Historie díla.

V roce 1891 uvedl Leoš Janáček v Národním divadle v Praze baletní program "Rákoš Rákoczy : Obrázek z Moravského Slovenska s tanci a zpěvy od Augustina Bergera, Jana Herbena a Leoše Janáčka", který byl uveden v rámci Jubilejní zemské výstavy. Premiéra proběhla 24. července 1891. Balet byl ovlivněn Janáčkovou prací na dokumentaci moravského folklóru.  Ve stejném roce se rozhodl napsat svou druhou operu. Pracoval na ní od 15. května do 2. července 1891. Za námět si zvolil povídku Gabriely Preissové. Spisovatelka ale odmítla práci na libretu a proto téma do podoby libreta zpracoval brněnský středoškolský profesor a spisovatel Jaroslav Tichý. Hotovou operu nabídl Janáček opět Národnímu divadlu v Praze. Dílo bylo ale odmítnuto s tím, že se příliš podobá předešlé práci "Rákoš Rákoczy".  Premiéra proběhla v Brně dne 10. února 1894 pod taktovkou autora. Byla úspěšná, ale k dalším provedením nedošlo a sám Janáček byl ke své druhé opeře později velmi kritický. Ve dvacátých letech 20. století prohlásil: "Počátek románu byla prázdná komedie; bylo nevkusno mi vnucovat do něho národní písničky."

Děj opery.

Venkovská dívka Poluška (Apolena), dcera pastýře Juráska, má sice svého milého Tomka, ale nechá se zlákat na schůzku s mladým baronem Adolfem. Ten jí lichotí a věnuje jí svou podobiznu. Tajnou schůzku v lese ale odhalí Poluščin kmotr, hajný Mudroch. Poluška se vrací ze schůzky a potká svého milého Tomka, který jí najednou připadá příliš obyčejný. Tomek nerozumí jejímu chování a milenci se pustí do vzájemných výčitek.  Baron Adolf se mezitím setkává s komtesou Irmou, do které se zamiluje a na Polušku již nemyslí.  Hajný Mudroch žaluje Poluščiným rodičům. Poluška se vrací domů a je nucena se přiznat. Ukazuje rodičům Adolfovu podobiznu. Pastýř Jurásek se vypraví za starým hrabětem Halužanským, aby se ho zeptal na možnost svatby Polušky s Adolfem, hrabě ale toto zcela odmítne. Poluška se tedy ráda vrátí ke svému Tomkovi.

Počátek románu je druhá opera Leoše Janáčka z roku 1891. Jako námět si vybral stejnojmennou povídku Gabriely Preissové, ke které spisovatelku inspiroval obraz Jaroslava Věšína. Libreto napsal Jaroslav Tichý (občanským jménem František Jaroslav Rypáček).

Anfang eines Romans (tschechisch: "Počátek románu," JW 1/3) ist eine Oper in einem Akt und drei Bildern von Leoš Janáček mit einem Libretto von Jaroslav Tichý nach einer Kurzgeschichte von Gabriela Preissová, die von einem Gemälde von Jaroslav Věšín inspiriert ist. Komponiert im Jahre 1891, wurde sie am 10. Oktober 1894 im Nationaltheater Brünn uraufgeführt. Die Musik verwendet populäre Lieder und Tänze im Geiste einer leichten Volkskomödie.


Život.

Pilot kluzáku a zkušební pilot v DFS.

Opitz se narodil v Landeshutu ve Slezsku a začal po škole studovat truhlářství. Brzy objevil svou lásku ke kluzákovému létání. V Rossittenu složil pilotní zkoušky a létal na Wasserkuppe. Do roku 1937 byl kluzákovým instruktorem a úspěšně se účastnil plachtařských soutěží v pohoří Rhön. Poté získal také pilotní průkaz k řízení motorových letadel a přesunul se do služby DFS. Tady prožil havárii s Alexandrem Lippischem. Poté byl opět krátce instruktorem kluzákového létání a 10. května 1940 se zúčastnil jako pilot vojenského kluzáku útoku Wehrmachtu na západní frontě. Při přistání s DFS 230 uspěl tak, že s posledním pohybem se dostal na místo, které mu bylo přiděleno. Jedná se o jeho jedinou vojenskou akci. Za tento čin získal německý zlatý kříž.

Me 163.

Od roku 1941 působil jako zkušební pilot na zkušební základně Rechlin a v Peenemünde-západ, kde se setkal s Heini Dittmarem a pomáhal při testování raketového stíhače Me 163. Letoun Me 163 V4 dosáhl pod vedením Heini Dittmara dne 2. října 1941 rychlosti 1003,67 km/h, pilotem letadla Me 110, který vytáhl raketovou Me 163A do vzduchu, byl Opitz. Po Dittmarově nehodě při přistání skončila sériová výroba Me 163. Později instruoval piloty pro lety s raketovým stíhačem. Dočasně také působil za Wolfganga Späteho jako velitel 1. skupiny JG 400. Dne 7. května 1945 utrpěl při nehodě při přistání s Me 163 vážné zranění.

Život v USA.

Po zotavení se s pomocí amerického letectva v roce 1946 Rudi Opitz dostal do Spojených států, kde mimo jiné prováděl různé tažné pokusy. Tam také přestavěl zabavený kluzák Horten IV a soutěžil na kluzákových soutěžích. Fotografie tohoto stroje byly zobrazeny na obálce autobiografie Reimara Hortena. V roce 1955 se stal americkým občanem a od roku 1956 pracoval jako zkušební pilot pro vývoj turbín ve společnosti AVCO Lycoming pod vedením Dr. Ing. Anselma Franze. Byl členem Asociace zkušebních pilotů. V roce 1993 se stal členem letky "US Glory Hall Glider Flight", která získala cenu FAI No. 10 International Glider Achievement Achievement Award.  Ve stáří stále létal a přátelil se s Jimem Marskem, Alem Backstromem, Paulem McCreadym, Karlem Niklem a mnoha dalšími. V neposlední řadě byl důležitým poradcem v americké literatuře k tématu Me 163. Krátce před svými 100. narozeninami zemřel v domě ve Stratfordu v Connecticutu.

Osobní život.

Se svou manželkou Hannou Bolljahnovou měl až do stáří šťastné manželství, během kterého se narodili dva synové. Syn Michael později získal americkou licenci pilota kluzáku a také reprezentoval USA na mezinárodních mistrovských šampionátech.

Paul Rudolf Opitz (9. srpen 1910 v "Landeshut in Schlesien", nyní: Kamienna Góra – 1. květen 2010 v Stratfordu, Connecticut) byl německý pilot kluzáků a zkušební pilot.

Paul Rudolf Opitz (* 9. August 1910 in Landeshut, jetzt: Kamienna Góra; † 1. Mai 2010 in Stratford (Connecticut)) war ein deutscher Segelflieger und Testpilot.


Historie.

Players Tour Championship Grand Finals se poprvé konal v Dublinu v roce 2011. Účastnilo se ho nejlepších 24 hráčů ze žebříčku Order of Merit, kteří se museli účastnit alespoň šesti událostí Players Tour Championship ve Velké Británii a v Evropě.  Následující dva roky turnaj zůstal v Irsku, ale Dublin byl vystřídán Galway.  V roce 2013 počet hráčů, kteří mohli vstoupit do této události, vzrost na 32 (25 hráčů bylo z UK/European Order of Merit, čtyři z Asian Order of Merit a tří vítězové z událostí APTC v Asii). Hráči, aby se mohli kvalifikovat pro Grand Final, museli odehrát pět událostí PTC (tři v Evropě a dvě v UK).  V roce 2014 byl turnaj přejmenován na Players Championship Grand Final a přestěhoval se do Prestonu v Anglii. Původně bylo plánováno, že se turnaj uskuteční v Bangkoku, ale kvůli politickým nepokojům v Thajsku rozhodla World Professional Billiards and Snooker Association, že se turnaj přestěhuje do Velké Británie. V tomto roce byla také změněna kvalifikační kritéria, kdy 24 hráčů bylo z European Tour Order of Merit a 8 hráčů z Asian Tour Order of Merit.  V roce 2015 se turnaj již v Thajsku uskutečnil při stejném počtu 32 hráčů z Order of Merit.  První ročník vyhrál Shaun Murphy, který ve finále porazil Martina Goulda 4-0. V roce 2012 získal titul Stephen Lee, který vyhrál nad Neilem Robertsonem 4-0. O rok později byl v Irsku úspěšný Ding Junhui, když porazil ve finále Neila Robertsona 4-3. Dingovi se ve čtvrtfinálovém zápase proti Marku Allenovi podařila pátá 147 v jeho profesionální kariéře. V roce 2014 Barry Hawkins zvítězil nad Gerardem Greeneem 4-0. V roce 2015 se stal vítězem Joe Perry, který porazil Marka Williamse 4-3.

Players Championship Grand Final je profesionální bodovaný turnaj ve snookeru. Je každoročním završením událostí Players Tour Championship. Úřadujícím šampiónem je Joe Perry.

Die Players Championship sind ein Ranglistenturnier der Snooker Maintour. 2004 wurden die heutigen Scottish Open unter diesem Namen ausgetragen, sie waren aber keine Vorläuferveranstaltung dieses Turniers.


Obsah filmu.

Během německé okupace v roce 1941 na ostrově Guernsey zastaví němečtí vojáci čtveřici přátel. Zeptají se jich, proč se po ostrově potulují v noci a oni se chtějí vyhnout zatčení, a tak si vymyslí, že právě jdou ze setkání čtenářského spolku, který ve stresu náhodně pojmenují "The Guernsey Literary and Potato Peel Pie Society".  O pět let později, v lednu 1946, se spisovatelka Juliet Ashton vydává na turné ke své poslední knize, kterou napsala pod pseudonymem Izzy Bickerstaff. Její nakladatel Sidney Stark ji právě sjednal, že bude psát příspěvky do literární sekce The Times týkající se prospěšnosti literatury. Juliet přijde dopis od Dawseyho Adamse, muže z ostrova Guernsey, k němuž se dostala knížka "Essays of Elia", kde na přední straně měla napsanou adresu. Muž chce od Juliet doporučit knihkupectví v Anglii, kde by si mohl koupit další knihu od Charlese Lamba, který napsal právě "Essays of Elia". Sdělí jí, že patří do čtenářského spolku "The Guernsey Literary and Potato Peel Pie Society", který se schází každá pátek večer. Juliet mu posílá další knihu od Lamba a jeho sestry, "Tales from Shakespeare" a žádá po něm další informace o čtenářském spolku a jeho založení.  Juliet se rozhodne, že by ráda napsala článek právě o tomto spolku a i přes výtky Sidneyho se na ostrov vydává. Julietin americký přítel Mark ji těsně před odjezdem požádá o ruku a ona souhlasí. Při příjezdu na ostrov se dostává na setkání spolku, kde si ji oblíbí všichni členové: Dawsey Adams, Amelia Maugery, Isola Pribbey, Eben Ramsey a Ebenův vnuk Eli. Sdělí ji, že zakládající členka spolku, Elizabeth, se momentálně nachází mimo ostrov. Juliet od nich žádá svolení, aby mohla o spolku napsat, ale Amelia to velice nevybíravě odmítá. Juliet se dozví, že Dawsey je opatrovníkem Elizabethiny malé dcery Kit.  Juliet místo návratu zůstává na Guernsey a snaží se zjistit, co se stalo během německé okupace ostrova. Během následujících dní začnou být členové spolku sdílnější a Juliet tak zjistí, že Elizabeth během války nacisté zatkli a poslali ji do Německa a všichni doufají, že se brzy opět vrátí domů. Juliet požádá svého přítele Marka, pracujícího v ozbrojených složkách, aby se pokusil vypátrat informace vedoucí k nalezení Elizabeth. Majitelka domu, u které Juliet bydlí, ji sdělí Elizabeth nebyla žádný svatoušek a naznačuje, že během okupace spala s německými vojáky, aby si přilepšila. Juliet žádá Dawseyho o vysvětlení a ten potvrdí, že není otcem Kit; jejím skutečným otcem byl německý lékař Christian Hellman. Pracoval s Elizabeth v místní nemocnici a po vyzrazení jejich vztahu byl poslán domů. Loď, ve které jel, však byla potopena a zemřel.  Mark přijíždí na Guernsey s informacemi ohledně Elizabeth. Pohádá se s Juliet, protože nenosí zásnubní prsten. Juliet zorganizuje setkání spolku a s lítostí jim sdělí, že Elizabeth zemřela v koncentračním táboře Ravensbrück. Svědci popsali, že byla zastřelena, když se snažila zachránit další vězeňkyni. Juliet s Markem odjíždí zpět do Londýna, ale Juliet si nemůže zvyknout na svůj dřívější život. Rozchází se s Markem a začne psát o čtenářském spolku. Když skončí s psaním, dá jednu kopii Sidneymu a druhou pošle spolku. Dawsey přečte dopis od ní nahlas celému spolku, dovtípí se, že se s Markem rozešla a že u ní má stále šanci a ihned se vydává do Londýna. V tu samou dobu se Juliet chce vrátit na Guernsey. Když nastupuje na loď, náhodně si v davu lidí všimne Dawseyho. Když se shledají, navzájem si vyznají lásku. Juliet ho požádá o ruku a on souhlasí. O nějaký čas později Dawsey předčítá Kit z "Tales from Shakespeare" a Juliet leží vedle nich a oba mají na prsteníčku svatební prsten.

Vznik filmu.

