohodně z původní pečetní symboliky obce, dochované již z roku 1749. Jedná se o upravené zobrazení historického Beránka božího s korouhví, umístěném na španělském štítu. Na dvouvrší kráčející beránek nese přes rameno zemědělský nástroj, přičemž jde pravděpodobně o motyku. Volba beránka odkazuje k pospolitosti, beskydskému původu i pastevecké činnosti. To podporuje i vybraná kombinace stříbrné a zelené barvy. Zemědělský nástroj je pak spojen s prací veřovického obyvatelstva na polích.  Prapor obce využívá stejných symbolů i barevné kombinace, kdy je beránek s nástrojem umístěn na praporu s poměrem šířky k délce 2:3.  Dvojice symbolů byla přiznána v roce 1998 tehdejším předsedou Parlamentu České republiky Milošem Zeman v Dekretu o udělení znaku a praporu obci Veřovice.

Turistika a vybavenost obce.

Vesnicí protéká říčka zvaná Jičínka, která taky pramení v úbočí nejvyšší hory katastru obce Velký Javorník, který se s výškou 918 m n. m. tyčí přímo nad obcí. Na vrcholu hory je turistická chata s hospůdkou a novou rozhlednou, otevřenou v srpnu 2013. Je velmi hojně navštěvovaná turisty z celé Moravy. V obci je vybudované nové více účelové hřiště na tenis, basketbal a fotbal s umělým povrchem, posilovna, velká tělocvična.

Partnerské obce.

V rámci dvojice partnerství probíhá vzájemné navštěvování nejen mezi sportovci a hudebníky v činnostech jim typických, ale i mezi jednotlivými rodinami. Typickým časem oslav a vzájemných návštěv jsou oslavy u příležitosti Dne obce.

Slavní rodáci.

Tereza Dočkalová - Herečka a držitelka Ceny Thálie v letech 2011 a 2017  Vladimír Tomšík - Český ekonom, bývalý viceguvernér ČNB a současný velvyslanec ČR v Číně  Otokar Balcar - Český religionista, teolog, kněz, profesor filosofie a teologie  Rudolf Hykl - Bývalý velvyslanec v Malajsii a současný velvyslanec pro Kazachstán a Kyrgyzstán  Jan Bartoň - Bývalý reprezentant ČR v běhu na lyžích, účastník světového poháru a vícenásobný mistr ČR v běhu na lyžích v juniorských kategoriích  Adolf Pitz-Bartoň - Český malíř (1879-1925)

Veřovice (německy "Wernersdorf", "Wernsdorf" či "Warnsdorf") jsou obec ležící v okrese Nový Jičín, na severním úpatí Veřovických vrchů, zhruba 7 až 9 km západně od Frenštátu pod Radhoštěm. Má obyvatel a katastrální území obce má rozlohu 1655 ha.

Veřovice (deutsch "Wernsdorf", auch "Warnsdorf") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer westlich von Frenštát pod Radhoštěm und gehört zum Okres Nový Jičín.


Život.

Narodil se jako prostřední ze tří sourozenců. Jeho otec byl ředitelem a zakladatelem české měšťanské školy v Žamberku. Josef absolvoval obecnou školu a pokračoval na gymnázium, které však nedokončil. Místo toho se zapsal na zeměbraneckou kadetní školu ve Vídni. Po jejím dokončení byl přiřazen k 22. zeměbraneckému pěšímu pluku v Černovicích v Bukovině.  V roce 1909 odešel v hodnosti poručík od armády a vstoupil do řad četnictva, kde sloužil na Zemském četnickém velitelství č. 13 v Černovicích. Následující rok složil odborné zkoušky a stal se velitelem četnického oddělení ve Vyžnyjcy. O několik měsíců později byl jmenován pobočníkem velitele v Černovicích. V roce 1913 byl povýšen do hodnosti rytmistra a o dva roky později (1915) převelen na četnické velitelství ve Vídni, kde byl přiřazen jako velitel na oddělení v Sankt Pölten. Od června 1917 působil na rakousko-uherském ministerstvu zeměbrany.

Po rozpadu Rakousko-Uherska.

Po vzniku samostatného Československa v roce 1918 nastoupil na místo velitele četnického oddělení v Jindřichově Hradci. V roce 1919 byl odeslán do Bratislavy na Slovensko, kde působil jako pobočník zemského velitele četnictva. Měl zde pomoci s budováním slovenského četnictva. Poté působil u 13. oddělení MV a ve 2. polovině třicátých let vystřídal Aloise Adamičku v čele ZČV v Bratislavě. Patřil k významným propagátorům moderních kriminalistických metod u četnictva. V roce 1931 stál Ježek u zrodu časopisu Bezpečnostní služba.  Za nacistické okupace 1. července 1939 ho Alois Eliáš jmenoval ministrem vnitra ve své vládě. V lednu 1942 odmítl složit slib loajality a v ministerské funkci skončil a od 1. března byl poslán do výslužby. Do konce války pak pracoval jako referent Západočeské kaolinky.  Po válce v roce 1945 byl zatčen a v roce 1947 postaven před Národní soud, který však od potrestání upustil. V roce 1954 byl komunistickým režimem znovu zatčen a tentokrát již odsouzen za špionáž a velezradu na 25 let. Propuštěn byl po amnestii v roce 1960.

Rodina.

V roce 1910 se v Černovicích oženil s místní šlechtičnou.

Josef Ježek (2. srpna 1884 Žamberk – 10. května 1969 Praha) byl český generálmajor četnictva a politik. V letech 1939–1942 byl ministrem vnitra v protektorátní vládě Aloise Eliáše.

Josef Ježek (* 2. August 1884 in Senftenberg, Österreich-Ungarn; † 10. Mai 1969 in Prag) war ein tschechischer Generalmajor der Gendarmerie, Politiker und Innenminister in der Regierung Alois Eliáš im Protektorat Böhmen und Mähren.


Život.

