Biografie.

Narodil se ve městě Romny v Ruském impériu (dnešní Ukrajina), avšak v důsledku antisemitismu se Arlozorova rodina rozhodla po protižidovském pogromu v roce 1905 přestěhovat a usadit v Berlíně. Tam Chajim vyrostl a vystudoval; velmi se zajímal o ekonomii, kterou studoval na Berlínské univerzitě, kde v tomto oboru získal doktorát. Během studií psal články o sionistických otázkách týkajících se např. finanční podpory osadníků v Palestině, a plánoval program spolupráce mezi Židy a Araby. Byl totiž přesvědčen, že „sionistický ideál by mohl být realizován ve spolupráci s Araby.“ V roce 1918 pomáhal v Německu založit stranu ha-Po'el ha-ca'ir a značný zájem vzbudil jeho článek „Židovský lidový socialismus“, v němž odmítl marxistickou doktrínu. V roce 1920 byl za ha-Po'el ha-Ca'ir zvolen zástupcem na sionistickou konferenci v Londýně.  Poprvé do mandátní Palestiny přijel v roce 1921, kdy zastupoval svou stranu v odborové organizaci Histadrut. Krátce na to se vrátil zpět do Německa kvůli dokončení studií, v roce 1924 se však rozhodl podniknout aliju do britské mandátní Palestiny, a to přesto, že mu na univerzitě byla nabídnuta asistentura. V roce 1926 byl zvolen do Židovské národní rady a vybrán jako zástupce jišuvu při Společnosti národů v Ženevě.

Veřejná činnost.

V roce 1930 došlo ke sloučení ha-Po'el ha-Ca'ir se stranou Achdut ha-avoda, čímž vznikla levicová a nejvýznamnější židovská politická strana Mapaj, a Arlozorov se stal jedním z jejích vůdčích mluvčích. Zároveň byl blízkým přítelem a podporovatelem židovského vědce a státníka Chajima Weizmanna. V roce 1929 byl na sedmnáctém Sionistické kongresu zvolen ředitelem politického odboru Židovské agentury. Zprvu věřil, že Britové pomohou s usidlováním Židům v Palestině, a tak pracoval společně s britskou vládou, která měla na starosti správu tohoto území. Brzy se však začal domnívat, že Britům nelze věřit, a že Židé musí podstoupit riziko rozhněvání si Britů, aby mohli znovu vybudovat svou domovinu a zachránit evropské Židy z područí nacionalistických a autoritářských režimů, v nichž žili, zejména pak z nacistického Německa. Arlozorovým cílem bylo vytvoření židovské většiny, které by bylo dosaženo revoluční akcí. Tuto myšlenku vyjádřil i v dopise adresovaném svému příteli Weizmannovi: Poté, co nastoupil nacismus v Německu k moci, Arlozorov varoval před nebezpečím hrozícím tamní židovské komunitě. Jako zástupce Židovské agentury se vypravil do Německa, aby s nacistickou vládou vyjednal kontroverzní dohodu ha-Avara, která by umožnila Židům emigrovat do Palestiny, aniž by bez náhrady přišli o veškerý svůj majetek. Na základě dohody měli Židé vložit své finanční prostředky na speciální německý bankovní účet. Tyto peníze byly následně použity k zakoupení německého zboží, jež bylo exportováno do Palestiny. Za prodané zboží pak Židé po svém příjezdu do Palestiny „dostali značnou část původního majetku zpět“ (byl refundován v librách). Berman uvádí, že z dohody profitovaly všechny strany: „Německo získalo nový cenný exportní trh, Palestina získala zemědělskou techniku a uprchlíci se vyhnuli riziku chudoby ve své nové domovině.“ Ve skutečnosti však dohoda znamenala řadu dalších výhod pro zúčastněné. Německo, kromě vzniku nového trhu, z dohody těžilo tím, že se zbavilo části Židů a zaznamenalo „propagandistické vítězství rozdělením židovstva“ v otázce celosvětového židovského bojkotu německého zboží. Pro jišuv dohoda znamenala jak příliv nových Židů, tak velký příliv kapitálu, který zajistil potřebný ekonomický boom uprostřed celosvětové ekonomické krize. Arlozorov dojednal předběžnou dohodu a po dvouměsíčním oficiálním pobytu v Německu se vrátil zpět do mandátní Palestiny, kde byl dva dny na to zavražděn. Zhruba dva měsíce po jeho smrti byla dne 25. srpna 1933 dohoda nakonec podepsána. Umožnila vycestování přibližně 52 tisícům německých Židů, kteří si s sebou přinesli 140 milionů říšských marek (v cenách k roku 2009 by se jednalo o 1,7 miliardy dolarů).

Vražda.

Dne 16. června 1933, pouhé dva dny po návratu z jednání v Německu, byl Chajim Arlozorov zavražděn dvěma neidentifikovanými muži, když se společně s manželkou Simou procházel v pozdních večerních hodinách po pláži v Tel Avivu. Ani přes rychlý transport do nemocnice se ho pro masivní ztrátu krve nepodařilo zachránit. Jeho vražda výrazně eskalovala politickou rivalitu mezi socialisty a revizionisty, která přerostla v nenávistnou kampaň. Palestinská policie z vraždy obvinila tři členy revizionistické skupiny Brit ha-birjonim, a to vůdce skupiny Abu Achime'ira za zosnování vraždy a dva řadové členy Avrahama Stavského a Ze'eviho Rosenblatta z vraždy samotné (Stavského i Rosenblatta identifikovala Arlozorovova vdova). Achime'ir byl zároveň vůdcem radikální revizionistické frakce, která ve svém listu Chazit ha-am (doslova „Fronta národa“) neustále napadala dělnické hnutí a sionistické vůdce, včetně Arlozorova. Všichni tři obvinění vehementně odmítali. V soudním procesu, který se konal v červenci 1934, nakonec okresní soud Achime'ira i Rosenblatta zprostil obvinění, avšak Stavského odsoudil k trestu smrti. Stavsky se však odvolal a ještě téhož roku jej pro nedostatek důkazů (jediným důkazem byla identifikace Arlozorovou vdovou) osvobodil nejvyšší Britský odvolací soud v Palestině. Obhajoba se snažila dokázat, že je proces zmanipulovaný; „obvinila policii z manipulace se svědectvím vdovy a dalšími důkazy z politických důvodů, a argumentovala tím, že vražda souvisela se zamýšleným sexuálním napadením paní Arlozorovové dvěma mladými Araby.“ Stavsky později stoupal v hierarchii Irgunu a byl zodpovědný za zajištění zbraní, které Irgunu v červnu 1948 přivezla na telavivské pobřeží loď "Altalena". Premiér David Ben Gurion požadoval, aby Irgun předal část zbraní oficiální izraelské armádě, jejíž byl již tři týdny součástí. Ten však takový krok odmítl učinit, a proto Ben Gurion, aby nebyla ohrožena autorita vlády a armády, rozkázal loď potopit. Příslušníci Irgunu na palubě začali střílet na vojáky na pláži, kteří palbu opětovali; loď začala hořet, potopila se a celkem zahynulo 40 Irgunistů, včetně Stavského.  Kromě dvou zmíněných teorií (totiž, že za útokem stálo revizionistické hnutí, či že byl Arlozorov zavražděn při zamýšleném sexuálním útoku na svou manželku) existují i konspirační teorie, které jeho vraždu spojují se sovětským a nacistickým režimem. O teorii zahrnující nacistického vůdce Josepha Goebbelse uvádí Sicker následující:  Teorii o sovětském napojení na Arlozorovu vraždu zveřejnil v květnu 1991 Šmuel Dotan. Podle jeho verze za útokem stála Komunistická strana SSSR, která se obávala, že je Arlozorov za sionistické hnutí, společně s Brity, Francouzi a Japonci, součástí globálního vojenského spiknutí majícího za cíl zničení Sovětského svazu.  V červnu 1956 navrhl Menachem Begin, předseda nejsilnější pravicové strany Cherut, vytvoření vyšetřovací komise, která by prošetřila okolnosti a obvinění kolem Arlozorovy smrti. Jeho návrh však izraelský parlament zamítl. Necelých padesát let po Arlozorovově smrti, 14. března 1982, se izraelská vláda pod vedením premiéra Begina rozhodla vytvořit oficiální vyšetřovací komisi, která by prošetřila, zdali se jednalo o vraždu či atentát, případně zdali byla událost politicky motivována. Komise, kterou vedl bývalý soudce Nejvyššího soudu David Bachor, vyhotovila obsáhlou 202stránkovou zprávu, kterou zveřejnila 4. června 1985. Ve zprávě jednomyslně uvedla, že Rosenblatt ani Stavsky neměli s vraždou nic společného. Neodpověděla však ani na otázku, kdo byl skutečným Arlozorovovým vrahem, či zda se jednalo o politicky motivovanou vraždu.  Chajim Arlozorov je pohřben na Trumpeldorově hřbitově v Tel Avivu. Arlozorova památka je dodnes připomínána prostřednictvím názvů ulic v mnoha izraelských městech. Řada míst v Izraeli rovněž nese jméno na jeho počest. Jedná se například o haifskou čtvrť Kirjat Chajim, kibuc Giv'at Chajim či mošav Kfar Chajim.  Níže uvedené tituly jsou Arlozorovova vybraná díla, uvedená americkou knihovnou Kongresu.

Chajim Arlozorov (: חיים ארלוזורוב, celým jménem Vitalij Viktor Chajim Arlozorov, : Виталий Виктор Хаим Арлозоров; 23. února 1899 – 16. června 1933), někdy též Chajim Arlosoroff, byl významný levicový sionistický vůdce, čelný představitel hnutí dělnického sionismu v britské mandátní Palestině, filosof, básník a ředitel politického odboru Židovské agentury. V roce 1933 sehrál klíčovou roli v dohodě mezi sionistickou exekutivou a vládou nacistického Německa, která umožnila emigraci více než 50 tisíc německých Židů, společně se ziskem německého zboží za peníze, které emigranti uložili na zvláštní účet v německé bance. Arlozorov byl zavražděn pouhé dva dny po návratu z německých jednání během procházky po pláži v Tel Avivu. I přesto, že pachatel ani motiv vraždy nebyl nikdy zjištěn, vražda samotná způsobila mimořádnou nevraživost a nenávistnou kampaň uvnitř židovského společenství.

Vitaly Viktor Chaim Arlosoroff (auch "Arlozorov" oder "Arlozoroff"; * 23. Februar 1899 in Romny, Russisches Kaiserreich; † 16. Juni 1933 in Tel Aviv) war ein zionistischer Politiker der sozialistischen Arbeiterpartei Mapai und Gegner des revisionistischen Zionismus um Jabotinsky.


Příprava.

Oxid olovnato-olovičitý se připravuje pražením oxidu olovnatého za přístupu vzduchu  při teplotách mezi 450 až 480 °C; za vyšších teplot probíhá reakce opačným směrem. Proto oxid olovnato-olovičitý takto připravený není čistý, ale vždy obsahuje určitou příměs nezreagovaného PbO. Pokud je zapotřebí připravit tuto chemickou sloučeninu čistou, odstraní se PbO působením roztoku hydroxidu draselného (KOH).  Jinak je možno připravit oxid olovnato-olovičitý též žíháním uhličitanu olovnatého čili minerálu cerrusitu za přítomnosti vzduchu  nebo oxidačním žíháním olovnaté běloby tj. zásaditého uhličitanu olovnatého  Na mokré cestě se dá oxid olovnato-olovičitý připravit například reakcí olovičitanu draselného s octanem olovnatým  při níž vzniká žlutě zbarvený nerozpustný monohydrát oxidu olovnato-olovičitého PbO.HO. Ten se krystalické vody zbaví mírným zahříváním.

Chemické vlastnosti.

S oxidy železa a s železem samotným reaguje za vzniku nerozpustných olovnatanů železnatých a železitých, což je podstatou antikorozivního účinků základových barev obsahujících suřík na železné předměty.  Při zahřátí na teplotu nad 500 °C se rozkládá na oxid olovnatý a kyslík  rozklad je při teplotě okolo 580 °C prakticky úplný.  Působením kyseliny dusičné na oxid olovnato-olovičitý se dvojmocné olovo rozpouští ve formě dusičnanu olovnatého a ve směsi zůstává nerozpustný oxid olovičitý

Použití.

Nejčastěji je oxid olovnato-olovičitý používán jako pigment do základových nátěrových materiálů pro železné předměty a konstrukce. Vzhledem k jeho jedovatosti pro člověka a ke způsobované ekologické zátěži prostředí se jeho použití v současné době omezuje. V menší míře je využíván i ve výrobě skla.  Oxid olovnato-olovičitý je odolný proti korozi povrchů, které jsou trvale ponořené v moři, takže se barvy s jeho obsahem na lodích používají k ošetření různých kovových povrchů ponořených i neponořených. Dobře slouží i k ochraně dřevěných lodí.  Další poněkud netradiční využití bylo při amatérské výrobě bouchacích kuliček (ve směsi s hliníkovým práškem a křemínky), které byly používány namísto nedostupné zábavné pyrotechniky.

Fyziologické působení.

Při vdechnutí suřík dráždí průdušky a plíce a v případě silného zasažení člověk pociťuje kovovou pachuť na sliznicích úst, bolesti na prsou a v krajině břišní. Při požití ústy dochází k otravám díky jeho rozpustnosti v kyselině solné, obsažené v žaludečních šťávách. Otrava se projevuje bolestmi a křečemi v žaludku, spojenými s nevolností až zvracením a bolestí hlavy. Akutní otrava vede k pocitu svalové ochablosti, úplné ztrátě apetitu, případně ke ztrátě vědomí a při velmi vysokých koncentrací olova v krevním oběhu až ke kómatu a případně i ke smrti. Při dlouhodobém působení se může vstřebávat i pokožkou; při krátkodobém může dojít k místnímu podráždění kůže, doprovázeném jejím zrudnutím a citlivostí až bolestí, zejména v místech, kde je pokožka porušena nebo jinak oslabena. Proto je třeba při práci s barvami obsahujícím suřík (např. základové barvy na kovové konstrukce) dodržovat přísně hygienická opatření, zejména používat ochranné rukavice, při práci nejíst, nepít ani nekouřit a po práci si důkladně omýt ruce a všechna místa těla, která mohla být znečištěna.  Při dlouhodobém vystavení působení suříku může dojít k nahromadění olovnatých sloučenin v těle a časem se mohou vyvinout podobné příznaky jako při akutní otravě. Jinak se chronická otrava projevuje neklidem, zvýšenou dráždivostí, poruchami zraku, zvýšeným krevním tlakem. Obvykle se projevuje i šedivou barvou pokožky obličeje.  Osoby s poruchami ledvin, nervového systému nebo s kožními chorobami bývají k působení této látky na jejich organismus mnohem citlivější. U laboratorních zvířat byla zjištěna karcinogenicita ; u lidí nebyla s jistotou prokázána.