Producentka Paula Mazur v červenci 2010 oznámila, že společnost Fox 2000 Pictures natočí film podle knihy "Spolek přátel krásné literatury a bramborových koláčů" od Mary Ann Shaffer a Annie Barrows. Navzdory nedostatku finančních pobídek potvrdila, že chce, aby se film opravdu natáčel na Guernsey: „Všechno je to otázka financí a toho, co vypadá správně, ale neumím si představit, že bychom na Guernsey nenatáčeli“. V souvislosti s představitelkou hlavní role byly zmíněny herečky jako Kate Winslet, Anne Hathaway nebo Emily Blunt. Dne 4. srpna 2011 bylo oznámeno, že film bude režírovat Kenneth Branagh a natáčení začne v březnu 2012.  Kate Winslet v lednu 2012 přijala hlavní roli Juliet Ashton. Ale v dubnu téhož roku bylo natáčení filmu odloženo o další rok kvůli konfliktům v natáčecím plánu. V únoru 2013 Winslet z projektu odstoupila, stejně jako tehdejší režisér Branagh. V dubnu 2013 byla hlavní role nabídnuta Michelle Dockery, ale ta odmítla. V únoru 2016 bylo oznámeno, že se režisérem filmu stal Mike Newell, hlavní roli ztvární Rosamund Pike a film bude financovat a distribuovat StudioCanal. V říjnu téhož roku byla nakonec do hlavní role obsazena Lily James. V březnu 2017 se herci Michiel Huisman a Glen Powell připojili k obsazení filmu.  Hlavní natáčení začalo 21. března 2017 v Severním Devonu v Anglii. Exteriéry se natáčely v Princes Wharf v Bristolu, který představoval Weymouth Docks v roce 1946. Londýnská část natáčení se odehrála na Sicilian Avenue. Některé scény se také natáčely ve vězení v londýnské čtvrti Clerkenwell. Studiové natáčení probíhalo v Ealing Studios. Natáčení skončilo 15. května 2017, kdy byly také vydány první záběry z filmu.

The Guernsey Literary and Potato Peel Pie Society je historický a romantický film z roku 2018 režiséra Mika Newella. Scénář k filmu napsali Don Roos a Tom Bezucha podle knihy "Spolek přátel krásné literatury a bramborových koláčů" od Annie Barrows a Mary Ann Shaffer. Hlavní role ztvárnili Lily James, Michiel Huisman, Glen Powell, Jessica Brown Findlay, Katherine Parkinson, Matthew Goode, Tom Courtenay a Penelope Wilton. Zápletka filmu, odehrávajícího se v roce 1946, se točí okolo spisovatelky, která si začne dopisovat s obyvatelem ostrova Guernsey, jenž byl během druhé světové války okupován Němci.

Deine Juliet (Originaltitel "The Guernsey Literary and Potato Peel Pie Society") ist ein historisches Filmdrama von Mike Newell, das am 9. August 2018 in die deutschen Kinos kam.


Historie a význam korunovace.

Poprvé získal pro svoji osobu královský titul kníže Vratislav II. v roce 1085 za vojenskou pomoc císaři. Při té příležitosti ho na shromáždění v Mohuči korunoval císař Jindřich IV. propůjčenou korunou. Plnohodnotná a pečlivě připravená korunovace Vratislava II. a jeho manželky Svatavy se uskutečnila 15. června 1085 v bazilice sv. Víta na Pražském hradě, kdy z rukou trevírského arcibiskupa Egilberta přijal královskou korunu. Další korunovace na témže místě se uskutečnila až v roce 1228, kdy nechal Přemysl Otakar I. korunovat svého syna Václava I. „mladším králem“, čímž mu pojistil nástupnictví.  Podruhé královský titul získal Vladislav II. v roce 1158 za příslib vojenské pomoci v Řezně, kde ho korunoval císař Fridrich I. Barbarossa. Podruhé ho císař korunoval téhož roku v dobytém Miláně.  Dědičný královský titul získal v roce 1198 jeho syn Přemysl Otakar I. Dědičnost titulu byla definitivně potvrzena roku 1212 Zlatou bulou sicilskou. Právo korunovat českého krále (a královnu) měli mohučští arcibiskupové, pod které spadala pražská diecéze, až do ustanovení pražského arcibiskupství roku 1344, kdy toto právo získal pražský arcibiskup.  Korunovaci českého krále byl ve středověku přikládán velký význam. Korunovace byla připravována dlouho dopředu. Přemysl Otakar II. a Václav II. používali titul král až po své korunovaci. Do té doby se sami titulovali dědic a pán Království českého. Korunovační řád Karla IV. mluví o osobě nového panovníka jako o knížeti, který se až po provedení korunovace stává králem. Také proto byli králové v této době korunováni krátce po nástupu na trůn.  Obnovené zřízení zemské (1627) zakotvilo dědičnost královského titulu v rodu habsburském (což zmírnilo nutnost konání brzké korunovace). Od přijetí pragmatické sankce roku 1713, se nový panovník stával králem automaticky dle dědické posloupnosti po úmrtí předchůdce a odpadla tak nutnost korunovaci uskutečnit. I přesto, ale korunovace stále přestavovala důležitý akt představující verifikaci a legitimizaci nového panovníka za souhlasu stavů (a lidu). Symbolický význam aktu korunovace (již „ústavně" nepotřebného) je vidět na osobě předposledního krále Františka Josefa I. (vládl 1848–1916), který korunovaci českým králem několikrát slíbil, ale za svou dlouhou vládu (byl nejdéle vládnoucím českým králem) se korunovat nedal. Toto bylo a je Františku Josefovi vyčítáno, jelikož čeští vlastenci se k jeho korunovaci upírali jako k aktu potvrzující svrchovaná práva českého království s vedlejšími zeměmi (viz Kalousek bod 3) a s nadějemi na brzké české vyrovnání.  Podle Kalouskova výkladu českého státního práva spočíval v novověku význam korunovace v těchto bodech:

Korunovace následníka za života otce.

Nutnost dodatečně zajistit korunu pro svého dědice i přes platnost Zlaté buly sicilské řešil již Přemysl Otakar I. Proto nechal roku 1216 svolat velký sněm šlechty, kde za účasti svého bratra Vladislava Jindřicha a biskupů pražského a olomouckého, nechal potvrdit nástupnictví svého syna Václava, který byl společně s manželkou Kunhutou 6. února 1228 v pražské katedrále korunován mohučským arcibiskupem Sigfriedem jako "mladší král (iunior rex Boemorum)". Přemysl Otakar I. si i přes tuto korunovaci uchoval veškerou moc, kterou jako panovník disponoval.  Zvyk korunovat nástupce již za života aktuálního krále byla ve středověku běžná praxe i v sousedním Uhersku, kapetovské Francii nebo plantagenetské Anglii. Poslední Přemyslovci již své následníky korunovat nenechávali a k této praxi se vrátil až Karel IV. Lucemburský, když roku 1363 nechal korunovat svého teprve dvouletého syna Václava. Další podobná korunovace se konala v roce 1509, kdy král Vladislav II. nechal korunovat svého pětiletého syna Ludvíka. V korunovaci následníka v době baroka pokračovali habsburští králové. Roku 1562 za života Ferdinanda I. tak došlo ke korunovaci jeho syna Maxmiliána a jeho manželky Marie. Král Maxmilián nechal rok před svou smrtí korunovat syna Rudolfa. Rudolfův nástupce a bratr Matyáš byl korunován poté, co byl Rudolf donucen abdikovat. Ještě za Matyášova života v roce 1617 byl korunován jeho nástupce a bratranec Ferdinand II. Po porážce stavovského povstání a přijetí Obnoveného zřízení zemského pokračovali Habsburkové v korunovaci následníků jako pojištění nástupnictví proti nepřijetí následníka po smrti krále. Díky tomu se po roce 1620 korunovace následníka za vlády otce staly běžnou záležitostí, i přes zakotvenou dědičnost trůnu (dle obnoveného zřízení zemského). Takto korunovaný následník ovšem podepsal zřeknutí se nároků na vládu v zemi, dokud bude žít jeho otec. Prvním pobělohorským králem, který takto nechal korunovat svého syna byl Ferdinand II., který roku 1627 nechal korunovat svého syna Ferdinanda III., který stejně tak nechal za svého života korunovat Ferdinanda IV., který ovšem zemřel ještě za života Ferdinanda III. Ten proto nechal korunovat mladšího Leopolda I. Ten se stal posledním králem korunovaným ještě za života předchůdce.

Osoby zapojené do korunovace.

Konsekrator.

Osobou oprávněnou pomazat a korunovat českého krále a jeho manželku (konsekratorem) byl odedávna mohučský arcibiskup a to až do vzniku pražského arcibiskupství roku 1344. Mohučský arcibiskup byl konsekratorem českých králů a královen ustanoven jelikož jako "říšský kancléř pro německé záležitosti" byl zástupcem římsko-německého císaře i pro oblast českých zemí, které podléhali mohučské církevní provincii. S povýšením pražského biskupství na arcibiskupství bylo právo korunovat české krále a královny trvale přeneseno na pražského arcibiskupa. Toto privilegium pražskému metropolitovi oficiálně potvrdil 5. května 1344 papež Klement VI.

Korunovační klenoty.

Hlavní částí korunovačních klenotů je Svatováclavská koruna. Králům byla pouze zapůjčena pouze v den korunovace a měla být ještě tentýž den večer navrácena. Od roku 1347 byly korunovace prováděny vždy korunou svatého Václava. Do té doby byly králové korunováni různými korunami, které se nezachovaly. Další částí korunovačních klenotů byly královské jablko a královské žezlo, které se jsou uchovány ve vídeňské klenotnici a byly vytvořeny v době renesance, žezlo roku 1533 a jablko roku 1527. Nejmladší částí korunovačních klenotů je hermelínový korunovační plášť, který byl zhotoven pro korunovaci Ferdinanda II. na českého krále roku 1617 a od té doby byl používán pro všechny korunovace.  Další předměty použité ke korunovačním obřadům českých králů jsou ze Svatovítského pokladu. Mezi tyto předměty patří korunovační prsten, svatováclavský meč, který je nejstarší částí korunovačních klenotů a ostatkový korunovační kříž, který je nejcennější součástí svatovítského pokladu. Jde o schránku na nejvzácnější relikvie českého království.

Korunovační oděv.

Korunovační oděv krále byl stejně jako další části korunovace daný korunovačním řádem. Všechna roucha byla vyrobena, tak aby je bylo možné na ramenou a paži rozepnout k provedení pomazání svatými oleji. Spodní vrstvu tvořili dlouhé řízy (sukně). Přes ně náležel korunovační plášť s hermelínovým límcem a dlouhou vlečkou. Přes bedra měl král královskou štólu. Štola i sukně se přepásávala pásem. Obut byl král ve střevících a na nohou měl oblečeny hedvábné punčochy.

Průběh korunovace.

Korunovační obřady mají svůj původ ve středověku, přičemž základním prvkem korunovace byla slavnostní bohoslužba, při níž nový král v katedrále svatého Víta (která byla od svého vzniku místem všech korunovací) přijme od pražského arcibiskupa pomazání posvěcenými oleji a je korunován korunou svatého Václava spolu s dalšími atributy královské moci. Průběh královské korunovace předepisuje korunovační řád Karla IV., při jehož zpracování vycházel Karel IV. především z německého korunovačního řádu obohaceného o staročeské prvky z dob přemyslovských králů a dodatečně obsahující prvky z francouzského korunovačního řádu z roku 1328.  Korunovační řád obsahuje jednak předepsané modlitby, tak popis a pořadí úkonů, které byly při korunovaci prováděny. Karlův korunovační řád zůstal v platnosti až do zrušení monarchie v roce 1918. Největší změnou byla po roce 1627 přísaha na Obnovené zřízení zemské. Dále došlo k odbourání některých středověkých obřadů jako návštěva Vyšehradu v předvečer korunovace a holdovací sněm probíhal den před korunovací na rozdíl od dřívějšího holdování až po korunovaci.  Postupem času docházelo také ke změně jazyka korunovace a některých formulací. Namísto staročeštiny postupem převládla němčina, která byla později pomalu nahrazována čím dál delšími českými pasážemi (jednalo se ovšem o překlady z němčiny).  Dále popsané královské korunovace jsou uvedeny tak, jak byly provedeny při poslední korunovaci v roce 1836.

Korunovace krále.