Narodil se v Nan-chuej (v provincii Ťiang-su), jako nejstarší syn v rodině. Jeho otec Čang Čchi-mej byl farmářem. Navštěvoval několik soukromých a veřejných škol v Wu-sungu a Nan-ťingu. Zúčastnil se Hnutí čtvrtého května (4. května 1919) a už od svého mládí se začal zapojovat do revolučních mládežnických organizací. V roce 1920 šel s přítelem Šen Ce-minem studovat na jeden rok do Japonska. Po návratu se věnoval psaní dramatických děl, básním, esejím, také překladům zahraniční literatury do čínštiny.  V květnu 1925 vstoupil do Komunistické strany Číny a v říjnu 1925 byl poslán pod krycím jménem Ismailow (od kterého pochází pseudonym Lou Fu) do Moskvy, aby tam studoval na Sunjatsenově univerzitě. V Sovětském svazu zůstal delší dobu, kde se i oženil, ale v lednu 1931 opustil svou ženu a své jednoleté dítě a vrátil se s Jang Šang-kchunem zpět do Šanghaje.  Po příchodu do Šanghaje se mu zpočátku nepodařilo kontaktovat stranu. Výsledkem bylo, že zmeškal plenární zasedání, které se konalo 7. ledna 1931, při kterém ministr Pavel Mif odstranil bývalé vůdce strany Čchü Čchiou-paje a Li Li-sana z politbyra a Čangovi kolegové z Moskvy Wang Ming převzali nad stranou kontrolu. Čang převzal organizaci, propagandu a funkci vrchního redaktora stranických novin. Tehdy byl nejdůležitějším teoretikem a autorem textů v Komunistické straně Číny. Ve stejném roce se stal stálým členem politbyra, kterému předsedal Po Ku. Ačkoli byl cvičen v Sovětském svazu, často zaujímal kritická stanoviska k politice Kominterny, někdy osobně v politbyru nebo pod pseudonymy v časopisech. Podílel se však také na rezolucích, které vyžadovaly, aby Rudá armáda zaútočila na velká města z jejich základních oblastí, což bylo z vojenského hlediska zcela nerealistické.  V roce 1933 bylo politbyro, pod tlakem Kuomintangu, nuceno přestěhovat se do sovětského Ťiang-si. Čang a Po bojovali s přístupy místních komunistů jako Luo Ming, Teng Siao-pching nebo Mao Ce-tung. V roce 1934 byl Čang zvolen generálním tajemníkem strany, který nahradil Bo Guse, začal nesouhlasit s autoritářstvím Po Ku a zástupcem Kominterny Otto Braunem a pomáhal Po Ku v jeho bojích proti Wang Mingovi a Teng Siao-pchingovi. Byl proto degradován uvnitř strany a zastával funkce ve vládě Čínské sovětské republiky. V hlavním městě Žuej-ťinu v Sovětském svazu měl Čang také kontakt s Mao Ce-tungem, který také ztratil vliv na straně a zastával vnější pozice. Poté, co musel být evakuován Sovětský svaz a vedení strany pokračovalo v Dlouhém pochodu, se Zhang připojil ke skupině kolem Mao Ce-tunga, která se bouřila proti politice Kominterny kolem Po Ku a Otta Brauna. Na rozšířené schůzi ústředního výboru 7. a 8. ledna v Cun-i byli Po Ku a Otto Braun uvolněni, vůdce strany se stal Čang Wen-tchien a Mao Ce-tung převzal kontrolu nad Rudou armádou.  Čang následně podporoval Maovy politiky, například v mocenském boji s Čang Kuo-tchao, na konferenci Wayaobao o rozhodnutí se sejít s Kuomintangem ve válce proti Japonsku nebo v mocenském boji proti Wang Ming. Kvůli jeho blízkosti ke Kominterně však ztratil svůj vliv v nápravných kampaních 40. let. Když byl v roce 1945 zrušen post generálního tajemníka, byl Čang degradován, zatímco Mao jako předseda ústředního výboru převzal kontrolu nad stranou. Během čínské občanské války působil Čang pod Čchen Jün, Kao Kang a Lin Piao v Mandžusku, kde převážně převzal organizační práci ve správním výboru pro Mandžusko.  Po založení Čínské lidové republiky, Čang zpočátku zastupoval Čínu před OSN a v roce 1951 byl jmenován velvyslancem Sovětského svazu. V roce 1955 se stal náměstkem ministra zahraničí za Čchen Yi a v roce 1956 byl zvolen do politbyra jako nestálý člen na kongresu 8. strany. Na vrcholu Velkého skoku vpřed byl Čang součástí skupiny Pcheng Te-chuaie, která kritizovala politiku Velkého skoku vpřed. Na konferenci v Lu-šanu ztratil všechny své posty a od té doby pracoval jako výzkumný pracovník v ekonomickém výzkumném ústavu. V roce 1979 zemřel na infarkt..

Čang Wen-tchien (tradiční čínština: 張聞天, zjednodušená čínština: 张闻天, pīnyīn: Zhāng Wéntiān) také známý jako Lou Fu (zjednodušená čínština: 洛甫, pīnyīn: Luò Fǔ) (30. srpna 1900 Šanghaj - 1. července 1976 Peking) byl čínský překladatel, spisovatel a politik, vysoce postavený vůdce Komunistické strany Číny. V 30. letech 20. století byl jeden z 28 bolševiků v Sovětském svazu, kteří vedli komunistickou stranu do té doby, než se Mao Ce-tung dostal k moci. Po vyhlášení Čínské lidové republiky působil jako náměstek ministra zahraničí až do Velkého skoku vpřed.

Zhang Wentian (), auch bekannt aus Luo Fu (; * 30. August 1900 in Nanhui, Shanghai; † 1. Juli 1976 in Peking) war ein chinesischer Autor, Übersetzer und Politiker. Er gehörte in den 1930er Jahren zu den in der Sowjetunion ausgebildeten 28 Bolschewiken, die die Kommunistische Partei bis zur Machtübernahme durch Mao Zedong anführten. Nach Ausrufung der Volksrepublik China diente er bis zum Großen Sprung nach vorn als stellvertretender Außenminister.


Popis.

Květozob křivozobý je drobný ptáček s délkou těla okolo 8 cm, i díky tomu se jedná o jednoho z nejmenších ptáků trvale žijících v Indii a na Srí Lance. Jeho zbarvení není příliš atraktivní či pestré a obyčejně jsou dospělí jedinci nahnědlí nebo olivově zelení. Dolní partie většinou bývají světlejší, než vršek těla. Až na barvu zobáku, který je u květozoba křivozobého narůžovělý, se tento druh velmi podobá jinému druhu květozoba a to květozobu ochmetovému, který žije převážně v severovýchodní Indii a Barmě. Hlava je bez jakéhokoliv značení.  Obecně jsou uznávány dva poddruhy, nominátní "Dicaeum erythrorhynchos erythrorhynchos" a dále také "Dicaeum erythrorhynchos ceylonense". "D. i. ceylonense" je oproti nominátnímu druhu našedlý a menší, jeho areál rozšíření ale zahrnuje především poloostrovní Indie. Obecně je květozob křivozobý považován za jednoho z prvních květozobů, kteří pocházejí z Malajského poloostrova a přesunuli se i do indického subkontinentu.

Ekologie.

Květozoba křivozobého lze najít v celé poloostrovní Indii a na Srí Lance, spíše vzácně ale i v Bangladéši. Dle IUCN se jedná o málo dotčený, tedy nechráněný, druh se stálou populací.

Potrava.