Ekologické účinky.

Vzhledem k tomu, že vzniká při oxidaci olova a jeho sloučenin za vyšších teplot, může se při tepelném zpracování tohoto kovu (např. při jeho výrobě či při odlévání čistého olova nebo jeho slitin s jinými kovy) dostávat ve formě prachu do vzduchu a tím zatěžovat okolní prostředí v blízkosti takových provozů.

Historická poznámka.

Suřík jako červený pigment znali již staří Římané; připravovali jej pálením běloby olověné. Ve středověku byl jedním z pigmentů, používaných při iluminování (zdobení) rukopisů miniaturními kresbami a kolorovanými iniciálami. Z názvu používaného červeného pigmentu "minium" vzniklo právě slovo "miniatura".

Oxid olovnato-olovičitý "(PbO)" přesněji tetraoxid diolovnato-olovičitý, nebo orthoolovičitan olovnatý (triviálními názvy suřík nebo minium) je těžká, sytě oranžověčervená až ohnivě červená krystalická nebo amorfní látka. Přestože je téměř nerozpustný ve vodě, je při požití jedovatý. Je též nerozpustný v ethylalkoholu. Rozpouští se v ledové kyselině octové, kyselině chlorovodíkové a zředěné kyselině dusičné ve směsi s peroxidem vodíku.

Blei(II,IV)-oxid, auch Bleimennige, Mennige oder Blei(II)-orthoplumbat, ist ein leuchtend rotes Pulver mit der Summenformel PbO. Als Pigment wird es auch als "Pariser Rot", "Bleirot", "Goldsatinober", "Goldzinnober", "Kristallmennige", "Mineralorange", "Sandix", "Saturnmennige" und "Saturnrot" bezeichnet.


Život.

Jan pocházel ze šlechtické rodiny pánů z Dražic, jeho otec, Řehník (Řehoř) z Litovic, zastával významné úřady na dvoře krále Přemysla Otakara II. a z jeho rodu pocházeli i dva dřívější pražští biskupové: Jan II. z Dražic († 1236) a jeho synovec Jan III. z Dražic († 1278).  Jan IV. z Dražic je poprvé zmiňován roku 1274 jako kanovník v Praze, roku 1287 byl vysvěcen na podjáhna a po smrti biskupa Řehoře Zajíce z Valdeka roku 1301 byl zvolen jeho nástupcem. Po investituře králem Václavem II. byl 10. prosince 1301 vysvěcen na biskupa basilejským biskupem Petrem z Aspeltu, který byl zároveň českým kancléřem. Roku 1310 Jan podporoval volbu Jana Lucemburského českým králem a vojensky mu také pomáhal proti odbojným městům. Roku 1313 doprovázel krále na říšský sněm v Norimberku a roku 1315 byl krátce zemským správcem.  Jako biskup prosadil proti odporu šlechty svrchovanost biskupa nad faráři a roku 1308 na synodě vyhlásil nový statut podle norem církevního práva. V letech 1311–1312 se zúčastnil koncilu ve Vienne a po návratu svolal opět diecézní synodu. Vedle sporů se šlechtou a městy se dostal do sporu s dominikány kvůli tehdy začínající inkvizici, protože neschvaloval tvrdé trestání beghardů. Litoměřický probošt a dominikán Jindřich ze Šumburka ho proto roku 1316 obžaloval u papeže, že chrání kacíře. Roku 1318 proto papež Jana zbavil úřadu a povolal ho do Avignonu, kde Jan IV. z Dražic strávil 11 let. Teprve roku 1326 byl uznán nevinným, vrácen do úřadu a roku 1329 se mohl – jako téměř sedmdesátiletý – vrátit do Čech.  Po návratu se věnoval reformám církevního uspořádání, omezil působení žebravých řádů a začal zvelebovat biskupské město Roudnici, kde opravil hrad a z Říma povolal mistra Viléma, aby postavil kamenný most (1333–1338). Roku 1333 Jan v Roudnici založil augustiniánský klášter a věnoval mu mnoho knih, které přivezl z Francie nebo dal napsat. V tomto klášteře a z jeho podnětu patrně vznikl někdy kolem roku 1360 první český překlad celé Bible.  Všestranně podporoval umění a z jeho podnětu napsal probošt František Pražský pokračování "Zbraslavské kroniky" Petra Žitavského, v níž pak pokračoval Beneš Krabice z Veitmile. Vzácná biskupova knihovna se stala základem Kapitulní knihovny při chrámu svatého Víta v Praze, kde byl Jan z Dražic také pohřben v rodové kapli svatého Silvestra.

Stavby.

Vedle svých zásluh o český překlad Bible byl Jan z Dražic také velkým stavebníkem: dal přestavět kostel svatého Jiljí na Starém Městě v Praze, biskupský dvůr na Malé Straně, rodinnou tvrz v Litovicích, biskupský hrad a klášter v Roudnici. Založil město Nové Benátky (dnes Benátky nad Jizerou), dal postavit roudnický most, kostel svaté Ludmily v Dražicích a další.  Po Janu z Dražic je pojmenováno dolní náměstí v Roudnici nad Labem. Také je po něm nazváno Dražického náměstí u Malostranské věže Karlova mostu v Praze, kde stával středověký biskupský dvůr. Jeho čtyřhranná věž, postavená za Jana z Dražic, se zachovala ve dvoře domu čp. 47/III., Mostecká 16.

Jan IV. z Dražic (kolem 1260 – 5. ledna 1343 Praha) byl v letech 1301–1343 předposlední biskup pražský; jeho nástupce, Arnošt z Pardubic, se během svého episkopátu stal prvním pražským arcibiskupem. Biskup Jan se podílel na uvedení Lucemburků na český trůn, dal postavit řadu významných staveb a dal patrně podnět k prvnímu úplnému českému překladu Bible.

Johann IV. von Dražice (auch: "Johann IV. von Draschitz"; tschechisch: "Jan IV. z Dražic"; * um 1250; † 5. Januar 1343, vermutlich in Prag) war Bischof von Prag.


Vývoj.

Vrtulník W-3 Sokół je první vrtulník, který byl vyvinut a sériově vyráběn výhradně v Polsku. Jeho vývoj započal v roce 1973. Poprvé vzlétnul 16. listopadu 1979, ovšem ukázaly se jeho nedostatky. Proto došlo k dalšímu vývoji a 6. května 1982 vzlétl další prototyp, který měl zásadní konstrukční změny. Od tohoto data byl také certifikován v Polsku, Rusku, Spojených státech a Německu. Vývoj vrtulníku vycházel ze sovětského lehkého modelu Mil Mi-2, který byl licenčně v Polsku od roku 1962 vyráběn. Vrtulník se začal vyrábět v roce 1985, ale produkce byla zpočátku nízká. Certifikaci FAR-29 (Federal Aviation Regulations) získal vrtulník v USA v květnu 1993. V prosinci téhož roku byla stejná certifikace udělena také v Německu.  W-3 Sokół je vrtulník klasické koncepce, který využívá dva turbohřídelové motory PZL-10W. Je využíván pro vojenské účely, pro potřeby letecké záchranné služby, služby SAR, jako civilní dopravní vrtulník, pro VIP lety a další účely. V pořadí stý kus byl dokončen v červnu 1996.

Vrtulníky W-3A Sokół v Česku.

Poprvé se vrtulník W-3A Sokół objevil v Československu 14. srpna 1989, ale létal pouze ve zkušebním provozu. Česku bylo roku 1996 dodáno 11 strojů výměnou za 10 stíhacích letounů MiG-29, které zdědilo po rozpadu Československa. Jeden vrtulník byl nasazen pro potřeby letecké záchranné služby na stanici Kryštof 07. Armáda ČR zajišťuje s vrtulníkem W-3A Sokół leteckou záchrannou službu pro oblast Plzeňského a Karlovarského kraje. Netypické je zajištění zdravotnické části osádky - jak lékař, tak zdravotnický záchranář jsou také armádní zaměstnanci. Zdravotnická část osádky není tedy zajištěna Zdravotnickou záchrannou službou Plzeňského kraje.  Do konce roku 2008 zajišťovala Armáda ČR na letišti v Plzni-Líních také službu SAR (pátrání a záchrana), pro kterou měla připravený ke vzletu další vrtulník W-3A Sokół. Třetí vrtulník, rovněž určen pro službu SAR, sloužil na letišti v Praze-Kbelích. Služba SAR zajišťovaná Armádou ČR se z Plzně přesunula do Přerova. Na letišti v Přerově sloužil do roku 2010 také jeden vrtulník W-3A Sokół, avšak došlo k dalšímu přesunu. Dnes je služba SAR zajišťována z letiště Praha-Kbely (vrtulníkem W-3A Sokół) a z letiště Náměšť nad Oslavou (vrtulníkem Mil-Mi 24). Pro službu SAR jsou vrtulníky užívány také v Polsku.  V současné době (2016) vlastní Armáda ČR 10 těchto strojů, jeden kus byl ztracen při nehodě 12. února 2001. Dne 3. listopadu 2015 podepsali zástupci ministerstva obrany a společnosti PZL-Świdnik smlouvu o servisní podpoře všech deseti vrtulníků (včetně provedení generální opravy osmi strojů) s platností do roku 2021 v celkové hodnotě do 991 milionů Kč, která umožní provoz Sokolů podle potřeb armády po dobu až 10 let.

Zajímavost.

I přesto, že se jedná o vrtulník provozovaný armádou, má barevné značení jako civilní letouny (červeno-bílé). Není tedy v typických vojenských barvách. Takzvaná antikamufláž má umožnit lepší viditelnost vrtulníku v terénu při zásahu, čímž se zlepšuje úroveň bezpečnosti zasahujícího personálu Letecké záchranné služby. V současné době v tomto zbarvení létají již šest vrtulníků Sokol.

Kontroverze.

Podle poslance Evropského parlamentu za KDU-ČSL Tomáše Zdechovského vrtulníky W-3A Sokół ve zdravotnické konfiguraci nesplňují podmínky pro provoz letecké záchranné služby v Česku. I přesto, že vrtulník ve službách LZS slouží, odporuje provoz předpisům Evropské unie. Vrtulníky užívané pro LZS v Evropské unii musí být dvoumotorové vrtulníky výkonnostní třídy A a hmotnostní kategorie do 7000 liber. Rovněž provoz LZS zajišťován armádou je kontroverzní. Letecká záchranná služba je v Evropě zajišťována výhradně provozovateli, kteří splňují předpis JAR 29 OPS 3. Armáda tyto předpisy nesplňuje.

PZL W-3 Sokół je polský dvoumotorový víceúčelový vrtulník střední váhové kategorie s čtyřlistým nosným a třílistým tlačným vyrovnávacím rotorem. Vrtulník vyrábí společnost PZL-Świdnik (nyní AgustaWestland Świdnik).

Der PZL W-3 Sokół (dt. "Falke") ist ein polnischer Mehrzweckhubschrauber, der von PZL Świdnik gefertigt wird. Der PZL-3 ist der erste Hubschrauber, der komplett in Polen entwickelt und gefertigt wurde. Die Maschine ist, bis auf die Rotorblätter von Haupt- und Heckrotor, konventionell aus Metall gefertigt. Das Fahrwerk ist nicht einziehbar. Die Maschine verfügt über zwei Gasturbinen als Antrieb des vierblätterigen, aus Glasfaser-Verbundwerkstoff gefertigten Rotors. Der Rotor verfügt über ein Enteisungssystem. Der zulässige Temperaturbereich für den PZL W-3 liegt dabei zwischen −40 und +43 °C. Aktuell ist die Version W-3A.


Život a dílo.

Šestov se narodil v židovské kupecké rodině, studoval práva a matematiku v Moskvě, ale pro své revoluční názory a spory s učiteli musel studia dokončit v Kyjevě, disertační práci mu ovšem i tam odmítli. Roku 1898 se Šestov stal členem kroužku významných ruských intelektuálů, kam patřil také Nikolaj Berďajev, Dmitrij Sergejevič Merežkovskij a Vasilij Rozanov, a přispíval do jeho časopisu. V té době také publikoval svou první významnější práci o dobru u Tolstého a Nietzscheho – dvou autorů, kteří na něho měli velký vliv. Pokračoval prací o Dostojevském a Nietzschem („Filosofie tragédie“, 1903) a v dalších dílech o náboženství, racionalismu a vědě užíval Nietzscheho aforistický styl („Apoteóza vykořeněnosti“, 1905). Roku 1908 odjel do Freiburgu a roku 1910 do Švýcarska. Roku 1915 se vrátil do Moskvy a téhož roku jeho syn Sergej padl ve válce. V Moskvě se věnoval hlavně náboženství a teologii, takže po bolševické revoluci nemohl publikovat, směl však přednášet řeckou filosofii v Kyjevě. Roku 1920 opustil Rusko a po dlouhých cestách zakotvil v Paříži, kde byl už známou osobou. Studoval velké teology – zejména Plótina a Pascala a seznámil se také s E. Husserlem, který ho později upozornil na dílo dánského filosofa Sørena Kierkegaarda. To byl pro Šestova objev a velká inspirace, která vyústila v práci „Kierkegaard a existenciální filosofie: hlas volajícího na poušti“ (1936). Šestov také přednášel na pařížské Sorbonně a přes zhoršující se zdraví napsal ještě jedno ze svých hlavních děl, „Athény a Jeruzalém“ – kritiku racionalismu a výzvu k obnovení náboženské filosofie.