V den korunovace zněly Prahou od ranních hodin zvony a dělové salvy. Korunovační procesí vyšlo z královského paláce směrem ke katedrále, do které vstoupilo zlatou branou. Ve vstupu již čekal arcibiskup s dalšími duchovními hodnostáři. Král políbil zlatý korunovační kříž, který držel arcibiskup. Král poté za doprovodu několika nejvyšších hodnostářů vstoupil do kaple sv. Václava, kde se pomodlil a byl ustrojen do korunovačních rouch. Poté se v doprovodu církevních i světských hodnostářů odebral k hlavnímu oltáři k podstoupení korunovačních obřadů. Zastavení ve Svatováclavské kapli není obsaženo v "korunovačním řádu Karla IV." Prvním panovníkem, který zavedl tuto tradici byl až Maxmilián I. v roce 1562. Královna se usadila v královské oratoři společně s členy královského rodu a nejvýznamnějšími hosty. Král za zpěvu chrámového sboru přistoupil za doprovodu budějovického a brněnského biskupa (kteří byli asistenty arcibiskupa) k hlavnímu oltáři, kde byl instalován korunovační trůn s baldachýnem. U trůnu pak král poklekl na klekátko směrem k hlavnímu oltáři, kde byly vystaveny korunovační klenoty.  Obřad začal představením krále arcibiskupovi ústy budějovického biskupa, který zároveň (česky) představil krále a požádal arcibiskupa o provedení korunovace:  "„Chceš své víry od katolických předkův zděděné se držeti a spravedlivými ji jeviti?"" Na kterou král odpověděl "„Chci"". Načež arcibiskup pokračoval: "„Chceš-li Bohem tobě svěřené království podle spravedlnosti otcův svých spravovati a hájiti? Seč budu s pomocí boží a všech mi poddaných a slibuji věrně toto zachovávati."" Poté přijal arcibiskup od panovníka přísahu: Při tomto položil král ruce na otevřené evangelium. Po složení církevní přísahy byla řada na přísahu světskou, skládanou na obnovené zřízení zemské, kterou králi předříkal nejvyšší purkrabí. Korunovační přísaha Ferdinanda V. (v roce 1830) zněla takto: Při posledních slovech opět král položil ruce na evangelium a políbil korunovační kříž.  Následně zemský komoří a nejvyšší hofmistr uvolnili králi korunovační roucho na ramenou a arcibiskup pomazal krále svatými oleji na ramenou a mezi lopatkami a požehnal mu (ve středověku arcibiskup pomazal králi i hlavu a prsa). Následně se král odebral za oltář, kde mu byl osušen olej a upravena korunovační roucha. Poté arcibiskup požehnal svatováclavský meč, přičemž byl král mečem opásán.  Meč poté král odevzdal nejvyššímu zemského maršálkovi a nejvyšší zemský komoří odepnul králi pochvu meče. Následovalo arcibiskupovo požehnání korunovačního prstenu, při kterém ho králi navlékl na prsteníček:  Na řadu poté přišlo požehnání královského žezla a jablka. Arcibiskup dal králi jablko do levé ruky a žezlo do pravé ruky, přičemž promlouval: Vrcholem obřadu bylo nasazení svatováclavské koruny na hlavu krále. Zástupce nejvyššího purkrabího podal korunu arcibiskupovi, který jí požehnal. Nejvyšší komoří nasadil královi na hlavu atlasovou čapku, kterou se pro korunovační obřad vykládala koruna. Poté arcibiskup za asistence nejvyššího purkrabího a obou asistujících biskupů vložil králi na hlavu korunu, během čehož pronesl:  Tímto vlastní korunovace skončila. Král se zvedl z trůnu a poklekl a poté byl uveden na stolec pro tento účel zřízený. Na závěr korunovace pronesl arcibiskup řeč. Po skončení obřadu zazněly dělové salvy, přičemž mše pokračovala slavnostním Te Deum. V dobách před vydáním obnoveného zřízení zemského bylo po Te Deum králi holdováno, což později odpadlo jelikož korunovační hold byl prováděn předešlého dne. Mše následně pokračovala čtením evangelia. Při "Kredu" složil král vyznání víry, po němž bylo odstraněno klekátko a král pasoval nové svatováclavské rytíře, nejčastěji z řad zasloužilých vojáků, šlechticů a později i úředníků. Nejstarší známé pasování proběhlo roku 1297 při korunovaci Václava II., který takto pasoval na rytíře dvě stě čtyřicet osob. V pozdějších dobách se tato část obřadu zachovala jen z úcty k hlavnímu zemskému patronovi. Při poslední královské korunovaci v roce 1836 pasoval král Ferdinand V. patnáct rytířů, sedm šlechticů ze stavu panského a osm ze stavu rytířského. Šlo o osoby navržené krajskými úřady. Každý z nich předstoupil před krále a poklekl na jedno koleno a král se obnaženým mečem sv. Václava třikrát dotkl jeho levého ramene.  Po skončení pasování se král (stále s korunou na hlavě) odebral k hlavnímu oltáři, kde poklekl a s pomocí arcibiskupa obětoval připravené obětiny (pozlacený a postříbřený bochánek chleba, dva soudky vína a pro korunovaci vyraženou zlatou minci). Po obětování se král vrátil na trůn a jelikož korunovace končila odložil korunovační klenoty. Za zvuku dělových salv a znění zvonů udělil arcibiskup závěrečné požehnání. Na konci mše vzal král opět do rukou jablko a žezlo, byla mu nasazena atlasová čapka a na ní korunu a poté přijal blahopřání od světských i duchovních hodnostářů.  Po skončení korunovační mše se seřadil královský průvod, který se odebral do královského paláce na formální korunovační hostinu. Cestou z katedrály rozhazovali za novým králem speciálně ražené korunovační mince na znamení jeho velkorysosti.

Korunovace královny.

Dle korunovačního řádu byly podobné rituály jako vykonával král, předepsány i pro korunovaci královny, která je měla podstoupit poté co korunovační obřad podstoupil její manžel. Toto se v pobělohorské době nedodržovalo a královna byla většinou korunována s odstupem několika dnů po králi. Naopak byla královna korunována před korunovací samotného krále, pokud šlo o matku nového krále (tedy nekorunovanou manželku krále předchozího). V tomto případě byla tato královna korunována několik dní před jejím synem.  Korunovací českých královen se od středověku pravidelně účastnily kláštera u sv. Jiří na Pražském hradě a jejich povinnou účast předepisoval přímo Karlův korunovační řád. Přinejmenším od 16. století je pak doloženo, že svatojiřské abatyše, mimochodem představené nejstaršího kláštera v zemi, společně s nejvyšším purkrabím pomáhaly arcibiskupovi královnu korunovat. Po zrušení kláštera v roce 1792 přešlo právo svatojiřských abatyší (které v té době užívaly zároveň titul kněžny) korunovat českou královnu na abatyše sousedního tereziánského ústavu šlechtičen, jehož všechny představené byly rakouskými arcivévodkyněmi z rodu habsbursko-lotrinského. České království tak bylo jediným královstvím v Evropě, kde roli (spolu)koronátora tradičně zastávala žena.  V novověku, kdy již nebyla královna korunována v průběhu téže mše jako král, se nejprve musela v doprovodu dam odebrat do králových komnat, kde vyhledala krále, aby se průvod mohl vydat do katedrály. Královna se šla pod baldachýnem na poduškách byly neseny korunovační klenoty. U vchodu do katedrály stejně jako při korunovaci krále čekal arcibiskup, který držel korunovační kříž, který královna políbila.  Po vstupu do katedrály byla stejně jako král uvedena do kaple svatého Václava, zatímco král byl usazen na postranní trůn. V kapli byla královna s pomocí dam ustrojena do korunovačních rouch a arcivévodkyně kněžna-abatyše dostala korunu abatyší jiřského kláštera. Poté byla královna za doprovodu arcibiskupa předvedena před hlavní oltář, kde král požádal arcibiskupa o požehnání a vykonání korunovace.  Arcibiskup se pomodlil litanie ke Všem svatým a pomazal královnu svatým olejem mezi lopatkami, na hrudi a na ramenou (v novověku bylo pomazání na hrudi jen naznačeno). Poté se královna za asistence arcivévodkyně-abatyše odebrala za oltář, kde jí arcivévodkyně-abatyše osušila olej a oblékla ji štolu, pás a královský plášť. Takto upravena se královna vrátila před oltář, kde obdržela všechny královské insignie jako král kromě korunovačního meče a arcibiskup ji za asistence arcivévodkyně-abatyše a nejvyššího purkrabího za zvuků zvonů a děl vsadil na hlavu korunou svatého Václava. Následně dal arcibiskup královně jablko a žezlo a uvedl ji na trůn.  Poté královna (stejně jako král při vlastní korunovaci) obětovala zlatý a stříbrný pecen chleba, víno a zlatou minci. Při prefaci sejmula arcivévodkyně-abatyše královně korunu, kterou jí po přijímání opět nasadila.  Po skončení mše poblahopřál král královně k úspěšné korunovaci a průvod se vydal na korunovační hostinu. Po hostině se královský pár ukázal davu na královském balkónu.

Protestantská korunovace Fridricha Falckého a Alžběty Stuartovny.

Při korunování zimního krále Fridricha Falckého a jeho ženy královny a anglické princezny Alžběty Stuartovny byla katolická korunovační mše nahrazena četbou z Písma svatého a dlouhým kázáním proloženým modlitbami. Poté následovalo královo složení přísahy (předříkané nejvyšším purkrabím). Po složení přísahy byl král (královna) pomazán na hlavě svatým olejem a byly mu nejvyššími zemskými hodnostáři předány královské insignie (podobně jako u katolických korunovací). Vložení koruny na královskou hlavu provedli společnými silami Jiří Dikast Mirkovský (administrátor dolní konzistoře) a Jan Cyril Třebíčský (senior Jednoty bratrské), kteří reprezentovali duchovní stav a Vilém starší z Lobkovic (nejvyšší hofmistr) s Bohuchvaldem Berkou z Dubé (nejvyšší purkrabí), kteří reprezentovali světský stav. Na konci ceremonie bylo pasováno pět svatováclavských rytířů a zaznělo slavnostní "Te Deum".

Korunovační hostina.

Po skončení královské korunovace (jak korunovace krále, tak královny pokud neprobíhaly ve stejný den) se příslušníci královského rodu, nejvyšší úředníci a slavnostní hosté odebrali na korunovační hostinu. Místem konání korunovační hostiny byl přirozeně starý královský palác, ale konkrétní prostor měnil v průběhu doby. Zpočátku se hostina konala ve Staré sněmovně, v pozdějších dobách se hostiny konaly ve vladislavském sále, který byl při těchto příležitostech nazýván přímo jako "sál korunovační". Korunovační hostiny se ve vedlejších místnostech účastnili další stolovníci, přičemž v samotném sálu jich stolovalo přibližně 150.  V čele stál velký královský stůl s baldachýnem a poblíž byl stolek na korunovační klenoty. U královského stolu seděl na nejčestnějším místě císař (pokud byl přítomen), dále král, královna, arcibiskup, papežský nuncius, významní velvyslanci a další významní hosté. Každý se stolovníků u královského stolu měl šenka, příbor a nádobí (osazenstvo vedlejších stolů si tyto muselo zajistit samo). Vedlejších stolů bylo dvanáct, tj. jeden pro každého zemského úředníka, který seděl v čele každého stolů. Tyto stoly byly uspořádány dle posloupnosti daného úředníka. U těchto stolů byla posloupnost stolovníků víceméně nedůležitá, ovšem každý seděl tak aby nebyl otočen ke králi zády, takže jedna z kratších stran vždy zůstala prázdná.  Poté co korunovační průvod dorazil z katedrály do sálu se hosté usadili, zatímco král s doprovodem se odebral do místnosti zemských desek, kde mu sejmuty klenoty a odneseny do sálu na stolek k tomu určený. Korunovační hostina začínala a končila slavnostní modlitbou a obřadným mytím králových rukou. Poté se král odebral opět do zemských desek, kde si svlékl korunovační roucha. Korunovační klenoty byly zemskými úředníky pod vedením nejvyššího komořího odneseny za doprovodu ozbrojenců zpět do svatováclavské kaple. Po odchodu krále byla hostina ukončena a hosté se museli rozejít (nedojedené jídlo dostali služebníci). Tím definitivně skončila oficiální část korunovačních ceremoniálů.

Korunovace českých králů byla státně-náboženskou událostí velkého významu, během které byl nový král během korunovační mše pražským arcibiskupem pomazán svatými oleji a korunován korunou svatého Václava. Korunovace představovala symbolické potvrzení a uznání nového krále, jeho spojení se zemí jíž vládl a také zdůrazňovala duchovní přesah jeho úřadu. Společně s králem byla většinou korunována i jeho manželka, pokud byl král již ženatý. Pokud se král oženil až po korunovaci, tak jeho žena většinou podstoupila samostatnou korunovaci.

Die Krönung der böhmischen Könige war eine staatlich-religiöse Zeremonie, bei der der neue böhmische König in einer feierlichen Krönungsmesse vom Prager Erzbischof gekrönt wurde. In einer feierlichen Prozession, begleitet von Kanonenschüssen, Glockengeläut und Musik und unter der Huldigung der Bevölkerung zog der neue König aus der Prager Altstadt über den sogenannten Königsweg in den Veitsdom "(Katedrála svatého Víta)" auf die Prager Burg. Während der feierlichen Messe im Veitsdom wurde der König vom Prager Erzbischof mit dem heiligen Öl gesalbt und empfing die Wenzelskrone "(Svatováclavská koruna)" und die anderen Krönungsinsignien. Gemeinsam mit dem König wurde dessen Ehefrau zur Königin gekrönt. Wenn der König erst nach seiner Krönung heiratete, wurde die Königin in einer eigenen Zeremonie gekrönt.


Život.

Narodila se v rodině vyškovského obchodníka Ferdinanda Dittricha a jeho manželky Kláry, rozené Horníčkové. Pokřtěna byla Helena Maria Klára. Otec byl Němec, jehož rod byl ve Vyškově usedlý od 18. století, matka byla Češka. Dcera Helena byla nejmladší ze šesti sourozenců, jediná se dožila dospělosti. Vychodila základní německou školu, jako šestnáctiletá odjela studovat malířství do Vídně. V devatenácti letech se provdala a odstěhovala se za manželem do Brna.  Na doporučení malíře Františka Podešvy se pokusila v roce 1919 o přijetí u Augusta Brömse na grafickou speciálku Akademie výtvarných umění v Praze. Byla přijata jako mimořádná posluchačka do třetího ročníku a v letech 1919–1922 úspěšně vystudovala. Na základě úspěšně ukončeného studia se jí podařilo získat stipendium na studijní pobyt v Paříži. Spolu s manželem, který jako pedagog absolvoval zahraniční studijní pobyty, navštívila další evropské země, USA, Sovětský svaz i Malou Asii.  Počátkem 40. let 20. století zanechala kvůli očnímu onemocnění grafiky a věnovala se pouze malbě a literatuře. (Podle jiného zdroje bylo důvodem to, že manželům Bochořákovým byl po roce 1948 znárodněn dům, kde měla v zahradě ateliér, přišla i o tiskařské lisy a musela se přestěhovat na jinou adresu.)  Zemřela v Brně, pochována je na brněnském Ústředním hřbitově.

Rodinný život.

Dne 1. září 1913 se ve Vyškově provdala za středoškolského profesora Vladimíra Bochořáka. Spolu s ním procestovala řadu zemí a cesty inspirovaly část její literární i výtvarné práce. Manželé Bochořákovi žili v Brně, manželství bylo bezdětné.

Členství ve spolcích.

Byla členkou Kruhu výtvarných umělkyň, Klubu výtvarných umělců Aleš, Bloku výtvarných umělců moravskoslezských a Svazu československých výtvarných umělců.  Jako spisovatelka byla členkou Moravského kola spisovatelů.

Výtvarné dílo.

Reprodukce výtvarných děl jí často zveřejňovaly dobové časopisy (Zlatá Praha, Pestrý týden aj.) Zúčastňovala se pravidelně kolektivních i individuálních výstav. Dobová kritika oceňovala spíše její dřevoryty než olejomalby.  Náměty děl Heleny Bochořákové-Dittrichové byly převážně inspirovány jejím dětstvím, vírou, historií Moravy a jejími cestami; ve 20. letech 20. století se též věnovala sociálním námětům.

