Historie.

Dębica je poprvé zmiňována v roce 1293 jako vesnice "Dambicha", patřící šlechtickému rodu „Gryfita“. V roce 1305 byla původní ves napadena Tatary, kteří vypálili dřevěný kostel. Ten byl znovu postaven v roce 1318 a od roku 1325 byla Dębica sídlem děkanátu.  V roce 1358 král Kazimír III. udělil místnímu šlechtici Świętosławu Gryfitovi povolení založit zde město, a Dębica obdržela Magdeburské právo, společně s právem pořádat každou středu týdenní trhy. Město však formálně vzniklo 10. června 1372, kdy byl Mikołaj z Lipiny jmenován prvním fojtem. Dębica sice ležela příhodně na hlavní obchodní stezce z Krakova do Lvova, ale nově vybudované město nemohlo soupeřit se starými centry v oblasti, s městy Pilzno a Ropczyce. V roce 1446 udělil král Vladislav III. městu trhové právo, Dębica směla pořádat kromě týdenních i výroční trhy v Popeleční středu, což vedlo k rychlému rozvoji města. V roce 1554 zničil město požár. V roce 1578 zde žilo asi 700 lidí, z toho asi 20 řemeslníků. Dębica přesto zůstávala malým městem. Město nemělo hradby, které by ho chránily. Proto bylo častokrát vypleněno nebo vypáleno Tatary, Švédy a Maďary. V roce 1474 byla Dębica, společně s dalšími městy jižního Malopolska vypleněna v maďarskou Černou armádou. V roce 1502 způsobil nájezd krymských Tatarů rozsáhlé škody, v důsledku toho město bylo vylidněno. Stejně jako téměř všechna malopolská města byla Dębica kompletně zničena při švédské invazi do Polska, když Švédové a vojska Jiřího II. Rákócziho město vyplenila a vypálila (1655–1660). Po této události se počet obyvatel snížil asi na 200 lidí, a zůstalo stát asi 30 domů. Výsledkem bylo, že vedení města povolilo prvním Židům usadit se ve městě. První židovští obyvatelé přicházeli v období 1676 až 1690. Rozšířili tak počet obyvatel města, a měli pozitivní vliv na jeho ekonomiku. Během Severní války byla destrukce města natolik závažná, že se z něj téměř stala vesnice se zemědělským obyvatelstvem.  Všechny tyto události jsou také důvodem, proč je ve městě jen málo historických budov a památek. Jednou z nich je kostel sv. Hedviky, původně ze 14. století, kompletně přestavěný koncem 19. století.  Při prvním dělení Polska připadlo město Rakousku. Rakouské úřady rozhodly o tom, že jde spíše o vesnici než město a také jí dali nový název – "Dembitz". Toto rozhodnutí společně s pozbytím městských práv znamenalo úpadek. V roce 1831 zde vypukla epidemie cholery s četnými oběťmi. Po výstavbě železniční trati Lvov–Vídeň v roce 1856 získalo město Dębica železniční spojení. S tím související rozvoj přinesl v roce 1914 opět získání titulu města.  V roce 1918 připadlo město Polsku. V roce 1937 se stalo sídlem okresu ("powiat"). V roce 1939, po vypuknutí druhé světové války, zde žilo 10 600 obyvatel. Wehrmacht obsadil město 8. září 1939. Židovské obyvatelstvo bylo v roce 1942 internováno v místním ghettu v blízkosti nádraží (zřízeno k 1. lednu 1942), odkud bylo dále deportováno do koncentračních táborů. Z asi 15 000 židovských obyvatel ghetta z města (asi 2200 lidí) a okolí, jich bylo asi 12 000 posláno do Vyhlazovacího tábora Belzec. Likvidace ghetta proběhla 1. března 1943. Severně od města se v trojúhelníku mezi řekami Visla a San a městy Mielec, Stalowa Wola a Sokolow Malopolski rozkládalo cvičiště Heidelager (). 23. srpna 1944 vstoupila do města Rudá armáda. Represím komunistických orgánů padlo za oběť mnoho členů odbojového hnutí.  Během války bylo asi 40 % města zničeno. Po obnově zde žije asi čtyřiapůlkrát více obyvatel než v roce 1939.  Na základě územněsprávní reformy v roce 1975 připadlo město do Tarnowského vojvodství, po jeho zrušení v roce 1998 je od roku 1999 Dębica částí Podkarpatského vojvodství.

Gmina.

Městská gmina.

Město Dębica je sídlem stejnojmenné městské gminy ("gmina miejska").