Myšlení.

Šestov byl myslitel hluboké a těžké životní zkušenosti, odpůrce všech racionalistických a idealistických zjednodušení. Šestov často píše o beznaději a zoufalství, jinde je však označuje jako „předposlední slova“. Filosofie je – říká Platón – příprava na smrt, což ovšem neznamená odmítnutí života. Měla by se však vrátit ke svým velkým tématům dobra, Boha a nesmrtelnosti. Jeho dílo je velmi nesystematické a nestojí na jedné myšlence. Silně ovlivnilo tak rozmanité postavy, jako byl Albert Camus, ruský teolog Sergej Bulgakov, anglický spisovatel D. H. Lawrence, mladý francouzský filosof Georges Bataille nebo rumunský filosof Emil Cioran.

Lev Isakovič Šestov, rusky "Лев Исаакович Шестов", vlastním jménem Jehuda Leib Schwarzmann (13. února 1866 Kyjev – 20. listopadu 1938 Paříž) byl ruský spisovatel a existencialistický filosof.

Leo Isaakowitsch Schestow (/ "Lew Isaakowitsch Schestow"; * in Kiew; † 20. November 1938 in Paris; eigentlich "Jehuda Leib Schwarzmann") war ein russischer, jüdischer Philosoph des Existentialismus.


Pozadí.

Roku 1985 Gorbačov zahájil program reforem, jehož hlavními prvky byly ekonomické a politické změny, známé jako perestrojka a glasnosť. Tyto změny se však setkaly s nesouhlasem levého křídla samotné KSSS. Odpor vůči reformám sílil se zhoršující se ekonomickou a politickou situací v Sovětském svazu. V červnu 1991 několik stranických funkcionářů a spisovatelů publikovalo otevřený dopis „"Slovo k lidu"“, který byl chápán jako manifest proti perestrojce. Navíc začaly získávat prostor snahy o větší nezávislost neruské populace, která nyní pociťovala šanci k většímu sebeurčení. V sovětském režimu narůstaly obavy, že některé, nebo dokonce všechny svazové republiky ze Sovětského svazu vystoupí. Po několika jednáních nakonec republiky souhlasily s novou svazovou smlouvou na bázi federace nezávislých republik se společným prezidentem, zahraniční politikou a ozbrojenými silami. Smlouva měla být podepsána 20. srpna 1991. Přestože měla smlouva posílit Svaz, panovaly obavy komunistické strany, že některé menší svazové republiky (především pobaltské) budou nyní trvat na úplné nezávislosti.

Puč.

V pondělí 19. srpna 1991, den před tím, kdy měl Gorbačov a skupina státních představitelů republik budoucí unie podepsat dohodu, pokusila se skupina, která se sama nazývala "Státní výbor pro výjimečný stav" ("Государственный комитет по чрезвычайному положению"), uchvátit moc v Moskvě. Všichni účastníci získali své pozice teprve za Gorbačova. Byli to mj.:  Mezi další spolutvůrce puče patřili:

Průběh.

Výbor oznámil, že Gorbačov je nemocen a tudíž uvolněn ze svých politických úřadů. Viceprezident a vůdce puče, Gennadij Janajev, byl jmenován prozatímním prezidentem.  Samotný Gorbačov byl na začátku pokusu o převrat na dovolené ve Forosu na Krymu. Tam pak byl od odpoledne 18. srpna zadržován v domácím vězení poté, co odmítl schválit vyhlášení výjimečného stavu a předat své pravomoci na viceprezidenta. Zůstal zde až do konce puče o tři dny později.  V Moskvě a v Leningradě následovaly velké demonstrace proti vůdcům puče. Pokus o převrat selhal, neboť pučisté nezískali podporu ozbrojených sil. Nezanedbatelnou úlohu však sehrál i odpor vedený tehdejším prezidentem RSFSR Borisem Jelcinem z moskevské vládní budovy, Bílého domu. Během jedné z těchto demonstrací Jelcin, stojící na tanku a s megafonem v ruce, pokus o puč rozhodně odsoudil. Před desetitisíci demonstrantů, kteří se shromáždili před parlamentem, vylezl Jelcin na tank a požadoval návrat Gorbačova. Současně promlouval k vojákům: „Nebuďte slepým nástrojem zločinných úmyslů dobrodruhů!“ Tento výstup, silně kontrastující s Janajevovou nevýraznou televizní řečí, byl jedním z nejpamětihodnějších momentů převratu a posílil Jelcinovu pozici.  Na sídlo parlamentu byl naplánován útok, který měla provést speciální jednotka KGB Alfa. Tento plán však naprosto selhal, neboť příslušníci jednotky jednomyslně odmítli splnit rozkaz. Tanková jednotka obkličující Bílý dům přeběhla na stranu legální vlády, tanky pak namířily hlavně směrem ven. V okolních ulicích došlo k několika střetům s demonstranty, při kterých byli tři lidé rozdrceni tanky. Celkově však byl průběh událostí překvapivě nenásilný. Přes počítačovou síť Glasnet a mailboxy byl okolní svět průběžně informován o situaci.  Během 21. srpna se již většina ozbrojených složek přidala na stranu demonstrantů, zbývající byli neutralizováni. Puč selhal a Gorbačov se vrátil do Moskvy. Již v podstatě bez politické moci, slíbil očistit KSSS od konzervativních sil. V listopadu Jelcin vydal dekret, zakazující činnost komunistické strany na území Ruské svazové republiky. Gorbačov následně rezignoval na post generálního tajemníka KSSS, zůstal však prezidentem Sovětského svazu. V říjnu byla zrušena KGB.  Vůdci puče byli zbaveni svých postů a odsouzeni. Většina z nich však byla osvobozena již v letech 1992–1993. Ministr vnitra Pugo spáchal sebevraždu.

Následky.

Po pokusu o převrat se Sovětský svaz definitivně rozpadl. Dosavadní neruské členské republiky jedna po druhé vyhlásily svoji nezávislost na SSSR. Posílený Boris Jelcin převzal kontrolu nad médii a klíčovými vládními úřady. Postupně odstavil od moci Michaila Gorbačova, jenž byl až do svého odstoupení 25. prosince 1991 nejvyšším představitelem dosavadní supervelmoci. Na konci roku 1991 byl rozpad Sovětského svazu dokonán. Od této chvíle existovalo 15 suverénních států Společenství nezávislých států. Následnictví po SSSR převzala, pod Jelcinovým vedením, Ruská federace.

Srpnový puč označuje neúspěšný pokus o státní převrat v Sovětském svazu ve dnech 19. až 21. srpna 1991. Skupina funkcionářů z konzervativního křídla Komunistické strany znepokojená vývojem v zemi po Gorbačovových reformách vytvořila tak zvaný Státní výbor pro výjimečný stav, který se pokusil zemi ovládnout. Puč nezískal podporu většiny ozbrojených sil a navíc se setkal s odporem obyvatel. Po třech dnech byl potlačen a hlavní aktéři zatčeni a souzeni. Důsledkem puče bylo urychlení procesu rozpadu Sovětského svazu a mocenský vzestup Borise Jelcina na úkor Michaila Gorbačova.

Während des Augustputsches in Moskau vom 19. bis 21. August 1991 versuchte eine Gruppe von Funktionären der Kommunistischen Partei der Sowjetunion (KPdSU), die sich als Staatskomitee für den Ausnahmezustand bezeichnete, den Staatspräsidenten der Sowjetunion Michail Gorbatschow abzusetzen und das Land unter ihre Kontrolle zu bringen.


Technické detaily.

Červ byl založen na demonstrativní ukázce kódu, která byla předvedena na konferenci Black Hat, Davidem Lichfieldem, jenž jako první objevil zranitelnost vůči přetečení vyrovnávací paměti, kterou červ využíval. Je to malý kus kódu, který dělá o něco více než to, že generuje náhodné IP adresy a posílá sebe sama na ně. Pokud vybraná IP adresa patří některému poskytovateli služeb, který má spuštěnou neopravenou verzi Microsoft SQL Server Resolution Service poslouchající na UDP portu 1434, stane se okamžitě nakažen a začne šířit další kopie do Internetu.  Osobní počítače nejsou obecně zranitelné vůči tomuto červu, pokud nemají nainstalovaný MSDE. Červ je tak malý, že neobsahuje kód pro zapsání sebe sama na disk, místo toho zůstává uložen pouze v paměti a tím se dá snadno odstranit. Například utilitou Symantec (viz externí odkaz níže), nebo lze také odstranit restartováním samotného SQL serveru (avšak stroj bude pravděpodobně okamžitě znovu infikován).  Červa bylo možné vytvořit díky softwarové zranitelnosti v SQL Serveru, která byla poprvé zaznamenána Microsoftem 24. února 2002. Záplata od Microsoftu byla k dostání šest měsíců před vypuštěním červa, ale mnoho instalací nemělo tuto záplatu nainstalovanou - včetně mnohých z Microsoftu.  Zpomalení bylo způsobeno kolapsem mnoha routerů pod zátěží extrémně vysokého provozu způsobeného infikovanými servery. Pokud je za normálních okolností síťový provoz pro routery příliš velký, routery by ho měli zpomalit nebo dočasně zastavit. Místo toho se některé routery zhroutily (stali se nepoužitelnými) a okolní routery si všimly, že se tento router vypnul a že s ním nemají komunikovat (neboli odstranit záznam z routovací tabulky). Routery začaly posílat oznámení o této události ostatním routerů, o kterých věděli. Záplava oznámení o změnách routovací tabulky způsobila kolaps několika dalších routerů a tím se problém jen prohluboval. Dříve či později správci zkolabovaných routerů tyto routery restartovali, a tím routery oznámily svůj status a to vedlo k další vlně aktualizování routovacích tabulek. Zanedlouho byla velká část přenosové rychlosti Internetu pohlcena vzájemnou komunikací routerů o aktualizování routovacích tabulek a obyčejný datový provoz byl zpomalen nebo dokonce zastaven. Naneštěstí velikost červa SQL Slammer byla tak malá, že se mu občas povedlo projít, i když legitimní provoz v sítí neprošel.  Dva klíčové aspekty přispěly k rapidnímu rozšíření SQL Slammeru. Červ infikoval nové hosty přes sessionless UDP protokol a celý červ (pouhých 376 bajtů) se vešel do jednoho jediného paketu. Ve výsledku každý z nakažených hostů mohl místo toho jednoduše zaslat co nejvíce „fire and forget“ paketů (pošli a zapomeň - nečeká se na odpověď paketu) za sekundu (běžně stovky za sekundu).

Poznámky.

Je tu spor o to, kdo první našel „Slammer“. Nicméně tím, kdo první varoval širokou veřejnost, byl Michael Bacarella, který napsal zprávu do bezpečnostního mailing listu Bugtraq pojmenovanou „MS SQL ČERV NÍČÍ INTERNET, ZABLOKUJTE PORT 1434!“. Tato zpráva byla poslána 25. Ledna 2003 v 7:11:41 UTC. Prvenství je často připisováno Benovi Koshymu. Společnost, pro kterou pracoval, vydala v tomto smyslu tiskové prohlášení. Jeho oznámení, odeslané veřejnosti přes NTBugtraq mailing list, však nebylo odesláno před 10:28 UTC. Zpráva Roberta Boyla byla přes NTBugtraq odeslána v 8:45 UTC, čímž porazil Koshyho, ale zůstal pozadu za Bacarellou. ISS skrze Chrise Roulanda poslala varování v 11:54 UTC, poté v 11:56 UTC na ISSForum a následně na Vulnwatch mailing list. Analýza vydaná společností Symantec je časově označená na 7:45 GMT, což předchází těmto tiskovým prohlášením.

SQL Slammer je počítačový červ, který způsobil Denial of Service některým internetovým službám a dramaticky zpomalil celkový internetový provoz, počínaje 25. ledna 2003 v 5:30 UTC. Rozšířil se velmi rychle, infikoval většinu ze svých 75 000 obětí během deseti minut. Slammer, pojmenovaný technickým ředitelem Internet Security Systems Christopherem J. Roulandem, byl poprvé představen veřejnosti Michaelem Bacarellem. Program nevyužíval jazyk SQL, i když byl pojmenován „SQL Slammer červ“. Zneužíval bug v přetečení vyrovnávací paměti ve vlajkové lodi Microsoftu SQL Server a v produktech založených na MSDE, pro které vyšla záplata v MS02-039. Jinak se mu také říká W32.SQLExp.Worm, DDOS.SQLP1434.A, Sapphire Worm, SQL_HEL, W32/SQLSlammer a Helkern.

SQL-Slammer ist der Name eines Computerwurms, der einen ungepatchten Microsoft SQL Server 2000 befallen kann. Er begann am 25. Januar 2003, sich zu verbreiten, und infizierte innerhalb einer halben Stunde 75.000 Opfer, den Großteil davon in den ersten 10 Minuten. Der SQL-Slammer nutzt zwei Pufferüberläufe. Microsoft hatte schon ein halbes Jahr davor einen Patch veröffentlicht, der allerdings auf vielen Systemen nicht installiert war. Das Besondere an diesem Wurm ist, dass er aus einem einzigen UDP-Paket mit nur 376 Bytes besteht, was für seine enorme Verbreitungsgeschwindigkeit sorgte.


Stavba.