Výstavy (výběr).

V letech 1948–1958 nemohla vystavovat. Svou výstavní činnost mohla obnovit v roce 1959, ale její výstavy probíhaly pouze v Brně a Vyškově.

Literární dílo.

Noviny a časopisy.

Přispívala do Lidových novin, Moravských novin, časopisů Salon, Eva a Širým světem. Své cestopisné příspěvky sama ilustrovala.

Knižní vydání.

Cestopisy:  Romány napsala Helena Bochořáková společně s manželem Vladimírem Bochořákem:

Helena Bochořáková-Dittrichová, též Helena Bochořáková, rodným jménem Helena Dittrichová (29. července 1894 Vyškov – 28. března 1980 Brno), byla česká (moravská) grafička, malířka a spisovatelka.

Helena Bochořáková-Dittrichová (geboren 31. Juli 1894 in Vyškov, Mähren; gestorben 28. März 1980 in Brünn, Tschechoslowakei) war eine tschechische Buchillustratorin, Holzschneiderin und Malerin. Sie gilt als die erste Autorin eines Bildromans (Graphic Novel).


Stručné shrnutí děje.

Babička přijíždí k rodině své dcery na Starém bělidle a pomáhá vychovávat svá vnoučata. Stává se rádkyní sousedům a nakonec i paní kněžně, kterou společně s dětmi navštíví na zámku. Kniha popisuje také příběh

Charakteristika hlavních postav.

Babička.

Babička (vlastním jménem Magdalena) na žádost své dcery přijíždí na Staré bělidlo. Určuje řád domácnosti, pomáhá a radí a těší se přirozené autoritě u všech osob žijících v okolí, od dětí až po paní kněžnu. S

Barunka.

Barunka je nejstarší a nejoblíbenější babiččina vnučka. Představuje částečně autobiografický obraz mladé Boženy Němcové. Barunka však může zpodobňovat také mládí

Paní kněžna.

Paní kněžna je dobrá a hodná šlechtična, stará se o svou schovanku Hortensii. Babičky si váží a chová se k ní jako k sobě rovné. V údolí má pozici absolutního vládce, Boha, zatímco babička funguje v příběhu

Viktorka.

Dílo obsahuje také smutný příběh bláznivé Viktorky, která se zamilovala do vojáka („černého myslivce“) a z tragické lásky se pomátla. Na rozdíl od ostatních postav téměř nemluví, žije v lese a je vystavena živlům, se kterými je úzce spojena. Je možné ji chápat jako ztělesnění pudové a smyslné (ženské) přírody, která je přemáhána tím, že se o ní ritualizovaně vypráví. Viktorka funguje jako hrdinka příběhu vyprávěného myslivcem (vložené povídky či novely) a morální a didaktický prvek, ovšem současně jako prvek estetický, obohacující text o romantickou poetiku. Hana Šmahelová uvedla, že prostřednictvím Viktorčina příběhu nejsilněji proniká pohádkovost. V první části jejího dramatického osudu se opakuje dějové schéma pohádky, jak jej popsal

Obsah.

Úvodní pasáž.

Text začíná německým mottem, které lze přeložit takto: „Z toho vidíš, že chudí nejsou tak docela ubozí, jak si myslíme; jsou opravdu blaženější, než si představujeme a než my sami jsme.“ Úryvek pochází z románu "Rytíři ducha" ("Die Ritter vom Geiste", 1850–1851) a jeho autorem je mladoněmecký spisovatel Karl Gutzkow. Z motta je proti originálu vypuštěno oslovení „teuer Communist“ (drahý komunisto). V Gutzkowově románu je daná pasáž součástí polemiky mířené na prosazovatele komunismu a utopického socialismu a

1. kapitola.

Babička na začátku žije v chaloupce v pohorské vesnici Olešnici. Od nejstarší dcery Terezky přichází babičce dopis; dcera v něm oznamuje, že se vdala a že její manžel přijal službu u kněžny, která má panství v Čechách, blízko babiččina bydliště. Rovněž babičku prosí, aby k nim přišla bydlet. Kterou Olešnici měla Němcová na mysli, není zcela jasné. Starší bádání soudilo, že Marie Magdalena Čudová-Novotná se ve skutečnosti přistěhovala v roce 1825 z Rovného v Orlických horách, kde žila se synem Kašparem. Pravděpodobněji lze ale její příjezd do Ratibořic datovat do roku 1823, kdy skončil její pobyt ve

2. kapitola.

Líčí babiččin všední den; v létě vstává ve čtyři hodiny, v zimě v pět hodin; řekne požehnání, políbí křížek a asi hodinu přede. Následuje popis jejího něžného vztahu ke zvířatům: zvířata (psi, prasata, hovězí dobytek, drůbež atd.) ji mají ráda a ona je chrání proti týrání. Když ale zjistí, že

3. kapitola.

Popisuje domov Proškových, Staré bělidlo. Je to malé stavení uprostřed květinových a zeleninových zahrad, blízko je také ovocný sad, hospodářská stavení a protékající řeka Úpa. Babička chodívá s dětmi k vodě, aby se mohly koupat ve strouze, a vypráví o řece, jak teče do Labe a pak až k moři.  Vypráví se také o rýzmburském myslivci, který se často stavuje se psem Hektorem na skleničku vína a chléb se solí. Objevuje se také panský hlídač Mojžíš, kterého se děti bojí. Samotné panstvo, projíždějící kolem

4. kapitola.

Děti se obzvláště těší na neděli, kdy je babička nebudí, protože se účastní ranní mše. Děti jí pak chodí naproti, když jdou na hrubou mši. Za nedělních odpolední chodí babička s dětmi do mlýna, kde žije Mančinka, děvče Barunčina věku. V mlýně dostávají děti ovoce, křížaly a buchty. Děvčata žertují, že ve mlýně místo zajíců jedí kočky a veverky. Děti si také hrají na školu a dovádějí se psem. Babička si s mlynářovou rodinou mezitím povídá o napoleonských válkách a ruském tažení, přičemž se

5. kapitola.

Jednou za dva nebo tři týdny bere babička děti k myslivcům do Rýzmburku poblíž zříceniny hradu Rýzmburk a vrchnostenského altánku. Tam posedí a Barunčin bratr Jan si vzpomíná na vyprávění o silném Ctiborovi, který se stal rytířem. Tato heraldická pověst původně vznikla kolem náhrobku Bernarda Žehušického z Nestajova a Němcová ji podrobněji zpracovala ve svých pohádkách. Babička s dětmi rovněž pozorují boušínský kostel a Babička vypráví zázraku, který se tam udál, když se ztratila němá a hluchá dceruška místních pánů, ale později

6. kapitola (vyprávění o Viktorce).

Myslivec vypráví Viktorčin životní příběh. Byla dcerou sedláka z Žernova, před patnácti lety velmi krásnou dívkou, o kterou se ucházelo mnoho mládenců. Viktorka si však nemohla vybrat. Poté za ní začal chodit myslivec (voják) z posádky, která ležela ve městě. Měl černé, uhrančivé oči a srostlé obočí a Viktorka se ho bála. Lidé říkali, že to snad ani není člověk, spíše morous (upír). Vždy, když Viktorka někam přišla, stál venku u okna. Rozhodla se tedy, že se raději vdá za kohokoliv, jen aby se ho zbavila. Nabídne se jí selský synek Tonda. Viktorka však stále vídala vojákovy oči a ani pomocí modlitby se jí nedařilo se z jeho moci vymanit. Šla se poradit s kovářkou, která jí přislíbila pomoc, pokud se dokáže modlit k andělu strážci a za duše v očistci. Viktorka to dokázala dva dny, ale třetího dne vyrazila na otcovo pole na

7. kapitola.

Babička vyráží společně s dětmi na zámek. Cestou musejí odhánět Adélčinu slepici Černou, kterou přivezla babička z pohorské vsi, a posléze je čistota jejich odění ohrožována psy, před kterými je zachrání otec Prošek. Projdou kolem hospody a zámeckým parkem, kde nakrmí ryby v tůni. V zámku je sloužící pozdraví po německu a jsou uvedeni do předsíně. Babičce je líto, že musejí šlapat po vzácných kobercích, když přecházejí do kněžnina kabinetu, kde je milostivá paní očekává. Políbí paní kněžně ruku a ona je políbí na čelo. V rozhovoru ale babička prozradí, že by na zámku bydlet nechtěla, i když je to tam jako v nebi, protože tu není hospodářství a nemohla by pracovat. Poté přichází komtesa Hortensie, kněžnina chráněnka, a odvede děti. Předpokládá se, že inspirací pro tuto postavu byla Marie Wilson von Steinach, dcera kněžniny sestry Marie Pavlíny z Hohenzollern-Hechingenu (1805), byť její životní osudy byly odlišné.  Kněžna Zaháňská si zatím povídá s babičkou a prohlížejí si portréty na zdech, kde visí kromě paniny rodiny také ruský car Alexandr

8. kapitola.

Děti si hrají na louce, kolem jede na koni komtesa Hortensie a sesedne, aby je pozdravila. Povídají si o beruškách a mravencích a o tom, jak se zvířecí živobytí podobá tomu lidskému. Pak přicházejí babička s Barunkou a babička vysvětluje komtese, k čemu slouží všechny různé byliny a koření. Hortensie vypráví, že pochází z italské Florencie a popisuje město, do něhož se touží vrátit. Druhého dne odjíždějí vystrojené děti s panem Proškem do města, kde probíhá slavnost Božího těla s procesím a mší.  Po slavnosti jde babička s dětmi do hostince, u kterého čeká kočár. Ukazuje se, že Kristla

9. kapitola.

Ve svatojánský předvečer svolá pan Prošek podle obyčeje své nejmilejší přátele na hostinu. Pečou se koláče. Babička sleduje Kristlu, která sbírá věnečky, aby udělala svatojánský věneček, a vzpomíná na své vlastní mládí, jak se pomocí věnečku pokoušela věštit, jak bude vypadat její milý a kdy se s ním setká. Také nyní babička uvažuje, kdy se se svým zesnulým chotěm znovu setká.  Druhého dne hovoří babička s Kristlou. Vychází najevo, že zámecký Talián dívku neustále obtěžuje v hospodě

10. kapitola.

Koná se pouť. Na cestu se vydávají babička, panímáma Prošková, Kristla, Mančinka a Barunka. U žernovské kapličky se přidají k zástupu poutníků v čele s vůdcem Martincem. Pochodují pak ke Svatoňovicím a cestou zpívají zbožné písně. Babička napomíná Barunku, aby na pouti zpívala nebo se tiše modlila a neobracela mysl k jiným věcem. Ve Svatoňovicích se poutníci napijí ze zázračné studánky se sedmi prameny pod stromem s obrazem Panny Marie. Pak jdou do osvětleného kostela, kde se modlí.  Panímáma a babička přespávají u rodiny správce uhelných dolů, Kristla s Ančou na půdě u vdovy domkářky. Děvčata se domlouvají, že by chtěla mít

11. kapitola.

Na podzim odjíždí panstvo i se svým kočím a paní Prošková pláče, protože ví, že manžela opět uvidí až na jaře. Chlapci pouštějí draky a Barunka sbírá pro babičku plody kaliny a šípky. Vypráví se o tom, že Sibyla sedí na mramorovém koni v kopci a podle jejího proroctví přijde na českou zemi bída, války, hlad a mor a nakonec bude roznesena na kopytech koní. Babička pak dětem říká, že mají milovat svou zemi, aby se proroctví nevyplnilo. Adélka chce slyšet, že babička neumře, ale babička jí odpovídá, že všeho je na světě do času.  Na svátek

12. kapitola.

Na Štědrý den a Boží hod dostávají všichni příchozí na Starém bělidle i ve mlýně jíst a pít do sytosti. Největší radost má babička, když znenadání přijde z Olešnice její syn Kašpar. Děti se pokoušejí postit, aby viděly zlaté prasátko, ale mají slabou vůli. Různými rituály se pokoušejí věštit budoucnost: pouštění lodiček ukáže, že se Jan a Barunka dostanou daleko do světa, ale rozkrojení jablka prozradí, že nebudou šťastní. Tuto pasáž napsala Němcová s vědomím budoucích událostí: Jan se dostal jako voják do Itálie, ale po roce 1848 zemřel, pravděpodobně spáchal sebevraždu. Vilém a Adélka v době napsání "Babičky" ještě žili.

13. kapitola.

Popisuje se příchod jara, děti sbírají květiny. Babička říká, že do dne svatého Jiří není žádné zvíře jedovaté, jed se objeví až potom. Chlapci vyrábějí píšťalky, Barunka klobouček z olšových listů. Přichází však povodeň z hor, koryto strouhy přeteče a babička se modlí. V noci je stavení obklopeno vodou a celé údolí se promění v jezero. Velká voda odnáší mosty, lávky i některá stavení. Třetího dne voda opadne. Během filipojakubské noci se pořádá

14. kapitola.

V květnu je na Starém bělidle smutno, protože z Vídně přišel dopis, že komtesa Hortensie onemocněla a kněžna s panem Proškem nepřijedou na panství, jak se plánovalo. Kristla se bojí, že bude Míla odveden, a babička jí vypráví, že také ona měla s vojnou soužení. Za války Rakouska s Pruskem ji pronásledoval lehkomyslný důstojník. V téže době přišel z Kladska

15. kapitola.

Na Staré bělidlo přichází myslivec Beyer se svým synem, jmenuje se Aurel, ale otec mu říká Orel. Syn ukazuje dětem svou ručnici a myslivec vypráví o horách a snaze polapit škodnou lišku. Ze zámku přichází zpráva, že kněžna přijede na dožínky a potom odjede bez koní do Florencie, pan Prošek tedy bude moci zůstat přes zimu doma. Povídají si o Viktorce, prý již stárne, zpívá čím dál méně a háze do vody vrbové proutky.