Květozob křivozobý vyhledává zalesněné plochy s rostlinami z rodu "Loranthus", především se pak zajímá o jejich květy. Další oblíbenou rostlinou je i jmelí. Tento druh ptáka hraje významnou roli v roznášení semen rostlin. Květozobové obvykle bobule těchto epifytických parazitních rostlin polykají vcelku, jen výjimečně semena nesežerou, tím je naopak proslulý květozob tlustozobý, který semínka pouze pustí na zem. Květozob křivozobý tedy spolkne bobuli i se semenem, to následně rychle projde jeho střevy, většinou během tří minut. Po vykonání potřeby pak většinou semena vcelku skončí na větvi některého stromu, kde mohou začít klíčit a parazitovat. Další oblíbenou rostlinou květozobů křivozobých je i "Dendrophthoe falcata", především její květy, ze kterých květozobové získávají nektar. Rostlina ale má vlastní obranný systém, přičemž při vysávání nektaru "postříká" právě se krmícího ptáka lepkavou tekutinou.  Květozobové se obecně nevyhýbají ani parkům, ve kterých jsou často k nalezení ovocné stromy, jako je například "Muntingia calabura". Zde se ptáci mohou živit i na rostlinách "Sterculia colorata" nebo "Woodfordia floribunda".

Rozmnožování.

Všichni květozobové jsou monogamní ptáci, to znamená, že si hledají partnera na celý život. Období hnízdění probíhá od února do června, výjimečně až do září. Hnízdo je malé, zavěšené vysoko na konci větve na stromě a tvořené mechem, jemnou trávou a podobně. Samička do hnízda následně naklade dvě až tři vejce, ze kterých se po krátké době vyklubou holá a slepá mláďata.

Květozob křivozobý ("Dicaeum erythrorhynchos") je druh zpěvného ptáka z čeledi květozobovití. Jedná se o drobného ptáka se zavalitým tělem, který se živí nektarem z rostlin, bobulemi a popřípadě i menším hmyzem. Areálem výskytu je Indie, Bangladéš a na Srí Lanka. Stavbou těla se podobá ostatním květozobům, jednou z odlišností je ale jeho narůžovělý a zakřivený zobák, díky kterému získal i český název.

Der Lachsschnabel-Mistelfresser ("Dicaeum erythrorhynchos"), auch Blassschnabel-Mistelfresser genannt, ist eine Vogelart aus der Familie der Mistelfresser (Dicaeidae). Der e Artzusatz kommt von und. Der Vogel kommt in Südostasien, in Bangladesch, Indien, Myanmar, Nepal und Sri Lanka vor.


Jména.

Lu Ťiou-jüan používal zdvořilostní jméno C’-ťing () a pseudonym Cchun-čaj (). Podle akademie, kterou založil, dostal jméno mistr Siang-šan (), případně Lu Siang-šan ().

Život a dílo.

Lu Ťiou-jüan se narodil roku 1139 v rodině s vojenskou tradicí, která pocházela z okresu Ťin-si (v dnešní provincii Ťiang-si. Měl pět bratrů, z nich Lu Ťiou-šao a Lu Ťiou-ling se také stali uznávanými filozofy. Lu Ťiou-jüan se již od mládí věnoval studiu konfuciánských klasiků a skládal úřednické zkoušky, roku 1162 složil provinční zkoušky na hodnost "ťü-žen" a roku 1172 i jejich nejvyšší stupeň, palácové zkoušky a získal hodnost "ťin-š’". Po zkouškách nastoupil úřednickou kariéru, zastával několik méně významných funkcí, a sice úředníka (, "ču-pu") okresního úřadu v Ťing-anu (v 60. letech), instruktora na Státní univerzitě, dohližitele nad taoistickým klášterem Čchung-tao v Tchaj-čou a, na poslední dva roky svého života, správce speciálního kraje Ťing-men.  Roku 1175 se účastnil setkání v klášteru Jezera divokých hus, kde proběhla slavná debata s Ču Sim, v níž vyšly najevo rozdíly mezi jejich pojetím neokonfuciánství. Jádrem jeho filozofie je myšlenka, že „veškerenstvo je v mém srdci, mé srdce není nic jiného než veškerenstvo“. V tomto navázal na Čcheng Chaoa, podle něhož srdce/mysl "sin" člověka reprezentuje princip "li". Lu Ťiou-jüan tuto ideu promyslel a rozvinul. Shodoval se s bratry Čchengovými a Ču Sim v tom, že základem všech desetitisíců věcí je princip "li", nicméně zatímco Ču Si chápal "li" jako objektivní univerzální princip a řád všeho světa, Lu Ťiou-jüan učil, že "li" je přítomno v každém lidském srdci/mysli od narození člověka a tak srdce/mysl je princip. Správným chováním, sebekultivací a meditací pak člověk objevuje svou podstatu, princip, ve svém srdci. Rozdíl mezi pojetím vztahu principu a srdce/mysli u Ču Siho a Lu Ťiou-jüana se promítal i do jejich pojetí studia. Ču Si věřil, že dosažení moudrosti není možné bez „rozšíření poznání“ pomocí „zkoumání věcí“, pod kterým mínil především knižní studium; Lu Ťiou-jüan ycházel z předpodkladu že princip je přítomen v srdci a tedy není nezbytné ho poznávat studiem knih, nýbrž hlavní je poznat princip ve svém srdci; důraz proto kladl ne na knihy, ale na zpytování a zdokonalování vlastní mysli. Lu Ťiou-jüan a jeho následovníci proto měli tendenci přikládat větší váhu meditaci, přičemž meditační techniky si vypůjčovali od buddhistů a taoistů, což bylo kritizováno stoupenci Ču Siho. Soudobí a pozdější stoupenci Ču Siho kritizovali Lu Ťiou-jüana za jeho individualismus a oponování jejich názoru o objektivním charakteru univerzálního řádu, principu "li".  Své učení Lu Ťiou-jüan šířil prostřednictvím výuky na akademii na Sloní hoře ("Siang-šan"), kterou založil a v níž sebral množství následovníků. Je považován za zakladatele neokonfuciánské školy srdce/mysli "sin-süe", po škole principu "li-süe" jeho současníka Ču Siho druhého nejvýznamnějšího směru neokonfuciánství. "Sin-süe" se plně rozvinula až s učením Wang Jang-minga začátkem 16. století, je proto nazývána též školou Lu-Wang.  Nezanechal po sobě ucelený výklad svého učení, jeho žáci sebrali jeho korespondenci a souhrn jeho učení do sbírky "Lu Siang-šan wen-ťi" (; také jako "Siang-šan sien-šeng wen-ťi",, v moderních edicích "Lu Ťiou-jüan ťi", ).