Křižníky této třídy byly projektovány od roku 1926. Hlavní změnou oproti třídě "Pensacola" bylo ubrání jedné dělové věže, což zlepšovalo problematickou stabilitu plavidel. Devět 203mm kanónů bylo soustředěno do trojice třídělových věží, namísto dvou dvoudělových a dvou třídělových u třídy "Pensacola". Zároveň byla zlepšena pancéřová ochrana lodí, kterým stále zůstávala rezerva 1000 t do omezujících limitů, sjednaných na Washingtonské konferenci. Byly to první americké křižníky vybavené hangárem pro uskladnění letounů. První tři postavené lodě byly vybaveny pro funkci vlajkových lodí.  Do stavby se zapojily loděnice Fore River Shipyard v Quincy (součást Bethlehem Steel Corp.), New York Shipbuilding v Camdenu, Puget Sound Navy Yard v Bremertonu, Mare Island Navy Yard ve Vallejo a Newport News Shipbuilding v Newport News.  Jednotky třídy "Northampton":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořilo devět 203mm kanónů ve trojdělových věžích. Dvě věže byly na přídi a třetí na zádi. Doplnily je čtyři 127mm kanóny a dva trojhlavňové 533mm torpédomety. Křižníky byly vybaveny dvěma katapulty a čtyřmi hydroplány. Pohonný systém tvořilo osm kotlů White-Forster a čtyři turbíny Parsons o výkonu 107 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 32,5 uzlu. Dosah byl 10 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Modernizace.

Ve 30. letech byly na všech plavidlech demontovány torpédomety a jejich výzbroj byla posílena o čtyři 127mm kanóny a čtyři 12,7mm kulomety. Daší úpravy už nebyly stejné pro celou třídu. Zejména byla zesilována protiletadlová výzbroj a křižníky byly vybaveny radary. V roce 1946 nesl křižník "Chester" devět 203mm kanónů, osm 127mm kanónů, 24 kusů 40mm kanónů a 26 kusů 20mm kanónů. Počet katapultů a hydroplánů zůstal zachován. Dále nesl radary typů SG, SK, SP, Mk.3, Mk.4.

Služba.

Křižníky byly intenzivně nasazeny za druhé světové války. Sloužily především na pacifickém válčišti. Tři ze šesti byly v bojových operacích ztraceny. USS "Houston" se účastnil neúspěšné obrany Holandské východní Indie a byl potopen 1. března 1942 v bitvě u Sundském průlivu. USS "Northampton" byl potopen 30. listopadu 1942 torpédy japonských torpédoborců v bitvě u Tassafarongy. Jako poslední byl potopen křižník USS "Chicago". Ke dnu jej poslaly 30. ledna 1943 japonské letouny v bitvě u Rennellova ostrova. Zbylé tři křižníky byly v roce 1946 vyřazeny a v letech 1959–1960 sešrotovány.

Třída Northampton byla třída těžkých křižníků amerického námořnictva. Konstrukčně navazovala na předchozí těžké křižníky třídy "Pensacola". Celkem bylo postaveno šest křižníků této třídy. Ve službě byly v letech 1930–1946. Křižníky byly intenzivně nasazeny za druhé světové války. Tři byly ve válce ztraceny a ostatní po válce vyřazeny.

Die "Northampton"-Klasse war eine Klasse Schwerer Kreuzer der United States Navy. Die Schiffe wurden zwischen den Weltkriegen gebaut und im Zweiten Weltkrieg eingesetzt. Die "Northampton"-Klasse war die zweite Klasse amerikanischer Kreuzer, die unter den Einschränkungen des Washingtoner Flottenabkommens gebaut wurde, und Vorgänger der "Portland"-Klasse.


Posádka.

Dvoučlennou posádku, osmou mezinárodní v rámci programu Interkosmos tvořili tito kosmonauti:

Průběh letu.

Start.

Loď odstartovala 22. března 1981 odpoledne z kosmodromu Bajkonur s pomocí rakety Sojuz U. Start se vydařil, loď se dostala na orbitu 195 – 281 km, bez problémů fungoval i zapnutý systém automatického přibližování. K pevnému připojení na zadní spojovací uzel stanice došlo navečer 23. března 1981 a krátce před půlnocí SEČ oba kosmonauti přešli do Saljutu 6.  Zde se setkali se pátou základní posádkou stanice, kosmonauty Vladimírem Kovaljonokem a Viktorem Savinychem, kteří sem přiletěli týden před nimi v Sojuzu T-4.  V době jejich příletu měla za sebou stanice 3,5 roků existence na oběžné dráze Země. U jejího předního uzlu byla připojena loď Sojuz T-4.

Práce na stanici.

Mezinárodní návštěva na stanici strávila sedm pracovních dní a během nich provedla celá čtveřice 20 sovětsko-mongolských experimentů různého charakteru. Názvy některých z nich: Altaj, Gologramma, Vorostnik, Erdem.  Potom si posádka Sojuzu 39 do své lodi přenesla osobní věci i výsledky experimentů.

Odlet domů.

Oba kosmonauti nastoupili 30. března 1981 do své lodě, po několika hodinách se od stanice odpojili a zahájili sestupný manévr. Oddělená kabina s pomocí padákového systému přistála téhož dne asi 170 km od Džezkazganu na území Kazachstánu.  Stanice Saljut 6 zůstala na oběžné dráze Země i se svou stálou posádkou.

Konstrukce Sojuzu.

Udaná startovací hmotnost byla 6800 kg vč.200 kg paliva pro manévrování a brzdění. Loď se obdobně jako ostatní lodě Sojuz skládala ze tří částí, kulovité orbitální sekce, návratové kabiny a sekce přístrojové. Měla namontováno spojovací zařízení a padákový systém.

Sojuz 39 byla kosmická loď SSSR z roku 1981, která dopravila na sovětskou orbitální stanici Saljut 6 mezinárodní rusko/mongolskou posádku. Podle katalogu COSPAR dostala označení 1981-29A. Byl to 77. registrovaný let kosmické lodě s lidmi na palubě ze Země. Jejím volacím znakem byl PAMIR.

Sojus 39 ist die Missionsbezeichnung für den am 22. März 1981 gestarteten Flug eines sowjetischen Sojus-Raumschiffs zur sowjetischen Raumstation Saljut 6. Es war der 16. Besuch eines bemannten Sojus-Raumschiffs bei dieser Raumstation und der 63. Flug im sowjetischen Sojusprogramm.


Eliasovo pojetí.

V mládí měla na Eliase velký vliv klasická německá a antická literatura. Studium filozofie a medicíny mu později pomohlo vnést do výzkumu psychologickou stránku. Elias bojoval v první světové válce, kde se účastnil například bitvy na Sommě. Konci války u něj předcházelo psychické zhroucení. Vojna ho vedla k zintenzivnění jeho pozornosti k civilizačnímu procesu. Vzestup nacismu ho jako Žida připravil o docentury a přinutil emigrovat do Francie, kde neměl akademické povolení a tak se nemohl věnovat své práci. Založil továrnu na výrobu hraček v Paříži, ale v podnikání nebyl úspěšný. Postupem času emigroval dále do Londýna. V Anglii vznikl i jeho spis o civilizačním procesu. Časté přerušování jeho studií kvůli světové válce, nacismu, exilu do Francie a poté do Anglie - to všechno pomohlo Eliasovi k lepšímu pochopení vzájemných vztahů a propojení jedince a společnosti, soukromí a veřejností, mikrosociologie a makrosociologie.  Eliasova orientace představuje v soudobé sociologii výrazný, nepřehlédnutý proud. Jeho přístup příliš neuznává hranice jednotlivých vědních oborů. Primární je pro něj výzkumný problém, nikoliv otázka odborné specializace. Jeho sociologické práce velice často přesahují do historie, psychologie, psychoanalýzy, etnologie, antropologie, politologie i ekonomie. Klíčovou roli v Eliasově sociologickém myšlení je procesuální chápání sociální reality. Sociální procesy probíhají v lidmi vytvářených figuracích kontinuálně, nezáměrně a neplánovaně. Mají obvykle charakter vzestupu nebo poklesu, přičemž posun u jednoho procesuálního stupně do druhého bývá doprovázen mocí. Eliasovo pojetí civilizačního procesu je zcela ojediněle a neobvyklé, což mu ovšem v jeho době bylo v akademickém světě spíše ke škodě než k užitku. Podle Eliase je civilizační proces zcela spontánní a ve svém průběhu nevyhnutelný, v žádném případě však ještě nekončí. Hospodářské konflikty, nebezpečí válek, napětí a strach z budoucnosti, to vše je známkou toho, že jsme stále součástí civilizačního procesu.

Figurativní sociologie.

Život lidí ve společnosti má určitý tvar, který ovlivňuje míra jejich závislosti mezi sebou. Tyto závislosti mají za následek něco, čemu Elias říká „figurace“. Pomocí figurací se Elias snaží pokořit základní problém sociologie, a to sice vztah mezi individuem a společností. Dosavadní teorie zatím tento úkol nedokázaly uspokojivě vyřešit, jelikož buď uvažovaly o individuu mimo společnost, nebo o společnosti myšlené jako protiklad vůči individuu. Figurativní sociologie se zabývá tím, co lidi pojí, tím, čím si jsou všechna individua v dané společnosti podobná (tzv. Interpendence). Nezkoumá tedy individuum a společnost zvlášť, nýbrž jako jeden celek. Chování společnosti pochopíme pouze tehdy, pokud budeme sledovat měnící se chování jejích částí. Elias to vysvětluje na příkladu fotbalu, kde jsou dvě protivnické skupiny, které navzájem tvoří jedinou figuraci. Plynulé seskupování hráčů na jedné straně je srozumitelné jen ve vztahu k plynulému seskupování hráčů na druhé straně.

Etablovaní vs. outsideři.

Figurační princip aplikoval v praxi jeho student John Scotson, když zkoumal klasický sociologický problém – nerovnost ve společnosti. Zkoumal společnost městečka Winston Parva. Jeho obyvatelé byli rozděleni do tří skupin (1. - obchodníci a manažeři - přistěhovalci, 2. - Dělníci - původní obyvatelé města, 3. - Opět dělníci, nicméně přistěhovalci). Pozorování přineslo zajímavé výsledky. Druhá skupina starousedlíků přijala 1. skupinu bohatých, zatímco na 3. skupinu se dívala opovrživě. První a druhá skupina jsou tedy etablované, zatímco ze třetí skupiny se stali outsideři. Rozhodující ve vzájemném vztahu etablovaných příslušníků zóny 2. a outsiderů ze zóny 3. se stalo přesvědčení 2. skupiny o tom, že představují společenství vyznačující se tradicemi, vyšším standardem chování a civilizovanějšími normami. S 1. skupinou se sžili, jelikož přinášela jejich vesnici prestiž a věhlas, díky svému bohatství. Třetí skupině naopak přisuzovali negativní rysy. Outsideři zčásti přijali názory etablovaných a začali o sobě smýšlet negativně. Objasnit toto chování mají pojmy skupinové charisma a skupinová hanba. Etablovaní si budují charisma, zatímco outsideři hanbu. Mocnější skupina uvaluje na tu slabší skupinovou hanbu, která ji přijímá za svou. Uspokojení získané z účasti na skupinovém charismatu je u členů dominantní skupiny takové, že vyrovnává případné frustrace plynoucí z nutnosti přísnější seberegulace chování a dodržování norem, jež zajišťují této skupině její nadřazenou pozici. Elias také říká, že konflikty mezi různými statusy nelze brát jako výjimečné stavy, jak je o nich obyčejně smýšleno, nýbrž jako strukturální atribut všech statusových hierarchií.

Figurativní sociologie ve sportu.

Zabývá se vlivem sportu na společnost. Nejznámější dílo s názvem "Quest for Excitement" napsal Norbert Elias společně s Ericem Dunningem. Tato kniha patří mezi klasiku sociologie sportu a volného času. Některé její části byly napsány a zmíněny už v Eliasově referátu pro každoroční konferenci britské sociologické asociace, poprvé kompletně publikována byla však až v roce 1986. Dalo by se říct, že kniha byla poctou sportu a volnému času, protože v ní byla věnována pozornost jeho společenským funkcím, významu sportu pro společnost. Snažila se zabránit jeho podceňování ve smyslu dopadů na společnost. Figurativní sociologie pracuje s myšlenkou sportu jako klíče k modernizaci společnosti. Elias si všímal, že čím je společnost rafinovanější tím má rafinovanější sportovní struktury. Figurativní sociologie se snaží vyzdvihnout smysl sportu ve společnosti s tím, že je to víc než jen jednoduché cvičení. Eric Dunning v předmluvě píše, že sociologie má tendenci věnovat pozornost jen vážné a racionální části života. Výsledkem toho zábava, volný čas, sport a iracionální sklony mají tendenci nedostatečné pozornosti.

Figurativní sociologie je inovativní způsob nahlížení na sociologii vytvořený německým filosofem a sociologem Norbertem Eliasem. Figurace má být teoretický nástroj, jenž chápe individuum a společnost jako dvě rozdílné figury a s jehož přispěním mají být dosavadní rozpory sociologického myšlení odstraněny.

Die Prozesssoziologie bzw. Figurationssoziologie ist durch Norbert Elias bekannt geworden. Der Begriff "Prozess" bezieht sich auf soziale wie auf verbundene kognitive Prozesse, juristische Prozesse sind in diesem Zusammenhang allenfalls ein spezieller Fall für mögliche soziologische Analysen.


Původ.

Suché lesy severovýchodního Queenslandu v Austrálii a Nová Guinea.

Život.

"Extatosoma tiaratum" je noční živočich. Když se vylíhne, je to až do dospělosti tzv. "nymfa". Nymfa se zpočátku velmi podobá mravencům rodu "Leptomyrmex", čemuž se říká "myrmekomorfie". Postupně však roste a mění se, až se z ní stane dospělý jedinec ("imago"). Důležité pro vývoj strašilky australské je "svlékání" ("ekdyze"). Kůže ("exuvie") strašilky neroste. Strašilka ale růst potřebuje, proto se svléká. Strašilka se asi 3 dny před svlékáním zavěsí na vyvýšené místo a přestane přijímat potravu. Během noci se její pokožka protrhne a "čerstvá" strašilka se na svlečku pověsí. Poté obvykle začne svou starou kůži od hlavy požírat. Je to velmi výživné. Vývoj do dospělosti trvá asi 4-5 měsíců. Pokud samičce není v dospělosti sameček k dispozici, naklade sama neoplozená vajíčka ("partenogeneze"). Z takovýchto vajíček se pak líhnou pouze samičky. Samice po oplodnění samcem nakladou kolem 500-1000 vajíček, které pomocí "subgenitální" plošky vystřelují do okolí. Oplozená vajíčka mají inkubační dobu dlouhou asi 4 měsíce, neoplozená 6-9 měsíců.  "Partenogeneze" ovšem není primární způsob rozmnožování (pouze některé druhy se rozmnožují pouze partenogenezí), dochází teda postupně k degeneraci populace - například právě "Extatosoma tiaratum".  Strašilky poté kladou méně vajíček, je nízká líhnivost a vysoká úmrtnost nejen mladých nymf. Vše se zlepší přidáním samců do chovu. Sice dochází ke křížení příbuzných jedinců, ale degenerace je mnohem menší.