16. kapitola.

Po svatodušních svátcích panují velká parna a na polích zrají klasy. Konečně se vrací kněžna. Pan Prošek přiváží babičce z Vídně dopis od její dcery Johanky. Píše v něm o svém nastávajícím, Chorvatu Jurovi. Hovoří také o tom, že komtesa Hortensie si má brát jednoho bohatého hraběte, ale stále není úplně zdravá. Kristle přichází

17. kapitola.

Staří i mladí pracují za dusného léta na poli, aby odvezli sžaté obilí, a na obloze se kupí hrozivé černé mraky, blíží se bouřka. Pan Prošek říká, že v lese viděl po stromem stát Viktorku, smála se tam a tleskala. Babička rozžehne hromničnou svící a spolu s dětmi se modlí, zatímco venku šlehají blesky a zuří bouře. Když bouře odejde, vyjde najevo, že blesk roztříštil starou hrušku, kterou měli

18. kapitola.

Komtesa předá babičce obrazy vnoučat a ona je později ukazuje lidem, i když se někdejší děti rozběhnou do lesa. Na dožínkách předá Kristla Hortensii věnec, později se objeví Míla a ukáže se, že jej paní kněžna vykoupila z vojny. Krátce poté odjedou kněžna a komtesa do Itálie. Babička pak nadiktuje Barunce dopis pro svou dceru Johanku do Vídně a dá jí svolení ke sňatku. Následuje popis svatebního veselí a zvyků na svatbě Jakuba Míly a Kristly. Po hostině následuje tanec a čepení nevěsty. Slavnost trvá celý týden. Jedná se ovšem o smyšlenou událost, Kristla, která byla předlohou literární postavě, si nevzala Jakuba Mílu, nýbrž učitele Václava Nemastu. Z Itálie pak přichází zpráva, že Hortensie se bude vdávat za mladého malíře, který ji dříve učil, a babička k tomu říká: „Chvála Pánubohu, všecko se to dobře spořádalo!“

Žánr díla.

Sama autorka o textu v průběhu psaní mluvila ve svých dopisech jako o novele, povídce nebo jednoduše jako o „práci“. Jaroslava Janáčková ve studii „Obrazy venkovského života: žánrové určení "Babičky"“ vyslovila domněnku, že v první fázi, když byl text Babičky přibližně třetinový, se jednalo o žánr „obrazu“, text byl nicméně rozšiřován dalšími „obrazy“. Pro autorku přitom stál „obraz“ či „obraz života“, umožňující čtenáři projevit svůj vztah k popisovanému, v protikladu k „objektivního“ románu. Vymezovala se také proti žánru vesnické povídky, ať už proto, že jej vnímala jako příliš prestižní, nebo jako příliš tendenční. Janáčková také napsala, že Němcová mohla své dílo označit za „velký obraz“, skromně však zvolila plurál „obrazy“. Dobový tisk pak dílo někdy označoval za obrazy, někdy ho řadil k „národním povídkám“ či „povídkám z kraje“ nebo (jako v recenzi Františka Matouše Klácela) tvrdil, že "Babička" není román, povídka ani pohádka, nýbrž něco nového: „galerie milých podobizen“ či „galerie obrazů“. Dobové vnímání žánrů však bylo odlišné, například román Klácel v témže článku vymezil jako dobrodružné dílo o lásce. Karel Boleslav Štorch také psal o galerii obrazů nebo o „galerii obrazů“ nebo o „neúplné povídce nového typu“. Sama Jaroslava Janáčkovová dílo v syntetické učebnici "Česká literatura od počátků k dnešku" označila nekonfliktním výrazem „próza“. Nezavrhla však ani možnost označovat text za román, vzhledem k tomu, jak značné mnohotvárnosti románový žánr od 19. století nabyl.  Velmi časté je tvrzení, že se v případě "Babičky" jedná v první řadě o idylu. Za biedermeierovskou idylu označila "Babičku" například Olga Poštulková ve studii "Božena Němcovás Babička als biedermeierliche Idylle" ("Babička Boženy Němcové jako biedermeierovská idyla", 1988) nebo Miloš Sedmidubský v textu „Das Idyllische im Spannungsfeld zwischen Kultur und Natur: Božena Němcová ""Babička"“ („Idyličnost v napětí mezi kulturou a přírodou: "Babička"

Příslušnost k literárnímu směru.

Otázka, zda číst Babičku jako romantické, nebo jako realistické dílo, je úzce provázána s diskusí o tom, zda k realismu přísluší dílo Boženy Němcové jako celek. V 60. až 80. letech 20. století se tento spor vyostřil právě u "Babičky", o niž svedli akademickou půtku Felix Vodička a Václav Černý.  Felix Vodička se domníval, že "Babička"

Jazyk a styl.

Jazyk, kterým je psána "Babička", bývá označován za velmi konkrétní, barvitý a plastický, často se pro naléhavý dojem, který probouzí, užívá pojmů sochařských a malířských. Přitom ovšem Němcová nepoužívá příliš mnoho nezvyklých metafor nebo nových slov či slovních spojení. Text "Babičky" je stylově velmi uměřený, vyrovnaný a opatrný. Jan Mukařovský se domníval, že zvláštní sugestivnost jazyka není dána hýřením bohatství jazyka, nýbrž vrstvením velkého množství detailů, jejichž přítomnost pak sugeruje i věci, které přímo popsány nebyly. K tomu připojil úvahu, že množství drobných, uplývajících detailů odpovídá také syntax, neboť Němcová často využívá souřadné spojení vět, téměř bez spojek. Vyrovnaný a melodický dojem je pak posilován ještě i zvukovou stránkou, jelikož na klíčové místo

Inspirační zdroje.

V souvislosti s "Babičkou" bývá často jmenován starší didaktický spis "Pěstounka" lékaře Františka Jana Mošnera. Václav Tille a Miloslav Hýsek upozorňovali, že "Babička" se "Pěstounce" blíží některými rysy a že původní plán Babičky si Němcová rozvrhla právě na základě četby Mošnerova textu. Šlo však spíše jen o tvůrčí impuls a vypůjčení témat. "Pěstounka" byla koneckonců primárně dílem odborným a pedagogickým, zatímco "Babička" uměleckým. K ideovým inspiracím Němcové patří také Čelakovského sběratelství lidového mudrosloví, myšlenky Františka Matouše Klácela a teze Jeana Jacquesa Rousseaua o zušlechťujícím vlivu přírody.  Jako možný zdroj inspirace je uváděn také rakouský autor Adalbert Stifter. Druhou verzi jeho díla "Paměti mého pradědečka" (1847) mohla Němcová

Moderní vnímání díla.

V čítankách se úryvky z "Babičky" objevovaly od roku 1870. Samotné dílo bylo pak tradičně označováno jako povinná či doporučená dětská četba pro 5. až 9. třídu, což ovšem od 80. let 20. století budilo jisté rozpaky a od 90. let začal být text doporučován spíše středoškolským studentům.  Ke 100. výročí prvního vydání "Babičky" uspořádalo Národní divadlo slavnostní matiné (29. října 1955 v Tylově divadle).

Překlady do jiných jazyků.

Kniha začala být již v 19. století překládána. V roce 1895 napsal Vincenc Vávra, že žádný jiný český autor kromě Jana Amose Komenského a Jaroslava Vrchlického nepronikl do cizích kultur tak jako Božena Němcová díky "Babičce". Postupně se objevilo více než sto zahraničních vydání v desítkách různých jazyků. Muzeum Boženy Němcové eviduje překlady do dvaceti devíti jazyků: "Babička" vyšla v němčině, slovinštině, chorvatštině, ruštině, francouzštině, lužické srbštině, rumunštině, angličtině, dánštině, polštině, italštině, esperantu, katalánštině, španělštině, slovenštině, bulharštině, maďarštině, japonštině, čínštině, uzbečtině, ukrajinštině, bengálštině, estonštině, litevštině, běloruštině, arabštině, makedonštině, nizozemštině a lotyštině.

Němčina.

Do němčiny byla próza přeložena ještě za života autorky, za její spolupráce a kontroly. Již v roce 1856 vyjádřila zájem o překlad německá spisovatelka Ida von Reinsberg-Düringsfeld. K realizaci překladu ale

Slovinština.

Slovinština se stala druhým jazykem, do nějž byla "Babička" přeložena. Stalo se tak v roce 1862, těsně po

Chorvatština.

V roce 1863 byla v Záhřebu pod

Ruština.

Do ruštiny knihu poprvé převedla petrohradská slavistka Emma Genrichovna Petrovskaja, manželka profesora slovanské filologie Memnona Petroviče Petrovského. Dílo vyšlo na jaře roku 1866 pod názvem „Babuška: Razkaz Boženy Němcovoj“ v časopise "Russkij vestnik". Kniha posléze vyšla také v Praze u Theodora Mourka a dobový tisk ji doporučoval studentům ruštiny, mimo jiné proto, že překladatelka v textu vyznačila ruský přízvuk. V 70. letech Petrovskaja Němcovou

Francouzština.

Francouzský překlad "Babičky" nazvaný "Grand’mère" byl vydán v roce 1880 v Grégrově tiskárně, pravděpodobně vlastním nákladem překladatelky, jíž

Lužická srbština.

Do hornolužické srbštiny knihu poprvé přeložil roku 1883 spisovatel a farář Filip Rězak (pod názvem "Naša

Rumunština.

Do rumunštiny přeložil babičku romanista Jan Urban Jarník. Pod názvem "Bunica" vyšla

Angličtina.

První anglický překlad "Babičky" vyšel jako "The Grandmother" v roce 1892, k výročí třiceti let od spisovatelčina úmrtí. Připravila jej Frances Gregorová, původním jménem Františka Gregorová, která se jako dítě přistěhovala do Spojených států z Čech a vyrostla na farmě ve Wisconsinu. Vydání prózy doplnila svým životopisem Boženy Němcové. Dílo však nevzbudilo větší ohlas a bylo zastíněno velkým množstvím

Esperanto.

Do esperanta začal "Babičku" překládat Vladimír Tobek, po jeho odchodu z esperantského hnutí práci dokončil Karel Procházka. Dílo vycházelo v "Časopise českých

Španělština a katalánština.

Autorem jediných překladů do španělštiny a katalánštiny je hispanista Rudolf Jan Slabý. Ve 20. letech dvacátého století se v Katalánsku věnoval šíření povědomí o literatuře slovanských národů. Překlad Babičky do španělštiny dokončil již

Babička s podtitulem "Obrazy venkovského života" je nejznámější dílo Boženy Němcové, poprvé vydané roku 1855. Uniká jednoduchým žánrovým, směrovým a tematickým interpretacím. Žánrově bývá označována za idylu, novelu, povídkový obraz, soubor črt nebo za román. Někteří literární historikové ji přiřazují k romantismu, jiní k biedermeieru nebo realismu. Kniha má podobu idealizovaného vzpomínání na dětství v Ratibořickém údolí, popisuje lidové zvyky, vesnický způsob života a obyčejné i výjimečné události, přičemž jednotlivé epizody spojuje postava babičky, laskavé, moudré a zbožné ženy, které si váží všichni v okolí. V textu se nachází velké množství nářečních výrazů, úsloví a zastaralých slov, zároveň však obsahuje mnoho rysů mluveného jazyka, což ho oživuje a dělá poměrně srozumitelným i pro moderního čtenáře.

Die Großmutter (tschechisch Babička) ist ein Roman von Božena Němcová aus dem Jahr 1855. Das Werk ist bis dato der meistverkaufte Klassiker der tschechischen Literatur.


Turnaj.