Lu Ťiou-jüan (; 1139–1192) byl čínský úředník a neokonfuciánský filozof žijící a působící v sungské Číně, v opozici proti Ču Simu a jeho škole principu ("li-süe") hájil poněkud odlišné pojetí neokonfuciánské filozofie a stal se tak zakladatelem školy mysli ("sin-süe"), která později dostala označení škola Lu-Wang, když ji začátkem 16. stolezí rozvinul Wang Jang-ming.

Lu Jiuyuan (; geboren 1139; gestorben 1193), auch Lu Xiangshan (), war ein bedeutender neokonfuzianischer Philosoph der Zeit der Südlichen Song-Dynastie. Er war der Begründer der "Schule des Geistes" ().


Popis.

Samec impaly může vážit až 65 kg a jejich výška v ramenou bývá 90 cm. Samice je většinou menší a váží kolem 40 kg. Rohy jsou černé, až 90 cm dlouhé a lyrovitě stočené. Vyskytují se pouze u samců. Hlava je celkově malá, oči poměrně velké a uši úzké a zašpičatělé. Zbarvení impal je převážně rudohnědé, na bocích světle hnědé a na břiše světlé. Na hlavě se od nosu k čelu a mezi ušima táhne černý pruh. Pro impaly jsou charakteristické i 2 černé pruhy na hýždích a černá skvrna na spěnkách. Obě pohlaví se přitom zbarvením nijak neliší.

Rozšíření.

Vyskytuje se v savanách na území Keni, Tanzanie, Svazijska, Mosambiku, Namibie, Botswany, Zambie, Zimbabwe, jižní Angoly, severozápadní Jihoafrické republiky a Ugandy. Populace druhu je přitom odhadována na 2 miliony jedinců.

Způsob života.

Impaly jsou přizpůsobivé, vždy se však zdržují nedaleko vodních ploch. Živí se převážně travinami a listy stromů. Samice s mláďaty tvoří během období dešťů stáda čítající až 200 kusů. Dospělí samci si obhajují teritoria a stáda samic, která na jejich území vstoupí, začnou bránit od ostatních dospělých samců. Každé ze samic se přitom v případě potřeby snaží zabránit v tom, aby jeho teritorium opustila. Mladí samci jsou ze stád vyhnáni a shlukují se proto do menších mládeneckých skupin.  Březost trvá zpravidla 7 měsíců, samice rodí většinou 1 mládě. Rodící samice opouští stádo a po porodu vytváří s jinými kojícími samicemi menší skupinky. V jedné z nich přitom může být až 20 mláďat, která často nechávají ve skrytu keřů i zcela osamocená, častěji však s dozorem. Mláďata kojí po dobu 4 až 6 měsíců a ke stádu se s nimi opět připojují, až když jsou dostatečně odrostlá. V období sucha samci impal svá teritoria opouští a tvoří společně s jinými skupinami velká smíšená stáda. Impaly se poměrně často projevují hlasitým frkáním. Na vyrušení reagují rychlým útěkem, doprovázeným až 9 m dlouhými a 2,5 m vysokými skoky, při kterém mohou dosáhnout rychlosti až 90 km/h (podle jiných údajů 80 km/h při běhu na vzdálenost 1500 m). Hlavní hrozbu pro ně představují levharti, gepardi, lvi a psi hyenovití.  Dožívá se 12-15 let.

Poddruhy.

Počet poddruhů není ustálen (některé zdroje uvádějí až 6), na základě výsledků mitochondriální DNA analýzy však bývají v současné době uznávány obvykle 2:

Impala ("Aepyceros melampus" - z řeckého αιπος, "aipos" = vysoký a κερος, "ceros" = roh + "melas" = černá a "pous" = noha) je středně velká africká antilopa. Jde o jediný druh podčeledi Aepycerotinae a rodu Aepyceros.

Die Schwarzfersenantilope oder Impala ("Aepyceros melampus") ist eine Art aus der Gattung der Impalas innerhalb der Familie der Hornträger. Sie kommt im östlichen und südlichen Afrika vor, wo sie vorwiegend offene Savannenlandschaften und Buschgebiete bewohnt. Es handelt sich um eine mittelgroße Antilope. Besondere Kennzeichen finden sich in dem grazilen Körperbau mit schlanken Gliedmaßen und geradem Rückenverlauf sowie in der schwarzen Fellzeichnung an den Hinterfüßen, letzteres Kennzeichen begründet den deutschen Trivialnamen. Hörner werden außerdem nur von männlichen Individuen getragen. Die Tiere leben in einem komplexen Sozialsystem. Weibchen formen gemeinsam mit ihrem Nachwuchs Herden, deren Größe regional variiert. Männliche Tiere leben in Junggesellengruppen oder vermischen sich teilweise mit den Herden. Dominante Männchen zeigen vor allem während der Fortpflanzungsphase territoriales Verhalten und begründen eigene Reviere. Sie kämpfen dann um das Paarungsvorrecht. In der Regel bringt ein Weibchen ein Junges zur Welt, die Geburten sind innerhalb einer Gruppe und Region zum Teil synchronisiert. Die Aufzucht erfolgt in der Herde, allerdings versteckt das Muttertier anfangs das Neugeborene phasenweise vor der Gruppe. Die Nahrung besteht aus härteren Gräsern und weicheren Blättern und Zweigen. Die jeweilige Zusammensetzung richtet sich nach der jahreszeitlichen Verfügbarkeit. Die Art wurde im Jahr 1812 wissenschaftlich eingeführt. Sie galt mitunter als einziger Vertreter ihrer Gattung, wogegen jedoch genetische Untersuchungen sprechen. Fossil trat sie möglicherweise schon im Altpleistozän auf. Der Bestand wird momentan als nicht gefährdet eingestuft.


Klubová kariéra.

Fotbalové začátky má spjaté s týmem FK Ostrožská Nová Ves a poté 1. FC Slovácko. Během léta v roce 2015 zaujal skauty PSV Eindhoven, kam ve svých 16 letech zamířil na roční hostování. Na jaře 2016 PSV uplatnilo opci a se Sadílkem podepsalo tříletou smlouvu.  V ročníku 2016/17 nastupoval za tým fotbalistů do 19 let, se kterým si zahrál mládežnickou Ligu mistrů ("UEFA Youth League") proti stejné starým hráčům například Rostova, Bayernu Mnichov, Atlética Madrid. PSV neuspělo v osmifinále proti Benfice (za tu hrál i např. João Félix), přičemž Sadílek odehrál celé utkání včetně nerozhodnutého prodloužení. V penaltovém rozstřelu vyrovnal na 3:3, ale PSV nakonec vypadlo. V několika případech trénoval také s „A“ týmem.  Během ročníku 2017/18 mu byla trenérem „devatenáctky“ Markem van Bommelem svěřena role kapitána. V říjnu 2017 podepsal novou smlouvu prodlužující spolupráci do roku 2020. Po zisku superpoháru hned v úvodu sezóny se stal v květnu 2018 mistrem nizozemské mládežnické ligy. Pro PSV to byl vůbec první titul v této soutěži.  Za A-mužstvo prvně debutoval 26. září 2018 v utkání nizozemského poháru proti Excelsioru Maassluis ze třetí ligy. Sadílek odehrál celých 90 minut a k tomu si připsal asistenci na druhém gólu. PSV vyhrálo 4:0.  Začátkem prosince si poprvé zahrál nizozemskou Eredivisii, na hřišti pobyl 12 minut v závěru utkání proti Excelsioru, PSV zvítězilo 6:0. Následně poprvé okusil Ligu mistrů UEFA, na stadionu San Siro Interu Milán si zahrál od 65. minuty, jeho mužstvo v Itálii remizovalo 1:1, ve skupině ale skončilo poslední. Druhé ligové utkání odehrál 22. prosince 2018 doma proti AZ Alkmaar, kdy ještě v první půli šel do hry jako střídající hráč za Gastóna Pereira. Krátce po startu druhého poločasu vstřelil gól na 2:1, nakonec vítězný. PSV otočilo utkání z 0:1 a nakonec vyhrálo 3:1.