Chov.

K chovu potřebují insektárium suššího typu vysoké alespoň 40 cm.  V přírodě se živí převážně blahovičníky, u nás ochotně přijímají listy ostružiníku, maliníku, růže, dubu, buku, hlohu...  U těchto strašilek je někdy problém s rozkrmením čerstvě vylíhlých nymf, v takovém případě zubaté či zaschlé okraje listů sestřihneme a k nymfám přidáme starší, již rozkrmené (nemusí být ani stejného druhu).

Obrana.

Při vyrušení zaujme tato strašilka “štíří postoj ” se zadečkem zdviženým k hlavě a v obraně dokáže sevřít protivníka mezi otrněné zadní končetiny.  Na hrudi mají umístěny žlázy, kterými vylučují nepříjemně páchnoucí látku.

Strašilka australská ("Extatosoma tiaratum", Macleay, 1826) je hmyz z řádu strašilek. Tato strašilka má obvykle hnědou až světle zelenou barvu. Dospělé samice měří až 15 cm, mají silně redukovaná křídla a bohatě otrněný zadeček. Samci dorůstají okolo 10 cm, mají plně vyvinutá křídla a poměrně dobře létají.

Die Australische Gespenstschrecke ("Extatosoma tiaratum") ist eine in den Tropen und Subtropen von Australien heimische Art aus der Ordnung der Gespenstschrecken (Phasmatodea).


Historie obce.

Katastr obce byl osídlen již v době bronzové, což dokládají archeologické nálezy. Od konce 8. století se na území obce nacházelo slovanské blatné hradiště. Bylo vybudováno ve strategicky výhodné poloze při soutoku Cidliny s Labem, kde bylo obklopeno lužními lesy. Jejich zbytky dnes chrání národní přírodní rezervace Libický luh.  V první polovině 10. století zde bylo hradiště, za bojů Čechů se Zličany bylo poškozeno, ale po polovině 10. století nastal rozvoj celého hradiště, jenž byl spojen se jménem knížete Slavníka, zakladatele rodu Slavníkovců. První písemná zmínka o Libici pochází z Kosmovy Kroniky české a vztahuje se k úmrtí knížete Slavníka v roce 981. Podle legend se v Libici narodil druhý pražský biskup svatý Vojtěch. Na Libici bylo sídlo jeho bratra Soběslava, který začal vést samostatnou zahraniční politiku a dostal se do sporu s Přemyslovci, kteří v roce 995 využili jeho nepřítomnosti, dobyli libické hradiště a vyvraždili přítomné členy rodu Slavníkovců. Libické hradiště se stalo jedním z center přemyslovské hradské správy, připomíná se ještě v letech 1108, kdy zde byli na rozkaz knížete Svatopluka vyvražděni Vršovci, a v roce 1130 se ještě připomíná jako centrum hradské správy. Poté bylo hradiště opuštěno a Libice se stala pouhou poddanskou vsí patřící klášteru sv. Jiří v Praze.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Libice nad Cidlinou "(1504 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, četnická stanice, katol. kostel, evang. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lékař, biograf Sokol, 3 výrobny cementového zboží, cihelna, cukrář, cukrovar Wiesner, 3 obchody s cukrovinkami, časopis Praktický život, výroba čepic, výroba čerpadel, elektroinstalace, 2 holiči, rolnické družstvo, 6 hostinců, továrna na cikorku, klempíř, 3 klempíři, malíř, továrna na napajedla, obchod s obuví Baťa, 2 obuvníci, 2 pekaři, obchod s lahvovým pivem, pletárna, pohřební ústav, 12 rolníků, řezbář, 2 řezníci, sedlář, 7 obchodů se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek Libici n. Cidl., stavební družstvo, stavitel, obchod se střižním zbožím, 2 švadleny, 2 trafiky, 5 truhlářů, továrna na hospodářské vozy, zednický mistr.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2011

Libice nad Cidlinou je obec ležící v okrese Nymburk 5 km jihovýchodně od Poděbrad. Žije zde obyvatel a její katastrální území měří 995 hektarů.

Libice nad Cidlinou (deutsch: "Libitz an der Cidlina") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt fünf Kilometer südöstlich von Poděbrady und gehört zum Okres Nymburk.


Historie.

Poprvé je zdejší hrad písemně zmiňován v roce 1250. Založil ho syn Vítka z Prčice z rodu Vítkovců. Městečko v podhradí založil v roce 1262 Vok z Rožmberka. Již dříve však v místech nižšího vltavského brodu stávala osada na stezce z Netolic do Lince. Ta poté s nově vzniklým městečkem splynula.  V roce 1302 vymřela krumlovská větev Vítkovců a panství převzali Rožmberkové. Tento rod přenesl své sídlo na Krumlov, ale Rožmberk udržovali nadále. Po smrti Petra Voka v roce 1611 přechází vlastnictví panství na jeho synovce Jana Zrinského, později ho přebírá rod Švamberků.  Ti ho ale vlastní jen na krátkou dobu, protože jim je v roce 1620 za jejich účast na stavovském povstání zkonfiskován. Panství přebírá francouzský šlechtický rod Buquoyů, kteří ho vlastnili až do roku 1945.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status města.

Hospodářství.

Rožmberk je jedním z turisticky nejatraktivnějších míst krumlovského okresu. Je to dáno velkým množstvím památek ve městě a atraktivním umístěním v hornaté krajině při řece Vltavě.  Město je již dlouhá léta vyhlášené jako jedno z hlavních center v Česku oblíbeného vodáctví. V letní sezoně se nejvíce vodáků plaví na vltavském úseku přibližně od Vyššího Brodu k Českému Krumlovu. S tím je spojena nutnost ubytovacích kapacit pro tento druh turistů – na území města se u řeky nachází tři kempy: vodácký tábor (severně od města), Rožmberk (pod hradem) a U tří veverek (u železniční zastávky, 4 km jižně od města).  Návštěvu Rožmberka turisté spojují s okolními zajímavými místy. Pro ně jsou zajištěny možnosti ubytování v cca 3 hotelech a 5 penzionech. Najdeme zde také velký počet stravovacích zařízení – od restaurací až po kavárny a bary. Na náměstí nechybí nákupní středisko Jednoty.  V roce 2006 se ve městě a okolí natáčela komedie "Rafťáci".

Doprava.

Silnice.

Rožmberkem prochází silnice II/160 spojující Český Krumlov a Horní Dvořiště. Od Českého Krumlova až k železniční zastávce Rožmberk "(cca 25 km)" sleduje tok Vltavy a jsou na ní mnohé zatáčky. Mezi obcí Větřní a Rožmberkem neprochází žádným větším sídlem. Hustá doprava je na ní zejména v letní sezoně.

Železnice.

4,5 km jižně od města se nachází železniční stanice Rožmberk nad Vltavou na trati 195 Rybník - Lipno nad Vltavou "(na tzv. Vyšebrodské elektrické železnici)". Stanice je však již na území obce Dolního Dvořiště v katastrálním území Jenín a kvůli své vzdálenosti od města nemá příliš velký význam pro jeho dopravní obslužnost.

Rožmberk nad Vltavou je město v Šumavském podhůří na Českokrumluvsku. Jeho historické jádro bylo prohlášeno městskou památkovou zónou. Žije zde obyvatel.

Rožmberk nad Vltavou (deutsch "Rosenberg", früher auch "Rosenberch, Roesenberg, Rosemberg, Rozmberg, Rožumbergk") ist eine Stadt im Süden Tschechiens. Sie gehört zum Okres Český Krumlov.


Stručné shrnutí děje.

V úvodu knihy je líčeno, jak vypravěč těžce usíná a zabývá se filozofickými myšlenkami. Bez souvislostí se dále objeví na dvoře v Hampejské ulici a stává se úplně někým jiným. Následující příběh o rytci Pernathovi je pouze vypravěčovým snem, který byl spuštěn zcela náhodnou výměnou klobouků v místní restauraci. Tato skutečnost se však projeví až na samém konci knihy.

Obsah.

Pernath se objeví v ghettu a na vlastní kůži zjišťuje, že obyvatelé této části města jsou lidé divných a zkažených mravů. V ghettu potkává mnoho dalších postav, například chudého studenta medicíny Charouska, od kterého se dovídá o špatných činech místního vetešníka Wassertruma, jehož Charousek tak z duše nenávidí a nikdo neví proč. Potkává také rudovlasou prostitutku Rosinu a své přátele Prokopa, Vrieslandera a Cvacha. Zjišťuje, že i ghetto má svou světlou stránku – archiváře Šemaju Hillela a jeho dceru Mirjam, do které se zamiluje. Jednoho dne dostane na opravu knihu Ibbur, ale neví, od koho ji dostal, ale později zjišťuje, že ten, kdo knihu přinesl je mu velmi podobný. Následně se od Charouska dovídá o tom, že vetešník zavraždil svého syna. Dále Pernath ocitá se svými přáteli v hospodě, kteří mu povídají legendu o Golemovi. Tajnou cestou, která vede z pokoje domu se dostane do domu, ve kterém prý sídlil samotný Golem. Z důvodu podezření z loupežné vraždy je zatčen a v nelidských podmínkách vězení držen téměř rok. Ve vězení se dovídá, že byl udán vetešníkem, který byl během jeho věznění krutě zavražděn. Když byl zproštěn obvinění vrátil se domů, ale zjišťuje, že je celé židovské ghetto přestavováno a dům, v němž žil on a jeho opora Hillel s Mirjam, je zpola stržen. Bydlí tedy v domě, kde sídlil Golem, ale zanedlouho při fantastických představách a slyšinách v domě náhle vypukne požár. Pernath se spouští po laně dolů a uvidí v okně o patro níž Hillela a Mirjam. V tu chvíli se s ním lano utrhne a skutečný vypravěč se probouzí ze spánku, v němž prožívá život tohoto člověka. Vypravěč se ihned vydává do ghetta a zjišťuje, že věci ve snu jsou skutečné, potkává postavy ze svého snu a dovídá se i to, že rytec skutečně žil před třiceti lety. Vydá se do Zlaté uličky, vrátí sluhovi vyměněný klobouk a na okamžik spatří Pernatha s Mirjam, jenž je jeho dvojníkem.

Golem je román, který napsal německy píšící pražský autor Gustav Meyrink. Knižně byl poprvé vydán roku 1915, předtím, v letech 1913 a 1914, vycházel v novinách "Die weißen Blätter". Román byl ilustrován grafikami Hugo Steinera.

Der Golem ist der Titel eines Romans in zwanzig Kapiteln von Gustav Meyrink. Er erschien erstmals in den Jahren 1913 und 1914 als Fortsetzungsroman in der Zeitschrift "Die Weißen Blätter"; 1915 wurde er in Buchform veröffentlicht. Der Roman gilt als Klassiker der phantastischen Literatur.


Klasifikace obtížnosti lezení.

Obtížnost lezeckých cest je regionálně klasifikována mnoha stupnicemi s odlišným historickým vývojem. Ke srovnání potom slouží tabulky porovnání obtížnosti (existuje více odlišných zdrojů). Mezi celosvětově nejrozšířenější klasifikace pro lezení s lanem patří klasifikace "UIAA", "francouzská" a "americká". Obdobně se odlišují klasifikace při boulderingu, i zde je jich několik.  Některé klasifikace měly dříve uzavřenou horní hranici, postupem času ale přesto několikrát docházelo k jejich rozšíření nahoru. Mezi jednotlivými stupni obtížnosti se často používají písmena a znaménka pro jejich jemnější odstupňování, nebo také lomítka jako mezihodnoty.

Klasifikace pro lezení s lanem.

"název a příklad číslování"

Stupnice obtížnosti.

viz článek Stupnice obtížnosti (horolezectví)

Posun výkonnosti.

Mezi významné milníky horolezectví či lezení patří překonávání lidských hranic a posouvání klasifikace, a to dále ještě s rozlišením u všech významných stylů přelezu (OS, flash, RP, PP). Zaznamenávají se nejvyšší klasifikace přelezené lezci jednotlivých národů u mužů i žen. Nejmladší lezci, kteří přelezli velmi těžce klasifikované výstupy. Nejtěžší cesty přelezené v jednotlivých oblastech či regionech. Také většina jednotlivců si zaznamenává dosažené úspěchy a nejtěžší přelezené cesty, k tomu se používají "papírové" nebo elektronické či internetové lezecké deníčky (např. Čechy: Lezec.cz, ve světě: 8a.nu). U významných cest se eviduje kdo a kdy je přelezl, v jakém stylu, na kolik pokusů a v jakém období.  V regionálním i celosvětovém měřítku lze obvykle výkony porovnávat až s časovým odstupem (např. až za několik let se stejní lezci dostanou k vzájemnému přelezu svých nejtěžších cest, nebo tyto výstupy zopakují další lezci a upřesní jejich obtížnost.

Obtížnost na závodech.

Lezení na obtížnost je v novodobých mezinárodních závodech nejstarší disciplína, např. v Sovětském svazu se ale také již dříve závodilo v lezení na rychlost.

Lezení na obtížnost (O, Obtížnost, : "L, Lead") je disciplína sportovního lezení, při které se sportovci – lezci snaží vylézt cestu na hranici svých možností. Mezi lezci je tato disciplína nazývána královskou.