Rozlosování v aréně Margaret Courtové se uskutečnilo 11. ledna 2018 za přítomnosti bývalých vítězů turnaje Rogera Federera a Marie Šarapovové. Ze soutěže se odhlásil pětinásobný finalista Australian Open Andy Murray, na okruhu absentující od července 2017, který tři dny před losem podstoupil v melbournské nemocnici sv. Vincenta operaci kyčle s plánem návratu ve Wimbledonu.  Pouze Roger Federer měl možnost ohrozit Španěla Rafaela Nadala na postu světové jedničky, za předpokladu, že by obhájil titul a mallorský rodák vypadl před branami čtvrtfinále. Postup Nadala do této fáze mu zajistil setrvání na čele i po skončení turnaje.  Na okruh se poprvé od Wimbledonu 2017 vrátil po doléčení zraněného lokte šestinásobný vítěz melbournského grandslamu a bývalý první hráč světa Novak Djoković, který v Melbourne Parku startuje počtrnácté. Na úvod vyřadil Američana Donalda Younga po třísetovém průběhu. Rovněž melbournský šampion z roku 2014 Stan Wawrinka odehrál poslední předchozí zápas na wimbledonském pažitu a po zdravotní pauze vyřadil v první fázi Litevce Ričardase Berankise, jenž mu odebral jednu sadu. Ve druhém kole však uhrál jen sedm gamů na 26letého amerického outsidera Tennyse Sandgrena.  Argentinec Juan Martín del Potro, jenž se na začátku turnaje vrátil do elitní světové desítky, startoval v Melbourne poprvé od roku 2014. Ve třetím kole hladce podlehl Tomáši Berdychovi, který vyrovnal vzájemnou bilanci zápasů na 5–5. Český tenista v zápase zahrál 20 es a 52 vítězných míčů.  Nejdelší zápas ročníku, trvající 4.33 hodin, odehráli ve druhém kole 211 cm vysoký Chorvat Ivo Karlović s Japoncem Jūičim Sugitou. Karlović pětisetovou bitvu rozhodl ziskem páté sady v poměru 12–10. Ve věku 39 let a 10 měsíců se stal nejstarším hráčem, který na úvodním grandslamu roku postoupil do třetího kola od Australian Open 1978 a tehdy 44letého Australana Kena Rosewalla. V něm pak 89. hráč žebříčku Karlović opět odehrál pětisetový souboj s 33letým Italem Andreasem Seppim, figurujícím na 76. příčce klasifikace. Tři z pěti sad rozhodly až tiebreaky a v závěrečném dějství si Seppi zajistil po 3.51 hodinách postup poměrem gamů 9–7. Ital startuje na 51. grandslamu v řadě. Karlović tak nevyužil šanci stát se nejstarším osmifinalistou Grand Slamu od Jimmyho Connorse a US Open 1991.  Ve třetí fázi dohrál 20letý čtvrtý nasazený Němec Alexander Zverev, jehož v pětisetové bitvě udolal 59. muž klasifikace a 21letý Čong Hjon poté, co favoritovi v závěrečné sadě uštědřil „kanára“. Stal se tak prvním Jihokorejcem v osmifinále Australian Open. Novak Djoković, vracející se na okruh, soutěž opustil ve čtvrtém kole po nezvládnutých koncovkách setů s 21letým Jihokorejcem Čong Hjonem, který se tak stal historicky prvním jihokorejským tenistou ve čtvrtfinále Grand Slamu. Srbský hráč současně na australském majoru utržil první třísetovou porážku od roku 2007.  22letý Brit Kyle Edmund postoupil po čtyřsetové výhře nad bulharskou světovou trojkou Grigorem Dimitrovem do svého prvního grandslamového semifinále. V něm však proti Marinu Čilićovi čtyřikrát ztratil servis a po třísetovém průběhu vypadl za 2.18 hodin.  První hráč světa Rafael Nadal vedl ve čtvrtfinálovém duelu s Chorvatem Marinem Čilićem 2–1 na sety. Následně však začal mít potíže s pravým stehenním svalem, vyžádal si zdravotní přestávku a čtvrtou sadu prohrál. V úvodu rozhodujícího pátého dějství se hůře pohybující Nadal rozhodl zápas skrečovat, když tak na túře ATP Tour učinil posedmé v kariéře a podruhé od Australian Open 2010. Devatenáctý muž žebříčku Tomáš Berdych vypadl ve čtvrtfinále s Rogerem Federerem po třísetovém průběhu, ačkoli vstoupil do utkání aktivně a vypracoval si rychlý náskok gamů 5–2. V setu však nevyužil dva setboly. Švýcar se do sady vrátil a ovládl zkrácenou hru, aby v dalších dvou dějstvích stačilo prolomení podání českého hráče. Basilejský rodák tak postoupil za 2.17 hodin do čtrnáctého melbournského semifinále z předešlých šestnácti účastí. Berdycha zastavil na Australian Open potřetí za sebou a vyhrál posledních devět vzájemných duelů. Čong Hjon vyřadil mezi poslední osmičkou překvapení turnaje Tennyse Sandgrena bez ztráty setu a jako první Jihokorejec prošel do grandslamového semifinále.  Poprvé od Wimbledonu 2008 postoupili do semifinále mužské singlové soutěže grandslamu dva nenasazení hráči. Taková situace se v Melbourne naposledy předtím odehrála v roce 1999.

Finále Federer–Čilić: Posunutí Švýcarova rekordu 20. grandslamem.

Do sedmého finále australského majoru postoupil Švýcar Roger Federer, čímž vytvořil nový rekord open éry po odpoutání se od šesti finále Novaka Djokoviće. Ve svém čtrnáctém semifinále vyřadil Jihokorejce Čonga Hjona, jenž v závěru druhé sady utkání skrečoval a Švýcar navýšil mužský rekordní počet grandslamových finálových účastí na třicet.  Ve finále získal Federer za vedení 2–1 na sety ve čtvrtém dějství brejk, jímž odskočil Chorvatu Marinu Čilićovi na poměr gamů 3–1. Stačilo mu tak neztratit následující tři hry na servisu. Chorvatský šestý hráč žebříčku však v další fázi předvedl téměř bezchybný výkon a šňůrou pěti gamů si vynutil pátý rozhodující set. Basilejský rodák v předchozí kariéře vyhrál 59 % a Čilić 70 % pětisetových zápasů. Chorvatský tenista do poslední sady vstoupil aktivněji s psychickou výhodou, když si v úvodní hře vypracoval brejkové šance, které ovšem nevyužil. Naopak Švýcar poté dvakrát prolomil podání soupeře a po více než třech hodinách dovedl utkání do vítězného konce.  Jubilejní dvacátý grandslamový titul pro Rogera Federera znamenal šestou trofej z Australian Open, čímž vyrovnal rekord Roye Emersona a Novaka Djokoviće. Zároveň se stal prvním mužem v historii se šesti grandslamy alespoň z dvou turnajů velké čtyřky. Téměř 15leté rozpětí mezi dvěma grandslamovými trofejemi, počínaje Wimbledonem 2003, představovalo také rekord open éry. Švýcar podesáté obhájil titul z majoru a poprvé od US Open 2008. Na okruhu ATP Tour vybojoval devadesáté šesté turnajové vítězství z dvouhry, čímž setrvával na 2. příčce za 109 vavříny Jimmyho Connorse. Ve světovém žebříčku Federer stáhnul ztrátu na vedoucího Rafaela Nadala na pouhých 155 bodů a připsal si částku 4 000 000 australských dolarů, poražený finalista pak poloviční odměnu.  V 36 letech se Federer stal nejstarším vítězem grandslamu od Australian Open 1972 a Kena Rosewalla. Australský tenista Rosewall byl jediným, který získal od roku 1968 více grandslamů po 35 roce života, a to tři během více než tří sezón. Federer tento počet dosáhl v rozmezí jednoho roku, když vyhrál tři z pěti naposledy odehraných grandslamů.

Mužská dvouhra Australian Open 2018 probíhala v druhé polovině ledna 2018. Do singlové soutěže melbournského grandslamu nastoupilo sto dvacet osm hráčů. Osmnáct z nich postoupilo z tříkolové kvalifikace. Šestnáct řádně po výhrách ve třech kvalifikačních kolech a Kanaďan Petr Polansky s Italem Matteem Berrettinim jako šťastní poražení. Obhájcem titulu byl druhý hráč světa a pětinásobný šampion Roger Federer ze Švýcarska., který titul obhájil a získal svou již dvacátou granslamovou trofej.

Das Herreneinzel war eine im Rahmen der Australian Open 2018 ausgetragene Konkurrenz. Titelverteidiger war Roger Federer, der das Turnier erneut gewann. Im Endspiel besiegte er Marin Čilić in fünf Sätzen. Federer gewann nach 2004, 2006, 2007, 2010 und 2017 das Turnier zum insgesamt sechsten Mal und wurde somit zum ersten männlichen Spieler der 20 Grand-Slam-Turniere gewann.


Studium a umělecká činnost.

Kunde studoval sbormistrovství a zpěv na Illinois State University. Svůj profesionální debut měl v roce 1978 v Lyric Opera of Chicago, kde se zhostil role Cassia ve Verdiho "Otellovi". Později zpíval Pruniera v Pucciniho "La rondine", a Váňu v Janáčkově "Kátě Kabanové". Vystupoval také jako Tybalt v "Romeovi a Julii" (Gounod) v Opéra de Montréal a jako Arturo v "Puritánech" (Bellini). Jeho pěvecká partnerka Luciana Serra objevila jeho vlohy pro belcantový repertoár a jeho vysoký rejstřík, (dosáhl až na čárkované F (na tenorovým "vysokým C") ve falsetu.  Své první vystoupení v Metropolitní opera Metropolitní opeře v New Yorku měl jako des Grieux v Massenetově "Manon".  Velkého úspěchu dosáhl také v Evropě: v Meyerbeerových "Huguenotech", Glinkově opeře "Život pro cara" a Donizettiho "Anně Boleynové". Roku 1992 zazářil rovněž na Rossiniovském operním festivalu v Pesaru, jako Idreno v "Semiramide" a roku 1993, po boku Renée Flemingové, jako Rinaldo v "Armidě".  Další role: "Mitridate, re di Ponto" (Mozart), Rodrigo v "La donna del lago" (Rossini), Arnold ve "Vilému Tellovi" (Rossini), Ernesto v "Donu Pasquale" (Donizetti), Nadir v "Les pêcheurs de perles" (Bizet), Romeo v "Roméo et Juliette", Enée v "Trójanech" (Berlioz) ad.  V listopadu 2012 měl nečekaně veliký úspěch při debutu ve Verdiho "Otellovi" v Benátkách, a zároveň se stal zřejmě prvním tenoristou schopným zazpívat jak Rossiniho, tak Verdiho verzi v téže sezóně.

Nahrávky.

Nazpíval například nahrávku opery "Benvenuto Cellini" (Berlioz), part Géralda v "Lakmé" (Delibes), společně se sopranistkou Natalie Dessayovou.

Soukromý život.

Žjie v Rochesteru ve státě New York se svou manželkou Lindou a dcerou Isabellou.

Gregory Kunde (* 24. února 1954 v Kankakee, ve státě Illinois, USA) je americký operní tenorista, nejčastěji spojovaný s francouzským a italským repertoárem.

Gregory Kunde (* 24. Februar 1954 in Kankakee, Illinois) ist ein US-amerikanischer Opernsänger (Tenor), der besonders für sein französisches und italienisches Opern-Repertoire bekannt ist.


Pozadí krize.

Ve městě Afrínu a okolí tvořili většinu obyvatel Kurdové. Afrínský region byl pod kontrolou kurdské Demokratické federace Severní Sýrie, která fungovala nezávisle na centrální syrské vládě. Hlavní politickou stranou regionu je kurdská Sjednocená demokratická strana (PYD) a její ozbrojené křídlo tvoří jednotky YPG.  Podle Turecka syrští Kurdové spolupracují se Stranou kurdských pracujících (PKK), která bojuje za vytvoření vlastního kurdského státu a kterou Turecko a Spojené státy označují za teroristickou organizaci. Turecko nedělá rozdíly mezi PKK a YPG a obě skupiny označuje za teroristické, naopak Spojené státy pomáhaly YPG v boji proti Islámskému státu. Turecko spolupracuje při invazi do Afrínu s islamistickou koalicí Ahrar aš-Šám, kterou Sýrie, Rusko, Egypt a některé další země považují za teroristickou organizaci.  Kurdské jednotky YPG byly vyzbrojovány a cvičeny Spojenými státy. Několik dní po začátku turecké operace proti YPG český novinář Břetislav Tureček odhadl, že „Může to vést i k tomu, že spřátelené Kurdy opět hodí přes palubu.“

Vojenská operace.

Turečtí pohraničníci a Kurdové spolu vedli občasné pohraniční střety. 19. ledna 2018 se střety vyostřily a další den začal turecký útok na syrském území. Na rozkaz prezidenta Erdogana začala turecká armáda s podporou vojenského letectva intenzívně ostřelovat a bombardovat Afrín a okolí. Za pouhé dva týdny zemřelo 100 civilistů, Turci bombardovali dokonce i nemocnici. Kurdové palbu také opětovali raketovými střelami, v Turecku zahynulo pět lidí.  Již během několika hodin začala pozemní ofenzíva. Tankový útok nařízený tureckým prezidentem Erdoganem byl naprosto nečekaný, a tak Turci pronikli hluboko za syrskou hranici, Kurdové se však vzchopili k odporu a Turky zatlačili zpět k hranici. V dalších dnech však Turci opět několikrát překročili hranici a na počátku únoru drželi pod kontrolou několik pohraničních vesnic. 1. února turecká armáda dobyla strategickou vesnici Bulbul na severu Afrínské provincie. Útoku na Afrín se účastní také Turky podporovaná svobodná syrská armáda, která útočí na Kurdy z východu.  Syrský prezident Bašár Asad vyzval Turky k ukončení operace, USA vyzvaly Turky ke zdrženlivosti. V pondělí 29. ledna se v Praze konala demonstrace na podporu Kurdů. Turecká policie zatkla více než 300 Kurdů, kteří kritizovali tureckou invazi.  Turecko varovalo Spojené státy, aby ukončily podporu YPG, jinak riskují konfrontaci s Tureckem. Podle tureckých médií používají bojovníci z YPG americké zbraně. Turecká armáda do bojů nasadila německé tanky Leopard 2.  V neděli 18. března 2018 obsadila turecká armáda spolu se Syrskou svobodnou armádou centrum města Afrín, kde nechali vyvěsit své vlajky.  Mluvčí tureckého prezidenta Recepa Tayyipa Erdoğana prohlásil, že oblast kolem Afrínu se pod správu Sýrie už nevrátí. Syrské velvyslanectví v České republice uvedlo po obsazení Afrínu Tureckem: „Sýrie, a to od začátku tureckého vpádu, rázně odsuzuje tureckou agresi, považovala ji za hrubé porušeni principu mezinárodního práva a za neomluvitelný útok na území nezávislého a svrchovaného státu.“  V Turecku bylo za kritiku vojenské operace zatčeno přes 800 lidí, včetně opozičních politiků a novinářů.

Válečné zločiny.

Turci bombardovali nemocnici v Afrínu. Celkově při bojích o oblast Afrínu zemřelo okolo 500 civilistů. Z Afrínu uteklo více než 150 000 civilistů. Několik svědků potvrdilo, že turečtí pohraničníci zabíjeli samopaly bezbranné Kurdy, kteří se snažili před válkou uprchnout do Turecka. Vojáci Svobodné syrské armády, která na Kurdy útočí z východu, brutálně zohavili kurdskou bojovnici, usekli jí prsa. Obhajují to tím, že ženy dle koránu nemají právo bojovat. Turecko chce do oblasti stěhovat syrské uprchlíky z Turecka, převážně sunnitské Araby.  Česká novinářka Lenka Klicperová napsala: „NATO dalo Turecku v podstatě volnou ruku. EU nijak hlasitě neprotestuje.... Dnes je den výročí vstupu ČR do NATO. Doufáme, že si po 19 letech nebudeme muset říci, že je to instituce, která nechala vraždit civilisty jednou ze svých členských zemí.“  21. března tureckou invazi poprvé kritizovala německá kancléřka Angela Merkelová, která během projevu před Spolkovým sněmem prohlásila: „Přes všechny oprávněné bezpečnostní zájmy Turecka je nepřijatelné to, co se v (syrském) Afrínu děje, kde jsou tisíce a tisíce civilistů pronásledovány, kde civilisté umírají a odkud musejí uprchnout.“

Turecká invaze do Afrínu začala v lednu 2018, kdy turecká armáda v rozporu s mezinárodním právem napadla Kurdy ovládané město Afrín a jeho okolí na severu Sýrie. Turecko operaci pojmenovalo Olivová ratolest ().