Reprezentační kariéra.

Ve 14 letech se poprvé ukázal v mládežnické reprezentaci hráčů do 16 let. Účastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 17 let, které pořádalo roku 2015 Bulharsko.  V první polovině července 2017 hrál na Mistrovství Evropy hráčů do 19 let v Gruzii. Ve třetím utkání proti domácí Gruzii zásoboval centry své spoluhráče, čehož těsně před poločasovou přestávkou využil kapitán Šašinka. V 70. minutě kopal Sadílek další roh a tentokrát toho využil Libor Holík, který pozměnil skóre na konečných 2:0 pro Česko. Dorostenci tak postoupili do prvního semifinále „devatenáctek“ od roku 2011. Proti Anglii ale prohráli 0:1, která nakonec na turnaji zvítězila.  Začátkem května 2019 jej trenér seniorské reprezentace Jaroslav Šilhavý poprvé nominoval. Kvalifikační zápasy na Euro 2020 proti Bulharsku a Černé Hoře dopadly vítězně, Sadílek byl nevyužitým náhradníkem.

Michal Sadílek (* 31. května 1999 Uherské Hradiště) je český profesionální fotbalista, který hraje na pozici (defenzivního) záložníka za nizozemský klub PSV Eindhoven.

Michal Sadílek (* 31. Mai 1999 in Uherské Hradiště) ist ein tschechischer Fußballspieler, der aktuell beim Ehrendivisionär PSV Eindhoven unter Vertrag steht. Der Mittelfeldspieler ist tschechischer U21-Nationalspieler.


Historie.

V původní demo verzi hrál na kytary sám Taylor, ale později kytarový part znovu nahrál May na svou kytaru Red Special a Taylor mu kromě hry na bicí sekundoval s elektrickou kytarou. Vedoucí vokály nahrál Taylor ve studiové verzi i na všech publikovaných živých nahrávkách. Zvuky túrování motoru v závěru písně vznikly jako záznam zvuku Taylorova tehdejšího skutečného auta značky Alfa Romeo. Text písně vznikl na námět jednoho člena doprovodného týmu kapely Johnathana Harrise, jehož vůz Triumf TR4 byl zjevně „láskou jeho života“. Píseň je věnována jemu a poznámka na obalu uvádí: „Věnováno Johnathanu Harrisovi, klukovskému závodníkovi až do konce“.  Když mělo dojít na vydání prvního singlu z alba "A Night at the Opera", Taylor byl tolik nadšený ze své písně, že naléhal na Freddieho Mercuryho (autora „Bohemian Rhapsody“), aby svolil k umístění jeho písně na stranu B, a zamkl se v komoře, dokud na to Mercury nepřistoupí. Toto rozhodnutí se později stalo příčinou mnoha vnitřních třenic uvnitř kapely, neboť ačkoli se jednalo jen o stranu B, přinesla Taylorovi stejný výdělek z licenčních poplatků za vydání jako hlavní singl Mercurymu, jen proto, že se jednalo o druhou stranu k „Bohemian Rhapsody“.  Píseň byla v období let 1977–81 často hraná naživo. Taylor zpíval od bicích, zatímco Mercury hrál na klavír a zajišťoval doprovodné vokály. Během News of the World Tour často Mercury zpíval s Taylorem refrén.  Britský výrobce automobilů Jaguar v roce 2004 použil tuto píseň ve své reklamě.  Název písně se vyskytuje v několika narážkách v životopisném filmu o kapele "Bohemian Rhapsody" (2018). Nejprve při hádce mezi Taylorem (Ben Hardy) a Mayem (Gwilym Lee) ohledně textu této písně a jejího zařazení na album. Později ve filmu výkonný ředitel EMI Ray Foster (Mike Myers) navrhne vydat jako první single k albu "A Night at the Opera" namísto „Bohemian Rhapsody“ právě tuto píseň nebo skladbu „You're My Best Friend“. Krátce poté v rozhlasovém pořadu Kennyho Everetta Freddie Mercury podá single moderátorovi, který pak nahlas přečte „I'm In Love With My Car“ namísto „Bohemian Rhapsody“ z druhé strany desky, i když tu pak už správně pustí do éteru. Na Mercuryho párty se Brian zeptá Rogera, která část auta je nejvíc sexy.

Přijetí.

Hudební publicista Tom Reynolds popsal v roce 2008 skladbu jako „opravdu jednu z nejskvělejších a nejvášnivějších milostných písní, jaké jsem za posledních víc než třicet let slyšel“.

I'm in Love with My Car je píseň britské rockové skupiny Queen. Skladbu napsal roku 1975 bubeník kapely Roger Taylor. Vyšla na čtvrtém albu skupiny "A Night at the Opera" a následně i jako B strana singlu „Bohemian Rhapsody“.

I’m in Love with my Car ist ein Lied der englischen Rockband Queen, das auf ihrem vierten Album "A Night at the Opera" veröffentlicht wurde. Es ist der einzige von Schlagzeuger Roger Taylor geschriebene Song des Albums.


Stavby na vrcholu.

V 60. letech 20. století stála na vrcholu Myslivny vidová hláska PVOS s až pětičlennou posádkou. Na začátku 70. let po zrušení systému Elektrické zařízení k ochraně hranice a vybudování SIS (signální stěny) byla hláska přemístěna k Pohoří na Šumavě. Po hlásce na Myslivně zůstala budova (lesní chata), která je majetkem Lesů ČR. V roce 2009 Astronomický ústav Akademie věd představil záměr vybudovat na Myslivně observatoř pro zkoumání asteroidů nebezpečných pro Zemi. Tento záměr byl již v březnu 2009 jednomyslně odsouhlasen zastupitelstvem Pohorské Vsi a observatoř měla být postavena přibližně v roce 2013, což se však nestalo.