Schwierigkeitsklettern (engl. "lead climbing", seltener "difficulty (climbing)" oder umgangssprachlich "Onsight-Wettkampf") ist die übliche Bezeichnung für eine Disziplin des wettkampfmäßigen Sportkletterns. Die offiziellen internationalen Wettkämpfe werden von der International Federation of Sport Climbing (IFSC) ausgerichtet.


Mládí.

Elliot se narodil v Portlandu v Oregonu, Fredovi a Claře Elliotovým. Fred byl skotského původu, jeho prarodiče byli první z jeho rodiny, kteří se usídlili v Severní Americe. Clařini rodiče se přestěhovali na přelomu 20. století ze Švýcarska do východního Washingtonu, kde spravovali rozlehlý ranč. Potkali se v Portlandu, kde Clara studovala na chiropraktika a Fred, který byl odhodlaně zapojen do křesťanské služby, zde pracoval jako cestující kazatel se sborem "Plymouth Brethren". Po dvou letech dopisování se vzali. Robert, jejich první syn, se narodil v roce 1921, když žili v Seattlu. Po Robertovi se narodil Herbert, Jim a Jane. Tři poslední děti se narodily až po tom co se rodina přestěhovala do Portlandu. Elliotovi se pevně drželi křesťanské víry a i podle toho vychovali své děti. Brávali je do kostela a pravidelně probírali Bibli. Elliot (Jim) vyznal víru v Ježíše, když mu bylo šest let. U Elliotů doma byla očekávána maximální míra poslušnosti a upřímnosti. Elliotovi povzbuzovali své děti k dobrodružnosti a k tomu, aby "žili pro Krista".  V roce 1941 Elliot nastoupil na střední školu Benson Polytechnic, studoval architektonické kreslení. Zde se podílel na mnoha aktivitách, včetně školních novin, zápasnický tým, školních hrách a veřejného diskuzního klubu. Jeho herecké schopnosti vedly některé učitele ve škole k doporučení, že by měl zvolit herectví jako svou kariéru, a jeho rétorické dovednosti byly podobně uznávány, po přípravě a přednesu projevu na počest prezidenta Franklina D. Roosevelta několik hodin po jeho smrti, byl členy fakulty příznačně oceněn.  Elliot používal své řečnické schopnosti pravidelně. Spolužák vzpomínal, jak Elliot citoval Bibli prezidentu studentstva jako vysvětlení jeho odmítnutí zúčastnit se školního večírku. Jindy Elliot riskoval vyloučení z diskuzního klubu tím, že odmítl přednést politický projev, věříce, že křesťané by se neměli zapojovat do politiky. Jako pacifista, odmítl myšlenku použití síly k potlačení otroctví v Africe, a byl připraven čelit povolání do druhé světové války pod speciální výjimkou jako ""conscientious objector"" (oponent podle svědomí).

Po střední škole.

V roce 1945 Jim Elliot vstoupil na Wheaton College, soukromou křesťanskou školu v Illinois. Věříce v hodnoty fyzické kondice a disciplíny, se připojil k zápasnickému týmu, a to během jeho prvního roku. Následující rok odmítl pozici zaměstnance v rámci vysoké školy, která by mu zajistila rok výuky zdarma, ale také významný časový závazek práce, kterou považoval za ""hloupou odpovědnost"". Nebyl ani zcela přesvědčen o hodnotě svého studia, s ohledem na předměty, jako jsou filozofie, politika a antropologie a označil je jako rozptýlení pro člověka, který se pokouší následovat Boha. Po pololetí relativně špatných známek napsal svým rodičům, že je nezpochybnitelné, považovat studium Bible za mnohem důležitější.  Elliotův zájem o misii se velice zpevnil během jeho let na Wheatonu. Brzy následoval vzor jiných ""misí důvěry"" tím, že se nesnaží být financovány určitou denominací, ale jednotlivci, kteří přislíbí svou finanční podporu. Elliot se aktivně zabýval misií a zapojením Ducha Svatého při této práci. Během léta 1947, po jeho druhém ročníku na vysoké škole, se on a jeho kamarád Ron Harris zúčastnili misie v Mexiku. Zůstal tam po dobu šesti týdnů. Pomáhal a učil se od místní misijní rodiny. Na konci následujícího roku, se zúčastnil Mezinárodní Studentské Misijní Konvence (ISMC). Tam se setkal s misionáři z Brazílie, a toto setkání ho vedlo k hlubšímu přesvědčení, že jeho povolání je k práci s domorodci Jižní Americe.  Na začátku Elliotova třetího roku na Wheatonu, se rozhodl věnovat hlavně řečtině, věřil, že mu to pomůže v jeho osobním studiu Bible a usnadní překládat Písmo do jazyka lidí nezasažených misionáři. I když věřil, že romantické vztahy často svádí člověka od života vedeného Boží vůli, začal se Elliot zajímat o jednu svojí spolužačku jménem Elisabeth Howard, která byla shodou okolností sestrou jeho spolu bydlícího. Využil příležitosti, aby se s ní a její rodinu lépe poznal. Shodli se na tom, že se navzájem přitahují, ale že nejsou přesvědčeni o Boží vůli, takže hned nevkročili do vztahu.

Odjezd do Ekvádoru.

Mezitím se ve středisku Wycliffe Elliot učil potřebné znalosti pro psaní jazyka, nejprve spolupracoval s bývalým misionářem, který sloužil kmenu Quechua. Tento misionář mu řekl o kmenu Huaorani - nazývaná také ""Auca"", to je v jazyce Quichua slovo pro "divocha" - tento kmen ekvádorských domorodých lidí je považován za násilné a nebezpečné pro cizince. Elliot si stále nebyl jist, zda jít do Ekvádoru nebo Indie a to až do července. Jeho rodiče a přátelé navrhovali, aby byl místo toho efektivnější v práci s mládeží ve Spojených státech. Když však zhodnotil situaci v US jako ""well-fed"" (dobře krmený), nabyl pocitu, že mezinárodní mise by měla mít přednost.  Po dokončení svých lingvistických studií, si Elliot požádal o pas a začal se svým přítelem Billem Cathersem dávat dohromady plány na odjezd do Ekvádoru. Nicméně o dva měsíce později ho Cathers informoval, že má v plánu se oženit, takže je pro něho nemožné, aby Elliota doprovázel, jak měl v plánu. Místo toho Elliot strávil zimu a na jaro roku 1951 v práci se svým přítelem Edem McCully ve městě Chester v Illinois. Dělali rozhlasové vysílání, kázání ve věznicích, evangelizační shromáždění a vyučovali v nedělní škole.  McCully se oženil později to léto a nabádal Elliota, aby se poohlédl po jiném svobodném kolegovi, který by s ním mohl začít pracovat v Ekvádoru. Tím mužem se stal Pete Fleming, absolvent University ve Washingtonu s titulem ve filozofii. Hodně si dopisoval s Elliotem a v září byl přesvědčen svém povolání do Ekvádoru. Do té doby Elliot navštívil přátele na východním pobřeží, včetně Elisabeth. Ve svém deníku vyjádřil touhu si Elizabeth vzít, ale zároveň se cítil být povolán do Ekvádoru bez ní. V listopadu se Elliot vrátil do Portlandu a začal s přípravami na opuštění země.

V Ekvádoru.

Elliot a Fleming přijeli do Ekvádoru 21. února 1952 a měli v plánu evangelizaci Ekvádorského indiánského kmene Quechua. Zprvu zůstali ve městě Quito, a pak se přesunuli do džungle. Ubytovali se na misijní stanici v Shandia. 8. října 1953, si Elliot vzal spolužačku z Wheatonu, absolventku a misijní pracovnici Elisabeth Howard. Svatba byla jednoduchá. Civilní obřad se konal ve městě Quito a Ed s Marilou McCully šli za svědky. Novomanželé odjeli na krátké líbánky do Panamy a Kostariky, pak se vrátil do Ekvádoru. Jejich jediné dítě, Valerie, se narodila 27. února 1955. Během práci s Quechua indiány, Elliot začal připravovat plán na cestu k nebezpečnému kmeni Huaorani.  Elliot a další čtyři misionáři - Ed McCully, Roger Youderian, Pete Fleming plus jejich pilot Nate Saint - navázali kontakt z letadla s kmenem Huaorani pomocí reproduktoru a koše plného dárků. Po několika měsících, se misionáři rozhodli vybudovat základnu kousek od indiánské vesnice, na břehu řeky Curaray. Tam byli osloveni jednou malou skupinou z kmene Huaorani a dokonce svezli letadlem jednoho zvláštního muže z kmene Huaorani, kterého nazývali ""George"" (jeho skutečné jméno bylo "Naenkiwi"). Povzbuzeni těmito přátelskými setkáními, začaly plány na návštěvu Huaorani, aniž by věděli, že Naenkiwi lhal ostatním o záměrech misionářů. 8. ledna 1956 byly plány misionářů překaženy příchodem větší skupiny asi 10 bojovníků kmene Huaorani, kteří zabili Elliota a jeho čtyři společníky. Elliotovo tělo bylo nalezeno kousek po proudu, spolu s těly ostatních mužů, kromě těla Eda McCully, který byl nalezen ještě dál po proudu.  Elliotův zápis v deníku z 28. října 1949, vyjadřuje jeho přesvědčení, že práce určená Ježíši byla důležitější než jeho život (viz Lukáš 9:24 v Bibli). ""Hlupák není, ten kdo dává to, co si nemůže udržet, aby získal to, co nemůže ztratit."" Tento citát, je často přičítán Elliotovi, ale zřejmě to je má svůj původ u anglického kazatele Philipa Henryho (1631-1696), který řekl: ""Není to žádný hlupák, ten který rozděluje to co nemůže udržet, když si je jistý, že bude odměněn tím co nemůže ztratit.""

Elliotův odkaz.

Časopis Life publikoval deseti stránkový článek o Elliotovu poslání a smrti jeho přátel. Elizabeth Elliotová se po smrti svého manžela s dalšími misionáři pustila do práce mezi indiány z kmene Huaorani, kde pokračovali evangelizační práci. Později publikovala dvě knihy, "Shadow of Almighty: The Life and testament of Jim Elliot" () a druhou knihu: Branami Krásy ("Trough Gates of Splendor"), které popisují život a smrt jejího manžela. V roce 1991 vznikla křesťanská škola Jima Elliota v Denveru, Colorado. V roce 1997 vznikla křesťanská střední škola Jima Elliota v Lodi, Kalifornie.  V roce 2002 byl uveden dokumentární film založený na příběhu Jima Elliota s názvem "Za branami krásy". V roce 2003 byl uveden muzikál založený na příběhu Jima a Elisabeth Elliotových s názvem Láska především. Byl představen ve Victoria Concert Hall v Singapuru, v provedení skupiny Mount Carmel Bible-Presbyterian Church. Tento muzikál byl představen podruhé v roce 2007 na NUS Universitě. V roce 2006 byl uveden divadelní film s názvem End of the Spear (Konec oštěpu), založený na příběhu pilota jménem Nate Saint a na zpáteční cestu jeho syna pokoušejícího se dostat k domorodcům z Ekvádoru.

Philip James "Jim" Elliot (8. října 1927 Portland – 8. ledna 1956) byl evangelikál, který byl jedním z pěti misionářů zabitých během Operace Acua, pokusu evangelizovat kmen Huaorani v Ekvádoru.

Jim Elliot, eigentlich "Philip James Elliot" (* 8. Oktober 1927 in Portland (Oregon); † 8. Januar 1956 in Ecuador), war ein US-amerikanischer evangelikaler Missionar in Ecuador, der von Huaorani-Indianern getötet wurde.


Vzdělání a kariéra.

Nordström absolvoval střední školu "Brobergska Skolan" v centrální části Helsinek v roce 1899. Nejprve studovat strojní inženýrství na Polytechnickém institutu v Helsinkách, jenž byl později přejmenován na Helsinskou technickou univerzitu, která je dnes součástí Aalto-yliopisto. Během studií se začal více zajímat o teoretické předměty, proto se rozhodl věnovat se dále na magisterském studiu přírodním vědám, matematice a ekonomii na Helsinské univerzitě (1903-1907).  Nordström se poté přestěhoval do Göttingenu v Německu, kde na doporučení studoval fyzikální chemii. Nicméně brzy ztratil o tuto oblast zájem a zaměřil se na studium elektrodynamiky, jíž byla univerzita v Göttingenu v té době proslulá. Kvůli dokončení disertační práce na univerzitě v Helsinkách se v roce 1910 vrátil do Finska. Brzy se na univerzitě stal docentem. Krátce na to jej zaujala nová a bouřlivě se rozvíjející oblast gravitace, kvůli čemuž projevil zájem o práci v Nizozemsku, kde pracovali přední vědci oboru té doby jako Hendrik Lorentz, Paul Ehrenfest nebo Willem de Sitter. V roce 1916 proto Nordström odjel do Leidenu a pracoval zde pod Ehrenfestovým vedením. Značnou dobu strávil v Leidenu, kde se setkal s nizozemskou studentkou fyziky Cornelií van Leeuwenovou, s níž žil a měl několik dětí. Po válce odmítl nabídku profesorského místa na Humboldtově univerzitě, kde místo něj přijali Maxe Borna, a vrátil se do Finska, kde se roce 1918 stal prvním profesorem fyziky a později profesorem mechaniky na Helsinské technické univerzitě.  Jedním z klíčů Nordströmových úspěchů ve fyzice byla jeho schopnost naučit se aplikovat diferenciální geometrii na fyziku, což byl nový přístup, který nakonec vedl Alberta Einsteina k obecné relativitě. V té době dokázalo efektivně využívat tento nový analytický nástroj jen několik dalších vědců.

Příspěvky k teorii.