Vesnická gmina.

Vesnická gmina ("gmina wiejska") Dębica má rozlohu 137,62 km2. Patří do ní následujících 19 obcí se starostenstvími ("sołectwo"):

Hospodářství.

Firma Goodyear Dunlop převzala v roce 1995 místní továrnu "T. C. Debica S. A." (dříve "Stomil Debica"). Polská továrna je třetí největší továrnou koncernu na světě.  Město je významným centrem chemického průmyslu a výroby potravin.

Doprava.

Severně od města prochází dálnice A4, jižně pak silnice 94 ("droga krajowa 94"), obě spojují města Krakov a Rzesow  Ve městě se sbíhají dvě železniční tratě: Na místním nádraží došlo v noci z 27. na 28. prosince 1951 k nehodě, na jejíž následky zahynulo 11 lidí.

Dębica [] (, "Dembitz") je polské město ve stejnojmenném okrese v Podkarpatském vojvodství. Tvoří samostatnou městskou gminu. Město leží asi 40 kilometrů západně od sídla vojvodství, města Rzeszów a asi 100 km východně od Krakova na řece Wisłoka.

Dębica [] () ist eine Stadt im südöstlichen Polen. Sie gehört zur Woiwodschaft Karpatenvorland und liegt rund 40 km westlich der Provinzhauptstadt Rzeszów sowie etwa 100 km östlich von Krakau an der Wisłoka. Sie ist Sitz der gleichnamigen Landgemeinde, der sie nicht angehört.


Výprava s Kryštofem Kolumbem.

Hojeda se narodil okolo roku 1470 v Cuence. Pocházel z chudé šlechtické rodiny, ale měl štěstí že brzy získal přízeň Juana Rodrígueze de Fonsecy, biskupa Burgoského a později patriarchy Indie, který měl styky u krále a umožnil Alonsu de Hojedovi v roce 1493 doprovázet Kryštofa Kolumba na jeho druhé cestě do Nového světa. Hojeda vynikal svou odvahou v boji s domorodci, ale často byl příliš krutý a mstivý.

Druhá výprava do Nového světa.

Při plavbě na Haiti objevil zlatonosná pole u Cibao a znovu proslul krutostí při podrobování a vyvražďování místních Indiánů. V roce 1499 byl velitelem výpravy, které se zúčastnil také Juan de la Cosa jako navigátor a kartograf. Účastníkem výpravy byl též florentský mořeplavec Amerigo Vespucci, podle něhož byl nazván nový kontinent Amerikou. Výprava objevila pobřeží Guayany nazvané podle indiánského kmene Guanna a pobřeží, které Hojeda nazval Venezuela (Malé Benátky). Dále objevil současně s Pinzónem deltu Orinoka, přistál na ostrově Trinidad a Tobago a poté na Curaçau. Objevil záliv u dnešního Maracaiba a dostal se až k mysu La Vela v Kolumbii. Odtud se vrátil na Haiti, kde se zúčastnil spiknutí proti Kolumbovi. Poté se vrátil domů do Španělska. Proplul podél neznámých břehu celkem více než 3000 kilometrů.

Třetí výprava do Nového světa.

V letech 1508 až 1510 se ještě několikrát vrátil k tomuto pobřeží, které nazýval Nueva Andalusia (Nová Andalusie), zde také založil San Sebastian první španělskou osadu na americké pevnině. Z ní provozoval lov na otroky a loupežení, hlavně perly. Odtud také vedl vyhlazovací boj proti Indiánum.  Ke konci života upadl v nemilost a zemřel v bídě a zapomnění na území, kde je dnes hlavní město Dominikánské republiky Santo Domingo.

Alonso de Hojeda (1466 nebo 1470 Cuenca, Španělsko - 1515 nebo 1516 Santo Domingo, Dominikánská republika) nazývaný též Ojeda byl španělský mořeplavec a conquistador. V roce 1493 - 1496 se účastnil druhé výpravy Kryštofa Kolumba k břehům Nového světa.

Alonso de Ojeda oder Alonso de Hojeda (sprich ocheda; * um 1466 in Cuenca, Neukastilien, Spanien; † 1515 oder 1516 in Santo Domingo) war ein spanischer Seefahrer und Entdecker.


Předpoklady vzniku konfliktu.