Přírodní památka.

Na severozápadním svahu se rozkládá přírodní památka Myslivna. Předmětem ochrany jsou relativně přirozené porosty květnatých, horských acidofilních smrkových a suťových klenových bučin s charakteristickým floristickým složením a druhově početnou avifaunou.

Přístup.

Na Myslivnu nevede žádná značená cesta a přístup je proto orientačně náročnější. Jednou z možností je jít od hráze Pohořského rybníka po lesní silnici, která vede nejprve na východ a po zhruba 1,5 km se stočí na sever. Po dalších 1,5 km z ní odbočuje doleva další cesta, která po necelém kilometru končí u hájovny na vrcholu.

Vedlejší vrchol.

Jihovýchodně od vrcholu vybíhá z Myslivny poměrně výrazný hřbet s několika osamocenými skalisky a balvany. Jde o vedlejší vrchol, pojmenovaný autory projektu Tisícovky Čech, Moravy a Slezska Myslivna - JV vrchol (1026 m, souřadnice ). Ani na něj nevede značená cesta, je přístupný jen průsekem od vrcholu Myslivny, od něhož ho dělí necelých 600 metrů.

Myslivna je výrazná hora v Novohradských horách, vysoká 1040 m n. m., druhá nejvyšší v české části pohoří. Nachází se 5 km jihovýchodně od Pohorské Vsi, 3 km severo-severozápadně od Pohoří na Šumavě a 2,5 km západně od česko-rakouské hranice.

Der Myslivna (deutsch "Jägerhütten" oder "Farrenberg", 1040 m) ist ein Berg mit markantem konischem Gipfel in den Farrenbergen, einem Teil des Gratzener Berglands ("Novohradské hory"). Die Jägerhütten liegt 5 km südöstlich von Pohorská Ves ("Theresiendorf"), 3 km und 2,5 km westlich der tschechisch-österreichischen Grenze.


Historie.

Hrad je poprvé zmiňován roku 1222 pod názvem "Dewiczky" jako pomezní zeměpanský hrad v královském držení. Dochovalo se i jméno jeho prvního purkrabího. Byl jím Štěpán z Medlova († 1235), zakladatel šlechtického rodu Pernštejnů a zároveň správce hradu Veveří. Po něm se stali purkrabími rakouský šlechtic Lipolt z Hardeggu a v roce 1244 Crha z Ceblovic. Během jejich správcování přišla do kraje skupina německých kolonistů. Podle zprávy z Pulkavovy kroniky byl Crha Rakušany zajat a přesto, že mu bylo vyloupnuto oko, hrad nepříteli nevydal.  Zprvu byla stavba pravděpodobně dřevěná. Mezi roky 1247-1294 není o tomto zeměpanském hradě zmínky a zdá se, že mohl být zničen při nájezdech Kumánů v roce 1253. Hrad byl obnoven na konci 13. století za vlády krále Václava II. Roku 1334 udělil král Jan Lucemburský hrad lénem Lichtenštejnům. V tomto období zde došlo pravděpodobně k přestavbě a ke zbudování nevelkého předhradí. Při obléhání Vídně Turky v roce 1529 došlo k posílení opevnění. V roce 1572 koupil celé mikulovské panství Adam z Ditrichštejna. Jeho syn Zikmund jako své sídlo hrad přestavěl a upravil hlavně obytné prostory. Při přestavbě bylo použito i velké množství cihel. Vznikla tak nepravidelná obdélná stavba o délce asi 65 metrů, jejíž plášť měl na šířku až 2 m. Na blízké skalce byla přistavěna renesanční bašta.  Za třicetileté války byl hrad obsazen švédskými vojsky, která táhla po vítězné bitvě u Jankova na Vídeň. Při odchodu švédské osádky byl vypleněn a zapálen. Ditrichštejnové se postarali o nejnutnější opravy a hrad byl až do požáru v roce 1744 používán jako strážní pevnůstka. Potom sloužil jako strážnice k hlášení požárů. K jeho konečnému opuštění došlo nejpozději na začátku 19. století. Poté postupně zchátral.

Dnešní stav.

Zachovány jsou obvodové zdi a renesanční bašta se střílnami. Romantická stavba se nachází v chráněné krajinné oblasti Pálava a je v oblasti dominantní stavbou. Přístup je po červené turistické značce od železniční zastávky v obci Popice, trasa dlouhá přes 7 km. Nebo po zelené turistické značce od parkoviště aut v obci Pavlov, v tomto případě má trasa zhruba 1,2 km

Děvičky (též Dívčí hrady nebo Maidenburg) jsou zřícenina gotického hradu tvořící dominantu severního okraje hřebene masívu Děvín, nejvyššího vrcholu Pavlovských vrchů na jižní Moravě. Nachází se na vápencové skále vypínající se do nadmořské výšky 428 metrů. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka.

Die Ruine der Maidenburg (tschechisch "Děvičky", "Dívčí hrady", "Maidberk") befindet sich auf dem Děvín ("Maidenberg"), dem höchsten Gipfel der Pollauer Berge in Südmähren.


Kostel svatého Jakuba Většího (Prachatice)

Historie.

Kostel byl založen již ve 14. století (nejstarší zmínka je z roku 1359), podle tehdejších zvyklostí mezi náměstím a hradbami. K nejstarším částem patří presbytář a základ obou věží. Za husitských válek bylo poškozeno především vnitřní vybavení (oprava roku 1468). Důležitým mezníkem v historii kostela byl velký požár v roce (zřejmě) 1501. Po něm došlo v letech 1505–1513 k přestavbě – kostel byl rozšířen na síňové trojlodí, získal novou klenbu a krov. Severní věž již po požáru nebyla dostavěna, získala pouze nízký krov. Dostavěna tak byla pouze jižní věž (vysoká 53 m). Na řadě míst interiéru se dochoval znak tehdejších majitelů Prachatic, Rožmberků – pětilistá růže. Konečnou podobu získal kostel v 19. století, kdy byla věž po požáru v roce 1832 přestavěna do podoby minaretu. Poslední velké opravy proběhly v letech 1936–1938 a 1993.

Popis.