V době, kdy Nordström pobýval v Leidenu vyřešil polní rovnice pro sféricky symetrické nabité těleso, čímž rozšířil výsledek Hanse Reissnera, který vyřešil rovnice pro na bodový náboj. Metrika pro nerotující nábité těleso je známý jako Reissnerova–Nordströmova metrika. Nordström udržoval častý kontakt s mnoha dalšími významnými fyziků té éry, včetně Niels Bohra a Albert Einstein. Bohrovy příspěvky pomohly Nordströmovi obejít ruskou cenzuru německý příspěvků ve Finsku, které bylo v té době velkovévodstvím ruské říše.  Teorie, díky které se Nordström zřejmě nejvíce proslavil za doby jeho život, byla teorie gravitace, která byla po dlouhou dobu považována za konkurenční teorii k Einsteinově obecné relativitě. V roce 1914 zavedl Nordström další prostorovou dimenzi, která mohla jeho teorii sjednotit s elektromagnetismem. Šlo o první extra dimenzionální teorii, později známou jako Kaluzova–Kleinova teorie. Kaluza a Klein, jejichž jména jsou dnes běžně používána ve spojení s touto teorii publikovali své práce až ve 20 letech. Některé spekulace o tom proč Nordströmův příspěvek upadl do zapomnění tvrdí, že jeho teorie byla částečně publikována ve švédštině a že podobně Einstein v pozdější publikaci odkazuje pouze na Kaluzu. Na počátku 21. století jsou další rozměry ve fyzikálních teoriích široce zkoumány, diskutovány a existují snahy je experimentálně hledat.  O Nordströmově teorii gravitace bylo následně experimentálně zjištěno, že nepředvídá ohýb světla v gravitačním poli hmotných objektů, což bylo pozorováno během zatmění slunce v roce 1919.Teorie byla tedy méně přesná než Einsteinova. Nicméně Nordström a Einstein byli spolupracující vědci nikoli soupeři, jejich soutěžení tak bylo přátelské. To je zřejmé z Nordströmova veřejného obdivu k Einsteinově práci, o čemž svědčí dva případy kdy Nordström nominoval Einstein na Nobelovu cenu za fyziku za teorii relativity. Einstein nikdy nezískal Nobelovu cenu obecnou teorii relativity, první experimentální důkazy předložené v roce 1919 mohly být v té době stále ještě sporné a nepanovala obecná shoda a porozumění ve vědecké komunitě ohledně komplexních matematické modelů, které Einstein, Nordström a další vyvinuli. Nordströmova skalární teorie je dnes používána především jako pedagogický nástroj při učení obecné teorie relativity.  Nordström příspěvky k vědě jsou dnes poměrně málo známy na veřejnosti a to dokonce i ve Finsku. Nicméně po jeho smrti se řada finských fyziků a matematiků věnovala teorii relativity a diferenciální geometrii, pravděpodobně v důsledku odkazu který zanechal. Na druhou stranu, nejpozoruhodnější soupeř obecné teorie relativity ve finském vědeckém světě byl Hjalmar Mellin, předchozí rektor Helsinské technické univerzity na níž byl Nordström profesorem.

Smrt.

Nordström zemřel v prosinci 1923 ve věku 42 let na zkoubnou anémii. Nemoc byla možná způsobena jeho vystavení radioaktivním látkám. Nordström se zajímal o radioaktivitu a byl pevně přesvědčený, že radioaktivity je prospěšná pro zdraví. Mezi jeho publikacemi je i jedna z roku 1913 týkající se měření radioaktivity různých pramenů a podzemních vod ve Finsku. Nordström byl známý pro experimentování s radioaktivními látkami a pro dodržování tradice finské sauny pomocí vody z pramene bohatého na radium.

Vybrané publikace.

Během kariéry publikoval Nordström 34 článků a výzkumných prací v různých jazycích včetně němčiny, niozemštiny, finštiny, a švédštiny. Nordström je pravděpodobně první, kdo napsal o teorii relativity ve finštině.

Gunnar Nordström (12. března 1881 – 24. prosince 1923) byl finský teoretický fyzik známý zejména díky své teorii gravitace, jež byla konkurenční teorií k obecné teorii relativity. Nordström bývá moderními autory často označován jako "Finský Einstein" vzhledem k jeho originální práci v podobné oblasti fyziky a podobnými metodami jako Einstein.

Gunnar Nordström (* 12. März 1881 in Helsinki; † 24. Dezember 1923 ebenda) war ein finnischer theoretischer Physiker, der bekannt ist für seine Theorie der Gravitation, die ein früher Konkurrent der Allgemeinen Relativitätstheorie war.


Výskyt.

Roste v celé Evropě, Přední a Střední Asii a severní Africe, zavlečena byla na americký i australský kontinent. V ČR se vyskytuje často, a to od nížin až do podhorských oblastí. Je hojná na písčitých půdách, hlavně na nezapojených travních porostech, polích, mezích i na náspech okolo cest a železničních tratí.  Mnohdy je první rostlinou, která na volné ploše vyrůstá, vyhovuje jí půda na živiny bohatá i chudá, není však schopna soupeřit se vzrůstnějšími rostlinami. Přirůstá i za chladného počasí, kdy okolní rostliny ještě nerostou. S příchodem léta prakticky ukončuje svůj růst, a proto se vyskytuje hojně i na místech v létě silně vysychajících.

Popis.

Jednoletá nebo ozimá, velmi drobná, efemérní rostlina dorůstající do výše obvykle jen 5 až 15 cm. Z mělkéhoo vláknitého kořene vyrůstá přízemní růžice kopinatých nebo úzce vejčitých listů dlouhých 6 až 10 cm a širokých 2 až 2,5 cm. Obvykle jsou celokrajné nebo hrubě zubaté, u báze zúžené do krátkého plochého řapíku, na vrcholu vesměs zašpičatělé a porostlé 3 až 4ramennými chlupy. Z paždí listu v růžici vyrůstá jedna až šest přímých nebo krátce vystoupavých lodyh, které jsou zcela bez listů. V dolní části, kde jsou porostlé chlupy, bývají nafialovělé a výše trávově zelené.  Na lodyze vyrůstá v hroznovitém květenství (které se při dozrávání plodů prodlužuje) 5 až 25 drobných čtyřčetných květů se stopkami vzpřímenými nebo odstávajícími od vřetene. Zelené vejčité kališní lístky, dlouhé 1 až 2 mm, mají po okraji bílý nebo narůžovělý lem, na vrcholku jsou tupé a někdy jsou porostlé chloupky. Bílé obvejčité korunní lístky, 1,5 až 2,5 mm dlouhé, jsou dvoudílné se širokým zářezem hlubokým do poloviny délky. V květu je šest nestejně dlouhých tyčinek se žlutými prašníky, vejčitý semeník nese krátkou tlustou čnělku s okrouhlou plochou bliznou.  Květy se otvírají brzy z jara a jen ojediněle na nektar přilákají opylující hmyz, většinou se ale opylují autogamně. Plodem je na tenké stopce vyrůstající vzpřímená, plochá, podlouhlá nebo elipsoidní šešulka o délce 5 až 10 mm a jen čtvrtinové šířce. Obsahuje až 50 zploštělých, vejčitých, hnědavých, velmi drobných semen o velikosti asi 0,5 mm.

Rozmnožování.

Osívka jarní je rostlinou rozmnožující se výhradně semeny. U jedné rostliny může dozrát i tisícovka semen, která jsou schopná klíčit od jara až do podzimu, mohou také po několik let ležet v půdě a čekat na vhodný okamžik.  Má krátkou vegetační dobu, začíná kvést často již počátkem března, během několika týdnů dozrají semena a vysypou se na půdu, v červnu již rostlina hyne. Většina semen počne ještě na podzim klíčit, některá z nich stačí ještě do podzimu vykvést a vytvořit semena, ostatní kvetou až další rok.

Význam.

Často současně vyklíčí ohromné množství rostlin (i několik stovek v 1 m2), které mohou utlačovat klíčící užitkové rostliny, ovšem pro svou nepatrnou velikost jen v nejranějším stadiu. Zapleveluje hlavně obilné ozimy a prořídlé jeteloviny, je ale považována za plevel s nízkou konkurenceschopností a tudíž příliš neškodící.

Odkazy.

Externí odkazy.

Osívka jarní ("Erophila verna") je drobná, krátkověká, z jara bíle kvetoucí bylinka, v České republice hodně rozšířený druh rodu osívka.

Das Frühlings-Hungerblümchen ("Draba verna", Syn.: "Erophila verna") ist die in Mitteleuropa häufigste Pflanzenart einer den Kreuzblütengewächsen (Brassicaceae) angehörigen Artengruppe, die in Mitteleuropa drei Sippen umfasst. Es blüht vorwiegend von März bis Mai. Es ist einer der unauffälligsten und kurzlebigsten Winzlinge unter den mitteleuropäischen Blütenpflanzen.


Výskyt.

I přes velký počet taxonů je oblast výskytu rebucií poměrně malá. Jsou to předhoří hlavního hřebene And, vysokohorské oblasti severní, až severozápadní Argentiny a jižní Bolívie, ve výškách od 2 000 do 4 500 m n. m. Vzácně zasahují níže až k 1000 m n. m. V letním období je zde mírně teplé klima se silnou insolací, vysokými rozdíly mezi denními a nočními teplotami a dostatečnými srážkami. Srážek je poměrně hodně, ale jsou to prudké lijáky soustředěné do kratších období. Zimní klidové období je zcela suché, chladné. Zde rebucie rostou na loukách v zápoji nízkých travin nebo ve spárách a škvírách skalních ploten společně s pionýrskými travinami, mechy a lišejníky. Spolu s rebuciemi v oblasti rostou rody "Parodia, Lobivia, Echinopsis" a "Acanthocalycium". Hromadně se zde vyskytují pasakánoidní "trichocereusy". Jsou to mohutné, nerozvětvené, až 15 m vysoké [cereus]y, které tvoří specifické, pravidelné, ale řídké porosty na rozsáhlých oblastech horských svahů a hřebenů, tzv. pasakánové lesy.

Popis.

Obecná charakteristika.

Stonky mají různý tvar, mohou být ploše kulovité, kulovité až válcovité, solitérní, dole odnožující nebo až trsovité. Obvyklá velikost je 3 až 8 cm. Rychlené, přehnojené nebo ve stínu pěstované rostliny mohou být větší až deformované. Žebra jsou spirálovitá nebo rovná, jsou méně či více rozdělená do bradavek. Areolová a temenní vlna je nepatrná. Otrnění není většinou příliš výrazné, je rovné tenké, světlé, většinou těžko rozlišitelné na okrajové a střední. Trny mohou rostlinu zcela zahalovat. Vzácně se vyskytují mohutnější střední tmavé trny, např. u "R. robustispina", "R. margarethae". U "digitorebucií" bývají trny přitisklé ke stonku, pektinátní. Květy jsou poměrně velké, trychtýřovité až široce rozevřené. Mají dlouhou, relativně tenkou trubku. Vyrůstají z boku nebo z báze stonků. Většina druhů je autogamní. Velmi často jsou světle červené až oranžové, dále pak karmínové až fialové, žluté, růžové, bílá barva je vzácná. Plod je malá kulatá bobule dost pevně spojená se zbytkem květu, ve zralosti tence blanitá, rozpadající se. Početná semena vejčitá, asi 0,5 až 1 mm velká, černá, mnohdy s výrazným bílým hilem. Kořeny svazčité nebo řepovité.

"Rebutia".

Většinou spíše polokulovité plošší rostliny, na bázi odnožující. Žebra jsou spirálovitá, zcela rozpadlá do hrbolů. Poupata a květy se tvoří u báze rostliny, mnohdy jakoby vyrůstají ze země. Květní trubka je holá, tyčinky volné, nepřirostlé ke květní trubce. Kořeny svazčité. Tyto druhy jsou velmi variabilní, v barvě květů, otrnění.

"Aylostera".

Kulovité, mnohdy mírně protáhlé rostliny. Květy mají ochmýřenou trubku a vyrůstají více na boku rostliny. Tyčinky bývají přirostlé k trubce. Kořeny svazčité. Vzhledem se zcela odlišuje "Rebutia heliosa" s varietami, která svým bílým pektinátním otrněním hustě pokrývajícím rostlinu připomíná mexickou miniaturu "Mammillaria pectinifera". Druhy jsou ustálené, s nízkou varibialitou a nekříží se.

"Mediolobivia".

Menší rostliny, často konicky válcovité, trsovitě rostoucí. Mohou připomínat krátké prstíky, odtud Fričovo pojmenování "Digitorebutia" z latinského "digitus" znamenající prst. Pokožka bývá zbarvena do bronzova, hnědava apod. Žebra jsou přímá, mají zřetelný základ nesoucí jednotlivé hrbolky. Otrnění mnohdy přitisklé. Květní trubka je málo ochmýřená. Některé skupiny mají barvy květů jasné, jiné lomené, pastelové, nevýrazné. Kořen je řepovitý.

Taxonomie a historie.

V širokém pojetí zahrnuje rod tři skupiny, "Rebutia, Aylostera" a "Mediolobivia". Rozmanité druhy "mediolobivií" jsou známy také pod synonymy "Pygmaeolobivia", "Digitorebutia" a "Cylindrorebutia". V úzkém pojetí tvoří rod "Rebutia" asi 12 druhů z okruhu "Rebutia minuscula". Vývoj pojetí rodu ukazuje tabulka. V důsledku neustálých taxonomických změn jsou jednotlivé druhy v literatuře uváděny pod různými rodovými jmény.

Historický vývoj.