Die türkische Militäroffensive auf Afrin () begann offiziell am 20. Januar 2018 unter dem Namen „Operation Olivenzweig“ (, ) auf Befehl des türkischen Präsidenten Recep Tayyip Erdoğan. Der Name spielt auf das Friedenssymbol des Olivenzweigs an.


Historie poutního místa.

Vznik poutního místa je úzce spjat s králickým rodákem a královéhradeckým biskupem Tobiášem Janem Beckerem (1646–1710). Již jako malý chlapec chodíval s ostatními dětmi na Lysou horu (název získala díky tomu, že byla pustá a bez porostu), kde se společně modlili a zpívali mariánské písně. Již tehdy si umínil, že až vyroste, postaví na této hoře kostel. Když se stal knězem a následně svatovítským kanovníkem, připomenul mu slib tehdejší farář v Králíkách P. Schliemann. A když potom sám zjistil, že oblíbenost Lysé hory mezi poutníky stoupá i díky tomu, že se krajem šířily zvěsti o tajemných úkazech, především o tajemné záři vycházející z kopce a osvětlující celé okolí, proto roku 1696 začal Tobiáš Becker stavět trojlodní kostel (Nanebevzetí Panny Marie), který byl dokončen roku 1700. Téhož roku byl do kostela přinesen milostný obraz P. Marie Sněžné (podle originálu z římského chrámu Santa Maria Maggiore, o němž se věřilo, že ji namaloval evangelista svatý Lukáš), který se stal srdcem poutního místa, a Lysá hora dostala nové jméno – Hora Matky Boží. V letech 1701–1704 vztyčil Tobiáš Becker (tou dobou čerstvě vysvěcený biskup) čtyřkřídlý ambit za nímž v letech 1706–1710 zřídil klášter servitů, tj. služebníků P. Marie. Přístupovou cestu z Králík nechal zkrášlit sedmi šestibokými kaplemi křížové cesty, ve kterých byl umístěn soubor unikátních barokních plastik z pašijových scén. Dřevěné polychromované sochy v nadživotní velikosti byly vytvořeny kolem roku 1740 neznámým autorem, pravděpodobně žákem M. B. Brauna. Od roku 1986 je soubor soch umístěn v kostele svatého Mikuláše ve Vraclavi.  Již roku 1710 přišlo 10 tisíc poutníků v čele s třemi hrabaty a biskupem prosit o záchranu před morem. Časem jejich počet neustále rostl, přičemž hlavních poutí se účastnilo i přes sto tisíc věřících.  V noci ze 7. na 8. srpna 1846 udeřil do kostela blesk a ten vyhořel. Milostný obraz zachránil P. Bernard s nasazením vlastního života, ale výzdoba poutního kostela z velké části vzala zasvé. Roku 1883 byl klášter za kostelem zrušen a do uprázdněné budovy se nastěhovali redemptoristé, kteří zde zůstali až do roku 1950. Následně zde byl zřízen jeden z tzv. centralizačních klášterů pro řeholníky, kteří byli komunistickým režimem vyhnáni z jejich působišť, po roce 1960 potom domov pro řeholnice. Chrám v komunistické éře chátral, ale naštěstí přežil bez významnějších škod. Po roce 1990 se poutní místo podařilo díky finančním prostředkům řádu redemptoristů a posléze i ze státního rozpočtu opravit. Již v roce 1988 navštívil Horu Matky Boží německý důchodce Franz Jentschke (1925-2018), rodák z Králík, založil pro obnovu poutního místo nadaci a rovněž se o jeho opravu významně zasloužil. V roce 2004 byl jmenován čestným občanem města Králíky.  V sousedství poutního chrámu byl v roce 1993 otevřen i poutní dům. Od roku 2002 do roku 2013 byl původní klášter sídlem řádu redemptoristů, který pořádal Lidové misie. V roce 2013 redemptoristé z kláštera na Hoře Matky Boží odešli vzhledem k nedostatku členů řádu a množství míst, o které se v Česku starají. Duchovní správu převzalo Královéhradecké biskupství.

Klášter.

Součástí poutního areálu je i klášter, kde žili redemptoristé, kteří zde vystřídali servity, nyní spravuje klášter biskupství královéhradecké. V klášteře v době totality fungoval internační tábor pro mnichy. K internaci sloužila i budova dnešního poutního domu. Řeholníci zde pracovali v zemědělství. Nějaký čas po likvidaci internačního tábora zde žily řeholnice. Po roce 1989 byl areál vrácen kongregaci redemptoristů a byla započata generální oprava objektu.  V letech 2002 až 2006 fungovala při klášteře misijní skupina, která konala lidové misie ve farnostech, do kterých ji zvali duchovní správcové. V roce 2006 byla tato skupina přesunuta do kláštera v obci Tasovice u Znojma, kde má své nové zázemí a může v misijní činnosti pokračovat. Posléze zde fungovala ""tisková misie"" vydávající literaturu s redemptoristy spojenou.  Od poloviny roku 2009 byl klášter bez řeholní komunity, do 15. dubna 2012 tam žil jeden diecézní kněz obstarávající duchovní správu a o nedělích dojížděli vypomáhat kněží redemptoristé ze Svaté Hory u Příbrami. Od roku 2013 zde žije jeden diecézní kněz a současně zajišťuje duchovní správu.  V klášteře se také nachází Památník obětem internace.

Hora Matky Boží (německy "Marienberg" či "Muttergottesberg", původní název byl "Lysá hora") je vrch v Hanušovické vrchovině asi 1,5 km východně od města Králíky v katastru obce Dolní Hedeč. Nachází se zde klášter a hlavní poutní místo královéhradecké diecéze. Se svou výškou 760 m n. m. tvoří hora přirozenou dominantu krajiny. V roce 2018 byl celý areál prohlášen národní kulturní památkou České republiky.

Muttergottesberg (tschechisch "Hora Matky Boží") ist die Bezeichnung sowohl für einen Berg auf dem Gebiet der Stadt Grulich "(Králíky)" im Okres Ústí nad Orlicí "(Bezirk Wildenschwert)", Pardubický kraj "(Pardubitzer Region)" in Tschechien als auch für die darauf befindliche Klosteranlage mit einer Wallfahrtskirche.


Vývoj a vydání.

Hra byla oznámena kampaní na Kickstarteru 3. února 2016. V roce 2017 vývojáři odložili vydání hry na 1.2. 2018, kdy hra skutečně vyšla na Steam a Humble bundle v early access za 15 euro nebo za 25, poté získáte všechny další DLC zdarma, kde nějakou chvíli nejspíš zůstane. Hned 8. února po vydání vydali vývojáři obsáhlý update, který se zaměřil především na optimalizaci, bugy a glitche. 15. února vyšel další update, tentokrát to byl slibovaný Competitive mód spolu s dalšími opravami a novým ranking systémem. Postupnými updaty se v létě hra stane dokončenou a vývojáři už plánují LAN turnaj v této hře právě na léto.

Hra.

Hra je zasazena do druhé světové války, nemá žádný příběh, je to čistě FPS multiplayerová hra, kde na jedné straně bojujete za spojence a na druhé za nacisty. Battalion nabízí zatím osm map, další přibudou, které jsou vytvořeny podle skutečných míst, např.: les Bastogne. Mapy: Battery, Coastal, Derailed, Manorhouse v1, Liberation, Manorhouse v2, Outpost. I zbraně jsou zde realistické, z tohoto období například slavný německý kar98.  Hru si hráči mohou zahrát v několika módech. První je Skill is King kde hráči nemají možnost využít bombardování, speciálních zbraní atd. Pouze hráč s jeho vybranou zbraní musí bojovat s nepřítelem. Dalším je mód Wartide, kde se proti sobě postaví dva týmy, spojenci proti nacistům. Aby tým vyhrál musí porazit nepřítele ve 13 kolech. Důležitě je také sbírat zbraně a používat je v dalších kolech, a aby tým vyhrál, musí se zaměřit a dobýt strategická místa na mapě. Dalšími mody jsou celkem klasické a to Deathmatch, Capture the Flag a Domination.  Ve hře také existují tkz. skiny neboli vzhled na zbraň, který zbraň nevylepšuje, pouze je zbraň hezčí. Tyto skiny lze získat z War Chest koupením nebo hraním.  Battalion 1944 umožňuje hostovat vlastní dedikované servery.

Kritika.

Ačkoli hra byla velmi očekávaná, názory jsou velmi smíšené. Nicméně autoři upozorňují, že hra je zatím v early access a spoustu věcí přibude nebo se opraví. Hráči vychvalují grafiku, hratelnost a návrat k základům, naopak kritizují velikou přesnost zbraní, skoro bez žádného zpětného rázu. Na steamu si zatím drží skóre 60%.

Battalion 1944 je videohra pro více hráčů z první osoby. Hra je vyvíjena zkušeným týmem Bulkhead Interactive a byla publikována studiem Square Enix na platformy Microsoft Windows, PlayStation 4 a Xbox One. Hra byla oznámena prostřednictvím Kickstarter kampaně 3. února 2016. Během 3 dnů se vybralo téměř 3,5 milionu a díky tomu se hra začala plně vyvíjet. Hra se odehrává během druhé světové války a běží na Unreal Engine 4.

Battalion 1944 ist ein Mehrspieler-Ego-Shooter von Square Enix, der im Zweiten Weltkrieg angesiedelt ist und am 1. Februar 2018 für Microsoft Windows veröffentlicht wurde.


Účel.

Cílem protokolu IPFS je odstranit hlavní nedostatky protokolu HTTP a vyřešit tak následující problémy dnešního Internetu:

Ztráta informací.

Hypertextové odkazy protokolu HTTP míří na konkrétní server. Pokud jeho provozovatel ukončí činnost, všechny webové odkazy, které na tento server směřovaly, přestanou fungovat. Starší weby proto mohou obsahovat mnoho nefunkčních odkazů. Ztráta informací však může být mnohem dramatičtější. 26. října 2009 zmizelo z Internetu 38 milionů webů hostovaných na platformě Geocities, jejíž činnost firma Yahoo toho dne ukončila. Tento problém se snaží alespoň částečně zmírnit nezisková organizace Internet Archive, která archivuje webové stránky, aby je uchovala pro budoucí generace, a umožňuje prohledávání svého archivu skrze portál Wayback Machine. To je však jen částečné řešení. Zmizelý obsah lze alespoň dodatečně dohledat, a není tedy nenávratně ztracen. Aplikace, které s ním pracovaly, však vidí pouze nefunkční odkaz. V IPFS nejsou data adresována dle serveru, na kterém se nacházejí, ale dle obsahu (viz sekce Princip fungování). Znamená to, že dokud je někde na Internetu alespoň jeden člověk, který má kopii daného souboru, budou odkazy na něj fungovat stejně jako dříve.

Centralizace.

Internet byl původně plánován jako distribuovaný systém – síť, ve které žádný uzel není nenahraditelný. Omezení architektury klient-server má však za následek to, že provozovat vlastní služby pro větší množství uživatelů může být velmi nákladné. Většina obsahu je proto soustředěna do obřích datových center pod kontrolou několika korporací, jako je Facebook, Google nebo Microsoft, což zvyšuje riziko zneužívání těchto dat, jak ukazují například odhalení Edwarda Snowdena z roku 2013. IPFS nepotřebuje žádné centralizované servery, funkce takového serveru může být rozprostřena mezi tisíce uživatelů v mnoha různých zemích světa. To výrazně zlepšuje soukromí uživatelů, protože zde není žádné centrální místo, odkud by mohly být jejich aktivity snadno zaznamenávány.

Nízká efektivita.

Dnešním internetem zbytečně protékají obrovské objemy dat, která by bylo možné získat mnohem snáze, pokud by je uživatelé sdíleli i mezi sebou. Nejsledovanější video na serveru YouTube, videoklip Gangnam Style, má již více než 2,344,327,696 zobrazení. Protože v protokolu HTTP klient komunikuje výhradně se serverem, posílají nyní servery firmy Google toto video, stejně jako kterékoli jiné, každému divákovi zvlášť. Velikost zmíněného videoklipu je 117 megabytů, takže bylo třeba po internetu přenést 274,286,340,432 megabytů (274 petabytů), i když jde stále o ta samá data. Provozovatelé serverů musí za přenesená data platit. Pokud by Google platil 1 cent za 1 gigabyte, byla by cena distribuce tohoto jednoho videa okolo 2 742 860 amerických dolarů. Takové náklady nepředstavují příliš velký problém pro obří firmu jako je Google, která provoz služby YouTube financuje ze zisků z reklamy. Pro obyčejné lidi nebo neziskové organizace by však provoz takové služby nemohl být finančně dostupný, což je jedna z příčin centralizace.  Architektura klient-server přináší také další problém: čím více uživatelů má zájem o daný obsah, tím horší bývá jeho dostupnost. Server musí vyřizovat požadavek každého z nich nezávisle, což může způsobit zpomalení, nebo i úplné zablokování dané služby z důvodu přetížení. U peer-to-peer sítí, jako je BitTorent nebo IPFS, je tomu naopak. Čím větší je zájem, tím vyšší je rychlost, protože každý, kdo obsah právě stahuje, zároveň nabízí ostatním části, které již má, čímž se zvyšuje jejich dostupnost.

Online vs. Offline.