Jedná se o síňový trojlodní kostel s polygonálním presbytářem a dvouvěžovým průčelím. Starší částí kostela je presbytář, charakteristická stavba lucemburské doby. Je zaklenutý dvěma poli jednoduché žebrové křížové klenby a zakončený pětibokým závěrem. Tři svorníky zdobí hlava Krista, beránek a poprsí sv. Jakuba. Použitá žebra jsou lehká, dekorační, vybíhají přímo z oblých přípor bez hlavic.  Pod okny obíhá kolem kněžiště kamenná římsa. Přípory ji v závěru procházejí, u polí klenby na ní končí konzolami. Po stranách presbyteria jsou dva pravoúhlé, křížově zaklenuté prostory – stará sakristie a kaple sv. Kříže.  Trojlodí je zaklenuto třikrát třemi poli hvězdové žebrové klenby, kterou nesou čtyři osmiboké pilíře. Mezi hlavní lodí a bočními loděmi jsou vloženy široké klenební pásy, které končí na straně presbytáře zaseknuté do zdi ve výšce triumfálního oblouku (z roku 1500, se znaky rožmberskými a městským). Klenební žebra přecházejí na stěnách bočních lodí do tenkých válcových přípor bez přerušení konzolou či hlavicí. Čtvrté pole hvězdové klenby je vloženo nad kůrem mezi věžemi, centrální vzor tohoto pole je dekorativnější než vzory v trojlodí.  Do kostela se vstupuje profilovaným ústupkovým portálem v západní ose průčelí. V tympanonu portálu jsou tři konzoly, v současné době bez soch. Dřevěné dveře jsou zdobeny pozdně gotickou plochou řezbou. Další dva portály jsou skromnější; všechny portály pocházejí z doby okolo roku 1410. Západní portál je vložený hlouběji mezi věže, zbytek prostoru tvoří předsíň, zaklenutá síťovou žebrovou klenbou, spočívající na konzolách (klenba připomíná předsíň kostela sv. Víta v Českém Krumlově).

Vybavení interiéru.

Cenné jsou pozdně gotické lavice a kamenný sanktuář z roku 1508, se sochou svatého Václava na nároží a reliéfy Zvěstování, Narození Páně a Tří králů na podstavci. Ze stejné doby pochází i almužní pokladnic e u vchodu do kostela. Hlavní oltář je barokní (1653, řezbář Jan Webr z Kašperských Hor), některé reliéfy a sochy pocházejí ze starého gotického oltáře – Zvěstování Panny Marie, Narození Páně, Svatí tři králové a Smrt Panny Marie. Střed oltáře zdobí sochy Panny Marie, sv. Dominika a sv. Kateřiny Sienské (raně barokní, začátek 18. století, F. Rambler). Kazatelna pochází z 18. století.  Na vnějším zdi presbytáře jsou mezi opěrnými pilíři zachovány fragmenty nástěnné malby Ukřižování Krista z roku 1516.

Kostel svatého Jakuba Většího v Prachaticích je významnou pozdně gotickou stavbou. Dnešní podoba vznikla při přestavbě kostela v letech 1505–1513, presbytář je starší. Stavba kostela sv. Jakuba v Prachaticích je v blízkém vztahu ke kostelu sv. Jiljí v Dolním Dvořišti (vzorce klenby, tvary hlavic přípor, další kamenické detaily).

Die Kirche Sankt Jakobus ("Kostel svatého Jakuba") in Prachatice (deutsch "Prachatitz") im Südwesten Tschechiens ist eine spätgotische Kirche, die seit 1. Oktober 1981 ein geschütztes Kulturdenkmal ist.


Historie.

Návrh na zhotovení pomníku pochází z 30. let 19. století. Vzniklo několik návrhů včetně jezdecké sochy doplněné alegorickými postavami fakult univerzity. Uvažovalo se o umístění na Koňském a Dobytčím trhu. V roce 1842 byla ustavena porota ze členů akademického senátu a profesorů a ta zadala práci drážďanskému sochaři Hähnelovi. Slavností odhalení bylo plánováno na rok 1848 k 500. výročí založení Univerzity Karlovy, bylo ale odloženo kvůli revoluci a pomník byl odhalen až 31. ledna 1851.

Popis.

Na vrcholu pomníku stojí Karel IV. se zakládací listinou univerzity v ruce. Pod ním je nápis „Karolo Quarto Auctori Suo Literarum Universitas / Festo saeculari quinto 1848“. Na podstavci pomníku jsou alegorické sochy všech čtyř tehdejších fakult Univerzity Karlovy – teologické, lékařské, právnické a filosofické. Dále jsou zde sochy významných osobností, současníků Karla IV.: Matyáš z Arrasu, Arnošt z Pardubic, Jan Očko z Vlašimi a (pravděpodobně) Beneš z Vartemberka,  Ohledně identity postavy v severovýchodním rohu podstavce nepanuje shoda. Zatímco Taťána Petrasová v "Uměleckých památkách Prahy" uvádí nejvyššího komořího Beneše z Vartemberka, článek Eduarda Burgeta "Hlavní hrdina neuskutečněných oslav" mluví o proboštu Vilému Zajíci z Házmburka (vzhled postavy ale neodpovídá duchovní osobě; jako pravděpodobnější se jeví Zbyněk Zajíc z Hazmburka, velitel českého vojska v Itálii a věrný druh Karla IV., jehož Burget také alternativně uvádí.) Starší článek Karla Stehlíka "Dějiny pomníků pražských" mluví o Benešovi z Kolovrat. V jiných zdrojích lze narazit i na jméno kanovníka Beneše Krabice z Veitmile; opět lze ale namítnout, že dotyčná postava vzhledem neodpovídá kanovníkovi.

Pomník Karla IV. v Praze na Křižovnickém náměstí je novogotický pomník postavený Jacobem Danielem Burgschmietem podle návrhu Ernsta Julia Hähnela z roku 1844. Je chráněn jako kulturní památka České republiky.

Das neugotische Denkmal von Karl IV. (tschechisch: "Pomník Karla IV.") auf dem Kreuzherrenplatz in Prag wurde im Jahr 1848 vom Dresdner Bildhauer Ernst Julius Hähnel zum 500. Jubiläum der Gründung der Karls-Universität geschaffen. Es ist geschützt als Kulturdenkmal der Tschechischen Republik.


Inovace pravidel.

Do turnaje byla zavedena inovovaná pravidla. Hrálo se tak dle formátu rychlého tenisu Fast4 se sety na čtyři gamy, bez výhod v jejich průběhu a s pokračováním výměny po doteku míče na podání. K výhře bylo potřeba tří vítězných sad. Časomíra na dvorci zajistila rozehrání výměny podáním do 25 sekund od zahlášení stavu rozhodčím. Soupeři měli povolenou maximálně jednu zdravotní přestávku ("medical timeout") na zápas a omezeno bylo koučování ze strany trenérů. Publikum se smělo při zápase pohybovat, vyjma prostoru kolem základních čar. Novinkou se také stalo elektronické hlášení autů systémem jestřábího oka, s možností hráčovy výzvy a kontroly na obrazovace při zahlášení přešlapu nohou na servisu (foot fault).

Kvalifikační kritéria.