Rod s typovým druhem "Rebutia minuscula" popsal již v roce 1895 profesor Karl Moritz Schumann podle dr. Weberem objeveného, tehdy ničemu nepodobného kaktusu. Pojmenován je podle Pierre Rebuta, francouzského pěstitele. Vzápětí popis rodu upadl do zapomnění a druhy byly šířeny jako "Echinocactus" nebo "Echinopsis". Rod "Rebutia" obnovili až v roce 1922 Britton a Rose při své revizi čeledi kaktusů. V roce 1923 byl popsán rod "Aylostera", což byl počátek dělení na další samostatné rody. A. V. Frič při své poslední osmé expedici (1928/1929) objevil druhově bohatá naleziště ve vysokých horách na severozápadu Argentiny. Jeho nálezy spustily obrovskou vlnu zájmu o tyto kaktusy. V jeho stopách se vydalo mnoho dalších sběratelů. Pro studium byla ustanovena mezinárodní studijní skupina Der Rebutienklub. A.V. Frič navrhuje postupně mnoho rodů, "Eurebutia, Echinorebutia, Setirebutia, Digitorebutia, Cylindrorebutia, Scopaerebutia, Hymenorebutia" a "Chileorebutia", Backeberg zase "Pygmaeolobivia" a "Mediolobivia". Mnoho nálezů z té doby, často ještě nepopsaných, bylo zničeno během II. světové války, zcela zničeny byly nejvýznačnější sbírky A. V. Friče a dalšího badatele A. Buininga.  Po válce se obnovuje zájem o rebucie, první nové popisy a nové zásilky od jihoamerických sběračů kaktusů přichází již v roce 1948. Na delší dobu se prosazuje systém tří rodů, "Rebutia" pro ploše kulovité rostliny s květy holými, bez chlupů, "Aylostera" pro kulovité až protáhlejší rostliny s chlupy na květní trubce a nesourodý rod "Mediolobivia" pro různorodé rostliny, které mají být přechodem k rodu "Lobivia". Od 70. let navázal na tradici A.V. Friče dalšími objevy a průzkumem nalezišť Karel Kníže. Koncem 20. století dochází v rámci všeobecných slučovacích tendencí v taxonomii ke sloučení do jediného rodu "Rebutia". International Cactaceae Systematics Group dokonce přiřazuje dříve samostatné a vzhledem odlišné rody "Sulcorebutia" a "Weingartia". Poslední výzkumy naopak vedou k obnovení rodu "Aylostera" a samostatnosti dalších rodů. Tabulka podle: Šída O., 1997, Mosti & Papini, 2011.

Vnitřní členění rodu.

tak jak nepanuje shoda v uspořádání a definici rodů, není ani ve vymezení jednotlivých taxonů a jejich zařazení na úroveň druhů, poddruhů a variet či forem. Taxonomové se shodovali na vymezení rodů/podrodů/skupin "Rebutia" v úzkém pojetí, tedy rebucie s holou květní trubkou bez chlupů a "Aylostera". Různorodé pojetí bylo v uspořádání dalších okruhů známých jako " Mediolobivia, Pygmaeolobivia, Setirebutia, Cylindrorebutia, Digitorebutia".  Specialista a taxonom E. F. Anderson rozeznává něco přes 40 široce pojatých druhů. Ty řadí do třech tradiční podrodů: "Rebutia", "Aylostera" a dále pak "Mediolobivia" zahrnující dříve různě pojímané skupiny "Setirebutia, Pygmaeolobivia, Digitorebutia" apod.  Český specialista Otakar Šída oproti tomu ve svém pojetí bližším praxi kaktusářů pěstitelů rozeznává okolo 140 druhů. Jeho členění rodu je složitější. Podrod "Rebutia" dělí na sekce "Rebutia" a "Aylostera", podrod "Pygmaeolobivia" dělí na sekce "Setirebutia" a "Digitorebutia". Navíc přidává podrod "Reichocactus" pro jeden specifický druh "Reichocactus neoreichianus/Lobivia famatimensis" tvořící přechod k rodům "Lobivia" nebo "Echinopsis".

Soudobé pojetí.

Fylogenetický výzkum.

Výzkumy počátkem 21. století ukazují na polyfyletický původ rodu "Rebutia". Zůstávají zachovány samostatné rody "Sulcorebutia" a "Weingartia". Kladografická větev Rebutia" I zahrnuje bývalé rody "Aylostera" a "Mediolobivia" (typu "R. pseudodeminuta, R. fiebrigii, R. deminuta, R. pygmaea, R. steinmanni, R. einsteinii"). Kladografická větev Rebutia" II zahrnuje rostliny s holým perikarpem, tedy původní "Rebutia" (typu "R. minusula, R. senililis, R. wesneriana" atd.), rody "Sulcorebutia", "Weingartia" a novější rod "Cintia" zůstávají samostatné.

Obnova rodu "Aylostera".

V roce 2009 G. Rowley a další prací Mosti & Papini v roce 2011 formálně obnovili rod "Aylostera". Oproti zažitému pojetí podle Backeberga zahrnuje i druhy dříve řazené do rodu "Mediolobivia". V rodu "Rebutia" bylo ponecháno 12 druhů z okruhu "Rebutia minuscula", tj. sekce "Rebutia" nebo též klad "Rebutia" II.

Pěstování.

Rebucie obecně patří mezi snadno pěstovatelné a odolné kaktusy. Pěstování vychází z toho, že jde o otužilé vysokohorské rostliny. Dobře snáší různé umístění, na okně za sklem, v pařeništi nebo ve skleníku. Zejména jim vyhovuje volná kultura, umístění bez krytu na přímém slunci před oknem, na balkoně nebo na zahradě. Nutné je suché a chladné přezimování při 5 až 10 °C, jinak se rostliny probouzí, vytahují a nekvetou. Přezimování je vhodné na světle. Může být i ve tmě, potom se opožďuje doba kvetení a při přechodu na letní osluněné stanoviště je potřeba zpočátku stínit proti popálení. Brzy kvetoucí druhy ze sekce "Rebutia" mohou při velkém přísunu živin přeměnit malá poupata na odnože, proto se doporučuje počkat se zálivkou až poupata dorostou velikosti skoro 1 cm. V červenci, když noční teploty neklesají pod asi 20 °C přestávají rebucie růst, dochází k letní stagnaci. Je nutné přestat se zálivkou obdobně jako v zimním období, jinak zahnívají kořeny a dochází k úhynu. Množení je snadné, jak vegetativní odnožemi, tak výsevem semen. Semena z rozpadlých plodů často samovolně klíčí a semenáčky dále úspěšně rostou již v květináčku mateřské rostliny. Nakvetlé rostliny zejména ze sekce "Rebutia" jsou hojně nabízeny široké veřejnosti v obchodech a květinářstvích.

Související články.

Většinou to jsou popisy jednotlivých druhů od Otakara Šídy. Popisy dalších druhů jsou *zde

Rebucie ("Rebutia") je rod malých, jihoamerických, vysokohorských kaktusů. Vzhledem těla a trnů nejsou příliš zajímavé, jsou ale velmi oblíbené pro své snadné a bohaté kvetení. Proto jsou často pěstovány a nabízeny v obchodech. K objevení a prozkoumání nalezišť výrazně přispěli Češi A. V. Frič a Karel Kníže.

Rebutia ist eine Pflanzengattung in der Familie der Kakteengewächse (Cactaceae). Der botanische Name ehrt den französischen Winzer und Sukkulentengärtner Pierre Rebut.


Rozšíření.

Tento druh pochází z jižní a střední Evropy a jihozápadu Asie. Postupně začal růst téměř po celé Evropě, od Velké Británie až po jih evropské části Ruska, na Kavkaze, Blízkém Východě a severozápadě Afriky. Zavlečen byl též do Severní i Jižní Ameriky a Austrálie.  V České republice se vyskytuje hlavně v nejteplejších oblastech, převážně v nížinách a již méně na pahorkatinách. V Čechách roste v okolí Prahy, Mladé Boleslavi a Roudnice nad Labem, na Moravě na Pálavě, v okolí Brna, Adamova, Břeclavi, Mikulova a Olomouce. Upřednostňuje půdy suché, kypré, písčité i hlinité. Roste při okrajích cest, na železničních náspech, rumištích, na polích, vinicích, úhorech, mezích a výslunných kamenitých stráních stejně jako v blízkosti lidských sídel.

Popis.

Vytrvalá rostlina přezimující v zemi dlouhým kůlovitým kořenem který dokáže rostlinu zásobovat vodou z velké hloubky. Má bohatě olistěnou, hladkou lodyhu, vespod často dřevnatějící, která dosahuje výšky 20 až 80 cm a často se větví, boční větve vyrůstají z paždí listů. Lodyha je střídavě porostlá listy s řapíky, jejich čepele jsou 6 až 12 cm dlouhé a 1 až 2 cm široké. Spodní listy jsou hluboce peřenoklané až peřenodílné, horní mají úkrojky odstálé, podlouhlé až čárkovité a přibližně stejně velké. Druh má velkou pestrost ve velikosti a tvaru listových čepelí, což je považováno za běžnou variabilitu druhu. Listy po rozemnutí vlivem obsahu glukosinolátů zapáchají.  Na koncích lodyh vyrůstají na dlouhých stopkách (až 15 mm) příjemně vonící, čtyřčetné, oboupohlavné květy, asi 12 mm dlouhé a 6 mm široké. Jsou uspořádané do hroznovitých květenství prodlužující se zráním plodů. Kališní lístky bývají asi 6 mm dlouhé. Koruna je tvořena lístky sírově žlutými které jsou na rubu světlejší, jsou široce obvejčité, až 14 mm dlouhé a okolo 6 mm široké. Tyčinek vyrůstá ve dvou kruzích šest, z toho čtyři jsou delší a dvě kratší. Pestík s dvoulaločnou bliznou je jediný. Křez tenkolistý kvete od května do září, jeho ploidie je 2n = 22.  Plody jsou úzce válcovité šešule až 60 mm dlouhé, rostou vzpřímeně na odstálých stopkách dlouhých téměř jako šešule a směrem vzhůru se zkracují. Šešule jsou vespod zúženy v kratičkou stopečku kterou spočívají na rozšířeném konci vlastní stopky, na vrcholu mají malý zobáček. Světle hnědá až červenavě hnědá semena uložena ve dvou řadách jsou podlouhle vejčitá, téměř 1,5 mm dlouhá a někdy mají bradavičnaté osemení.

Rozmnožování.

Rostlina se množí téměř výhradně semeny, i když může regenerovat i ulomený fragment kořene a zakořenit. Semena, která si uchovávají po dlouhou dobu klíčivost, většinou klíčí na jaře a rostliny ještě spolehlivě do podzimu vytvoří semena. Rostlina s příchodem zimy zasychá a znovu z kořene obráží až s jarním oteplením.  Často se vyskytuje na polích ve víceletých pícninách kde dobře snáší posekání, z vícehlavého kořene rychle obrůstá. Jako plevel, i když málo škodící, je hodnocen pouze v nejteplejších oblastech kde se vyskytuje ve větším rozsahu. Severněji je to hlavně rostlina ruderálního společenstva.

Záměna.

Křezu tenkolistému se často říká rukola, stejně jako se jmenuje odrůda rokety seté ("eruca sativa"). Pod jménem rukola či rucola nalezneme křez tenkolistý v oddělení zeleniny v supermarketech i v restauracích. Je zdokumentován i případ záměny křezu za roketu semenářskou firmou a zavádějící označení vč. latinského názvu na spotřebitelském sáčku semínek.

Externí odkazy.

Křez tenkolistý ("Diplotaxis tenuifolia") je vytrvalá, středně vysoká, žlutě kvetoucí rostlina teplejších oblastí, jeden z mála druhů rodu křez rozšířených do přírody České republiky.

Der Schmalblättrige Doppelsame ("Diplotaxis tenuifolia"), auch Wilde Rauke oder Stinkrauke genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung Doppelsamen ("Diplotaxis") innerhalb der Familie der Kreuzblütengewächse (Brassicaceae). Sie wird unter dem Namen Rucola gehandelt und als Salat oder Gewürz verwendet.


Život.

Narodil se jako pátý syn Jana Nedrahovického Černína z Chudenic a Marianny z Říčan. Oženil se s Annou Černínovou z Chudenic († 1631).  Před stavovským povstáním konvertoval ke katolickému náboženství zejména kvůli kariéře u dvora. Dlouho váhal, ke které straně sporu se má přidat.  Diviš zastával post hejtmana Pražského hradu, kde zůstal i po druhé pražské defenestraci, když v roce 1618 přísahal věrnost tentokráte českým stavům. Fridrich Falcký jej jmenoval svým hofmistrem.  Ještě v prosinci 1620 nebyl považován za rebela, neboť při obsazení Pražského hradu jej Maxmilián Bavorský ponechal ve funkci hejtmana. Poté ovšem nastal obrat a Černín se ocitl na seznamu k zatčení. V únoru 1621 jej dle císařského listu zatkli a uvěznili v Bílé věži Pražského hradu. Záminkou k trestu smrti měla být skutečnost, aby exekuce nevypadala jako pomsta za protestantskou víru, tudíž musel být popraven nejméně jeden katolík.  19. června 1621 se u Karla I. z Lichtenštejna přimlouval tehdejší pražský arcibiskup Jan Lohelius se žádostí o doživotí.  Byl potrestán pouze proto, že uposlechl rozkazu nejvyššího purkrabího Adama ze Šternberka a v den defenestrace vpustil vzbouřence do Pražského hradu.  Jeho bratr, Heřman Černín z Chudenic, působil jako soudce mimořádného soudu, který se zabýval popravou 27 českých pánů, předtím vykonával funkci staroměstského císařského hejtmana.  Mimořádný tribunál jej odsoudil k popravě na Staroměstském náměstí spolu s dalšími „českými pány“. Podle původního rozsudku mu měly být uťaty dva prsty jako trest za porušení přísahy věrnosti císaři, dostal částečné omilostnění, takže byl „pouze“ sťat. Na popraviště vešel jako pátý z rytířského stavu a jako osmý v celkovém pořadí. Do poslední chvíle doufal v milost, pod tlakem dokonce na popravčím pódiu plakal. Tělo i s hlavou předali jeho rodině, která jej se všemi náboženskými obřady pochovala v kostele Nejsvětější Trojice v Jesenici u Sedlčan.

Diviš Černín z Chudenic (1565 – 21. června 1621, Praha) byl rytíř z rodu Černínů z Chudenic a jediný katolík mezi popravenými 27 českými pány, císařský rada, za stavovského povstání zasedal jako jediný katolík na zemském soudu, za panování Fridricha Falckého zastával funkci místodržícího (místodržitel) a nejvyššího dvorského hofmistra.

Diwisch Czernin von Chudenitz, tschechisch "Diviš Černín z Chudenic", (* etwa 1565; † 21. Juni 1621 in Prag) war ein böhmischer Adeliger.