Webové aplikace na současném Internetu vyžadují spojení s backendem, který obvykle běží na serverech v nějakém datovém centru. Přerušení připojení k Internetu způsobí, že aplikace přestane fungovat. V zemích třetího světa, kde je připojení k Internetu pomalé a nespolehlivé, může být zcela nemožné používat běžné webové aplikace. Ke stejnému problému může dojít, když uživatel cestuje a je připojen skrze pomalou mobilní síť. I příliš pomalá doba odezvy může způsobit, že aplikace přestane fungovat, protože vyřízení požadavku trvalo příliš dlouho (tzv. Timeout). Uživatelé mobilních zařízení přirozeně nemohou mít jistotu, že jejich připojení k Internetu bude všude fungovat správně.  IPFS může požadovaný obsah stáhnout od kohokoli, kdo jej sdílí. Pokud například někdo ve stejné budově na stejné lokální síti má kopii daného souboru, není třeba připojovat se k žádným datovým centrům. Připojení k vnější síti je zapotřebí teprve ve chvíli, kdy daný soubor není přítomen lokálně. Tomuto principu se říká „Offline First“ – aplikace mohou být navrženy tak, aby k běžnému fungování nepotřebovaly připojení k Internetu.

Cenzura.

Webové stránky používající protokol HTTP lze velmi snadno cenzurovat. Stačí přetížit nebo zničit server, na kterém jsou hostovány, a všechny odkazy na ně přestanou fungovat. IPFS používá stejný způsob distribuce souborů jako BitTorrent - dokud je na síti alespoň jeden počítač, který obsah sdílí, mohou si ho ostatní uživatelé stáhnout od něj. Pokud tedy nějaký soubor již sdílí stovky nebo tisíce lidí v mnoha zemích světa, není možné jej ze sítě nijak odstranit, ani zabránit ostatním v přístupu k němu.

Latence.

Pro některé aplikace je důležité, aby doba mezi vysláním požadavku na server a obdržením odpovědi byla co nejkratší, což je možné jen pokud se server nachází blízko klienta. V současnosti se tento problém řeší pomocí „sítí pro distribuci obsahu“ - Content Distribution Networks (CDN). Jedná se o sítě datových center v mnoha zemích na různých kontinentech, které jsou nastaveny tak, aby požadavky klienta směřovaly na datové centrum, které je k němu nejblíže. Problém je v tom, že provoz tolika datových center si mohou dovolit jen velké nadnárodní firmy. IPFS tuto možnost přináší automaticky všem.

Princip fungování.

IPFS je kombinací několika osvědčených technologií, jako je BitTorrent, Git a Distribuovaná hashovací tabulka (DHT).

Adresování dle obsahu.

Hlavním rozdílem oproti HTTP je to, že jde o protokol adresovaný dle obsahu, nikoli dle umístění. Pro ilustraci, takto může vypadat hypertextový odkaz protokolu HTTP:  codice_1  Červeně vyznačená část webovému prohlížeči řekne "kde" má obsah hledat, na kterém serveru se nachází, zbytek adresy pak specifikuje cestu ke konkrétnímu souboru na tomto serveru. Protokol IPFS umístění souboru vůbec neřeší, a specifikuje rovnou o "jaký" obsah se jedná:  codice_2  Červeně vyznačený kód je hash požadovaného objektu, v tomto případě statického webu. Tento kód slouží pouze pro vnitřní fungování protokolu, v praxi místo něj uživatel uvidí čitelné jméno, které na tento hash odkazuje.  Hash má vždy 46 znaků, bez ohledu na velikost souboru, který reprezentuje. Pro každý soubor existuje vždy přesně jeden hash, a sebemenší změna v něm provedená způsobí, že výsledný hash bude zcela jiný. Slouží tedy nejen k identifikaci daného obsahu, ale i ke snadnému ověření jeho integrity. Hash může představovat jeden soubor, nebo také celý adresář a všechny soubory v něm uložené. Zde je tedy zásadní rozdíl. Protokol HTTP spoléhá na to, že provozovatel serveru www.example.com stále funguje, že je jeho server zapnutý, nemá žádnou poruchu, a že z něj mezi tím nikdo požadovaný soubor nevymazal. Kontaktuje tento server, a soubor si od něj vyžádá. Musí přitom zcela důvěřovat serveru, že jeho obsah je v pořádku, protože nemá možnost si ověřit, zda jde o tentýž soubor, ke kterému webový odkaz původně směřoval.  Naproti tomu IPFS ví, jaký obsah má hledat. Pomocí distribuované hashovací tabulky se zeptá sítě, kteří uživatelé jej sdílejí, stáhne si ho od nich, vypočítá jeho hash, a ověří si tím, že obsah nebyl změněn.

Brány.

Pro uživatele, kteří nemají právě IPFS nainstalovaný, slouží brány (gateway), což jsou webové servery, které přijímají obyčejné HTTP požadavky, a v pozadí přitom obsah načítají ze sítě IPFS. Toto je například uvítací textový soubor, který se objeví po úspěšném spuštění aplikace:  codice_3  Pod touto adresou je dostupný v síti IPFS. Pokud se chcete na tento, nebo kterýkoli jiný soubor podívat z webu, stačí před tuto adresu připojit adresu brány (např. ipfs.io):  codice_4  Použitím serveru brány se pochopitelně vytrácejí výhody spojené s rychlostí a soukromím protokolu IPFS, a slouží spíše jako záložní řešení tam, kde protokol IPFS z nějakého důvodu není dostupný přímo.

IPNS.

Soubory v síti IPFS jsou trvalé, jejich kopii může sdílet kdokoli a nelze je tedy nijak vymazat ani změnit. Pro obsah který má být aktualizován má IPFS jiné řešení. Součástí protokolu je specifikace systému pro registraci jmen, IPNS. Při zaregistrování nového jména jeho majitel určí, na jaký obsah má jméno odkazovat. Pokud například právě vložil do sítě textový soubor, může nastavit jméno tak, aby odkazovalo na hash tohoto souboru. Pokud se později rozhodne soubor upravit a nahrát do sítě novou verzi, změní registrované jméno tak, aby ukazovalo na hash nové verze souboru, který právě vložil. Uživatelé, kteří si otevřou adresu s tímto jménem uvidí, že se soubor změnil. Jméno IPNS rozhoduje o tom, která verze je dle autora aktuální, původní verze souboru však zůstává na síti také, dokud ji někdo sdílí. K registraci jmen se používá asymetrická kryptografie, a jakoukoli změnu musí majitel jména podepsat svým soukromým klíčem. Jde o stejný princip, jaký používá Bitcoin k autorizaci transakcí.

IPFS je internetový peer-to-peer protokol, sloužící k přímé distribuci dat bez použití serverů. Jeho autorem je Juan Benet, který jeho specifikaci popsal v dokumentu IPFS - Content Addressed, Versioned, P2P File System. IPFS je od počátku vyvíjen jako otevřený software. Na GitHubu je dostupná implementace v jazyce Go, která funguje na operačních systémech Windows, MAC OS X a Linux. Současně s tím vzniká také implementace v JavaScriptu, která může běžet přímo ve webovém prohlížeči bez nutnosti instalace.

InterPlanetary File System (IPFS) ist ein Protokoll und namensgebendes Netzwerk, entworfen um eine inhaltsadressierbare, Peer-to-Peer-Methode des Speicherns und Teilens von Hypermedien in einem verteilten Dateisystem zu schaffen. IPFS wurde ursprünglich von Juan Benet entworfen und ist nun ein Open-Source-Projekt, das von einer Gemeinschaft weiterentwickelt wird.


Hraní.

Subnautica je dobrodružná hra o přežití, odehrávající se v otevřeném světě oceánské planety. Hráč hraje z pohledu první osoby. Úkolem hráče je prozkoumat herní svět a následovat příběh hry, zatímco čelí nebezpečím ukrývajícím se pod mořskou hladinou. Ve hře je možné sbírat materiály, vytvářet vybavení a ponorky a stavět základny. Vše vytvořitelné potřebuje recepty, které hráč získává postupem ve hře či oskenováním rozbitých částí, volně se vyskytujících po světě (některé recepty má hráč již od začátku). Na úvodní obrazovce si hráč vybere mezi čtyřmi módy. V módu "Přežití" je třeba dodržovat pitný režim, hlídat příjem potravy, kontrolovat hladinu kyslíku a udržovat úroveň života. V módu "Volná hra" odpadá potřeba jídla a pití. Mód "Hardcore" je stejný jako mód "Přežití", ovšem pokud hráč zemře, tak nemá možnost oživení, což je podobné jako ve hře Minecraft. V posledním módu "Kreativní" je hráč oproštěn o všechny potřeby, získává nesmrtelnost, všechny recepty má odemčené od začátku hry, přičemž jejich vytváření nestojí suroviny, a všechna plavidla jsou nezničitelná a nespotřebovávají energii.  Hra má také částečnou podporu VR brýlí.

Příběh.

Ryley Robinson havaroval na planetě 4546B v lodi nazvané "Aurora". Podle PDA přežije jen několik dní. Postupně se Ryley dozvídá, že asi 10 let před ním zde ztroskotala posádka jiné lodi nazvané "Degasi". Postupem času také objeví Precursorské základny. Jedna základna bude ale rozbitá – a zde se Ryley dozví, že většina planety je nakažena nemocí Kharaa (dříve carar). O kus dál pak Ryley najde největší základnu: Sea Emperorovo vězení ("Sea Emperor prison"). Zde najde také největší stvoření ve hře: "Sea Emperora". U něj poté vylíhne vajíčka mláďat Sea Emperorů, kteří po chvíli začnou produkovat enzym 42, pomocí kterého se Ryley vyléčí a následně deaktivuje zbraň (karanténu planety 4546B). Následně bude moci opustit planetu raketou Neptune.

Subnautica je dobrodružná hra vytvořená studiem Unknown Worlds Entertainment. Hra byla vydána v předběžném přístupu 16. prosince 2014, plná verze byla vydána 24. ledna 2018.

Subnautica ist ein Computerspiel des Survival-Game-Genres, entwickelt vom US-amerikanischen Studio Unknown Worlds Entertainment. In dem reinen Singleplayer-Titel schlüpft der Spieler in die Rolle eines Charakters, der mit seinem Raumschiff auf einem weitestgehend von Wasser bedeckten Planeten abstürzt.


Život.

Narodil se v obci Štiavnik. Vystudoval žurnalistiku na Filozofické fakultě Univerzity Konštantína Filozofa v Nitře a na katedře žurnalistiky pokračoval jako doktorand.  Pracoval mimo jiné pro deník "Hospodárske noviny" a následně pro server "Aktuality.sk". Zabýval se zejména podezřeními z daňových podvodů, z nichž některé se týkaly vládní strany SMER premiéra Roberta Fica, přičemž získával informace tzv. datovou žurnalistikou, tj. vyhledáváním informací z otevřených zdrojů. Dříve se věnoval také podnikání firem s nejasnou vlastnickou strukturou či podezřením z dotačních podvodů. Poslední případ, kterým se zabýval, souvisel s podnikatelem Mariánem Kočnerem, který se dostal do povědomí v roce 1998 v souvislosti s neúspěšným pokusem o převzetí televize Markíza za pomoci pracovníků bezpečnostní služby. Kočner začal Kuciakovi vyhrožovat. Kuciak proto v září 2017 podal na podnikatele trestní oznámení. Podle novináře Toma Nicholsona také Kuciak pracoval na případu působení italské mafie 'Ndrangheta na východě Slovenska a jejího případného propojení do slovenské politiky, mimo jiné prostřednictvím premiérovy asistentky a podnikatele Antonina Vadala.  Ján Kuciak bydlel v západoslovenské obci Veľká Mača nedaleko Trnavy s partnerkou Martinou Kušnírovou, s níž byl zasnouben a chystali svatbu. Kušnírová v roce 2014 absolvovala magisterské studium archeologie na téže univerzitě jako Kuciak a čtyři roky pracovala v soukromé společnosti Acantha Archeology v Lučenci.

Úmrtí.

21. února 2018 byl Kuciak i s partnerkou ve svém domě zavražděn střelnou zbraní. (Původně média uváděla, že k vraždě došlo někdy mezi čtvrtkem 22. února a nedělí 25. února 2018.) Podle policie byl usmrcen jednou ránou do hrudi, jeho partnerka střelou do hlavy. Slovenský generální prokurátor Jaromír Čižnár následně uvedl, že ke skutku došlo pravděpodobně již ve čtvrtek 22. února večer.  Velitel elitní policejní jednotky NAKA Peter Hraško uvedl pro deník "Sme", že bude případ vyšetřovat jako úkladnou vraždu. Slovenský policejní prezident Tibor Gašpar na tiskové konferenci 26. února uvedl, že vražda zřejmě souvisí s Kuciakovou prací novináře. Uvedl také, že policie nabídla vybraným žurnalistům ochranu jejich obydlí a zařízení pro rychlé přivolání pomoci, tzv. „panic button“. Slovenská vláda následně vyhlásila odměnu 1 milion eur za informace vedoucí k dopadení pachatele.  Během prvního dne vyšetřování slovenská policie vyslechla asi 20 lidí. Policejní prezident Gašpar uvedl, že pracuje s několika vyšetřovacími verzemi a sama oslovila nebo byla kontaktována zahraničními bezpečnostními sbory a agenturami z Česka, Itálie i Europolem. Zmínil, že případ má svou českou stopu.  V září 2018 bylo zatčeno osm osob podezřelých z vraždy a jejímu napomáhání. V březnu 2019 slovenská policie obvinila podnikatele Mariána Kočnera z objednání vraždy Kuciaka a jeho snoubenky.

Ján Kuciak (17. května 1990 Štiavnik, Československo – 21. února 2018 Veľká Mača, Slovensko) byl slovenský investigativní reportér, novinář, analytik a vysokoškolský pedagog, který byl na konci února 2018 zavražděn.

Ján Kuciak (* 17. Mai 1990 in Štiavnik; † 21. Februar 2018 in Veľká Mača) war ein slowakischer Journalist. Sein Tod löste die Aufdeckung einer Reihe von Verbindungen slowakischer Politiker zu kriminellen Geschäftsmännern und der organisierten Kriminalität aus. Darauf folgende Proteste in der ganzen Slowakei führten zu einer politischen und gesellschaftlichen Krise und dem Rücktritt des Ministerpräsidenten, des Innenministers und des Polizeichefs.