Sedm tenistů ve věku do 21 let získalo pozvání na základě nejvyššího postavení v singlovém žebříčku ATP, počítaném od ledna daného roku – "Emirates ATP Race to Milan". Osmé místo bylo uděleno ve formě divoké karty. Věkově zůsobilými tak byli tenisté narození v roce 1996 a později.  Nejmladším účastníkem se stal 18letý Kanaďan Denis Shapovalov, jakožto jediný teenager v soutěži. Z turnaje se odhlásila německá světová čtyřka Alexander Zverev, která se kvalifikovala na navazující Turnaj mistrů a v Milánu odehrála pouze exhibiční zápas.

Kontroverze.

Mediální pozornost na sebe upoutalo rozlosování, když pobuřující reakce obviňovaly pořadatele ze sexismu a návratu do 70. let dvacátého století. Při losu do skupin si hráči podle vlastního vkusu vybírali modelky, které odhalovaly písmena skupin připevněná na různých částech těla. Amélie Mauresmová vystoupení nazvala ostudným, bývalá kapitánka britského fedcupového týmu Judy Murrayová jej charakterizovala jako odporné a francouzská tenistka Alizé Cornetová v tvítu sarkasticky uvedla: „"Dobrá práce ATP. Tohle tedy má být ten futuristický projekt, jo? Vracíme se k nule".“ Asociace tenisových profesionálů (ATP) spolu s promotérem akce, firmou Red Bull, následně vyjádřily omluvu a zdůvodnily zvolenou formu snahou připomenout, že Milán představuje jedno ze světových center módy.

Next Generation ATP Finals 2017 představoval jeden ze dvou závěrečných tenisových turnajů mužské profesionální sezóny 2017 pro sedm nejvýše postavených mužů do 21 let věku ve dvouhře žebříčku ATP ("Emirates ATP Race to Milan") a jednoho hráče startujícího na divokou kartu. Druhou závěrečnou událostí se stal navazující Turnaj mistrů hraný v Londýně.

Die Next Generation ATP Finals 2017 fanden vom 7. bis 11. November 2017 auf dem Gelände der Fiera di Milano in Mailand statt. Teilnahmeberechtigt waren die besten unter-21-jährigen Tennisspieler der Saison. Das Turnier war Teil der ATP World Tour 2017. Die erste Ausgabe des Turniers gewann der Südkoreaner Chung Hyeon.


V říši Ming – nejvyšší velitelé.

Pověřenci "cung-tu" byli příležitostně jmenovaní zmocněnci ústřední vlády podřízení císaři, vyslaní do regionů obvykle k řešení vojenských problémů zpravidla přesahujících jednu provincii.  Vysíláni byli od poloviny 15. století, koncem století jich přibylo a v 16. století se stali poměrně běžnými. Tak roku 1441 byl ministr vojenství Wang Ťi vyslán do Jün-nanu a s titulem "cung-tu ťün-wu" () pověřen celkovým řízením vojenských operací proti Lu-čchuanu, nebo roku 1452 Wang Ao dohlížel na vojska v provinciích Kuang-tung a Kuang-si (dohromady zkráceně nazývaných Liang-Kuang). Nankingští ministři vojenství dostávali titul nejvyšší velitel metropolitní posádky "cung-tu ťing-š’" (). Někdy "cung-tu" řešili hospodářské záležitosti, tak od roku 1451 byl úřad velitele operací spojených s dopravou rýže vybrané na daních po Velkém kanálu do Pekingu a údržbou kanálu pojmenován "cchao-jün cung-tu" (). Úřad trval do roku 1905.  Od roku 1469 byl úřad "cung-tu" Liang-Kuangu obsazován víceméně trvale. Vznikla také funkce "cung-tu" pro „tři velitelství“ v Šen-si. Další "cung-tu" byli jmenováni různě případ od případu ve střední a jižní Číně, například v letech 1554–1555 nankingský ministr vojenství Čang Ťing velel armádám v šesti pobřežních provinciích jihovýchodu, kompetence jeho nástupců byla však omezena na Nan č’-li, Če-ťiang a Fu-ťien.  Nejvyšší velitelé "cung-tu" byli nejvýše postavení úředníci v provinciích, podléhali jim velcí koordinátoři "sün-fu" a stáli nad běžnou provinční a místní administrativou. Mívali titul ministra nebo náměstka ministra vojenství a současně vysoké funkce v kontrolním úřadu. Dohlížel-li nejvyšší velitel "cung-tu" na více provincií, měl zpravidla pro svou sídelní provincii i titul velkého koordinátora "sün-fu". Neměli vlastní úřad, k nezbytnému zpracování dokumentů si proto za své peníze najímali soukromé tajemníky "mu-fu".

V říši Čching – generální guvernéři.

V říši Čching byl generální guvernér "cung-tu" stálým úřadem, jehož nositelé měli hlavní druhou (2a) úřední hodnost. Drželi současně titul nejvyššího kontrolora. Někdy dostali i titul ministra vojenství, pak měli vedlejší první (1b) hodnost. Podřízení byli přímo císaři, resp. státní radě "ťün-ťi-čchu."  Čchingští "cung-tu" byli nejvýše postavenými úředníky provinční správy, kterým podléhala celá provinční administrativa v čele s guvernéry provincií "sün-fu", řídícími civilní správu svěřené provincie (v jejímž čele stál provinciální správce "pu-čeng-š’" a provinční soudce "an-čcha-š’") Ve své sídelní provincii obvykle vykonávali i funkci provinčního guvernéra "sün-fu".  Generální guvernéři "cung-tu" řídili jednu nebo více provincií, v 19. století se jejich počet stabilizoval na osmi, kteří spravovali regiony

Cung-tu () byla vysoká úřední funkce v administrativě mingské a čchingské Číny, tj. od 15. do začátku 20. století. Úřad vznikl v 15. století, když mingští císaři začali vysílat "ad hoc" jmenované hodnostáře do regionů a pověřovali je „celkovým dohledem“, "cung tu", nad určitými záležitostmi, podle okolností hospodářskými či vojenskými. V čchingském období, od poloviny 17. století, se pověřenci "cung-tu" stali generálními guvernéry s převážně vojenskými pravomocemi. Byli nadřazeni provinčním guvernérům "sün-fu" a stáli v čele jedné nebo více provincií.

Zongdu oder Tsung-tu () war eine hochrangige Amtsbezeichnung im Kaiserreich China, die üblicherweise als „Generalgouverneur“ oder „Vizekönig“ übersetzt wird. Die Bezeichnung wurde erstmals zur Zeit der Ming-Dynastie im 15. Jahrhundert verwendet. Zunächst handelte es sich um einen militärischen Amtstitel, der ad hoc an Befehlshaber und Kriegsminister verliehen werden konnte und diesen temporäre Sonderbefugnisse verlieh, etwa zur Niederschlagung von Aufständen und zur Abwehr von Feinden an den Außengrenzen des Reiches.