V 15. století nastala ve východním Pobaltí výrazná změna mocenských pozic. Zatímco pozice řádu německých rytířů, vládnoucího v Prusích a v Livonsku, trvale slábly, formovala na východě Evropy nová mocnost, Moskevské knížectví. Kníže Ivan III. se zbavil tatarské nadvlády a připojením Novgorodu ke svému státu se dostal nebezpečně blízko řádovému území v Livonsku. Vpády Rusů do Livonska v letech 1469, 1478 a 1481 jasně ukazovaly slabost livonského řádového státu a růst sebevědomí moskevských knížat. Situaci nedokázala změnit ani porážka Rusů mistrem řádu Walterem z Plettenbergu v roce 1502 u Smoliny v rámci rusko-litevské války. Livonský stát byl rozpolcen neustálými spory mezi řádem německých rytířů, rižským arcibiskupem a bohatými obchodními městy, která byla ve spojení s hanzou. To ještě umocnil ve dvacátých letech 16. století nástup luteránské reformace, kterou přijala města a šlechta, zatímco řád a preláti setrvali na katolické víře. Jejím důsledkem se stalo ukončení panství řádu v Prusích a vznik světského pruského vévodství, které se stalo lénem polského krále. Zdálo se, že livonský stát, kde se zatím vláda řádu, nyní nazývaného livonský, udržela, bude snadnou válečnou kořistí některého ze svých sousedů, kteří měli zájem proniknout k Baltskému moři (moskevský stát, Litva) nebo získat větší podíl na obchodu v Pobaltí (Švédsko, Dánsko).

Zahájení vojenských akcí v Pobaltí.

A právě na Livonsko upřel v roce 1554 svůj zrak Ivan IV. Hrozný, který si velmi dobře uvědomoval potřebu proniknout k Baltu (Moskevská Rus v této době nedisponovala žádnými přístavy v tomto moři, což výrazně ztěžovalo kontakt se západním světem). Vyřešiv problémy s Kazaní a Astrachaní a uzavřev příměří se Švédy, mohl se plně soustředit na západní politiku. Vědom si slabosti svého soupeře, využil jako záminku pro vyvolání konfliktu starých smluv z roku 1502 o daních, které měli Livonci odvádět Rusům, a žádal zpětné splacení těchto daní v následujících třech letech a další ústupky strany Livonců týkající se obchodu a diplomacie. Dalším důvodem moskevského nátlaku vůči Livonsku mohlo být také uzavření pascalské smlouvy, kterou car vnímal jako porušení moskevsko-livonské dohody, že ani jeden ze států neuzavře spojenectví s Polskem, Litvou nebo Švédskem. Livonci naivně doufajíce v pomoc a podporu římsko-německého císaře Ivanovy požadavky ignorovali.  V důsledku nesplnění moskevských požadavků mohl car uskutečnit své plány. Na konci roku 1557 se na livonských hranicích shromáždila velká ruská armáda doplněná o jednotky tatarských vazalů, která v zimě následujícího roku vtrhla do Livonska a rabujíc a pleníc postoupila o více než dvě stě kilometrů. Podařilo se dobýt přes dvacet měst mezi nimi i Narvu a Dorpat, postupem času se však situace začala obracet a rytířům se povedlo několik zdařilých protiútoků. Mírová jednání selhala, a tak boje trvaly až do roku 1559, kdy byl Ivan přinucen ke smíru novými komplikacemi s Tatary na jihu. První fáze bojů přinesla řádu nemilou zkušenost ukazující jak jeho slabost, tak marnost očekávání císařské pomoci. Také Ivan z neúspěchů vyvodil důsledky. Porážky utržené v této fázi Livonské války stály na počátku šíleného honu na zrádce známého jako opričnina.

Druhá fáze války.

Pro další fázi válek museli livonští rytíři v čele s novým velmistrem Gotthardem Kettlerem hledat nového spojence. Toho našli v polském králi a litevskému velkoknížeti Zikmundu II. Augustovi, který se roku 1559 stal protektorem řádu i celého livonského státu. V létě 1560 se řádové vojsko vzchopilo k poslednímu odporu, ale bylo na hlavu poraženo ruskou přesilou u Ermes. Vojenské síly livonského řádu byly zlomeny. O rok později uzavřel Gotthard Kettler s polským králem vilenskou smlouvu, jež ukončila jeho existenci. Livonský stát se rozpadl. Největší část, vlastní Livonsko a jižní Estonsko připadly Polsku, severní Estonsko s Tallinnem (Revalem) Švédsku, ostrov Saaremaa (Ösel) Dánsku, Samostatnost si zachovalo pouze Kuronsko a Zemgalsko, které se stalo světským vévodstvím a jako svého lenního pána uznalo litevského velkoknížete (po roce 1569 polského krále). Prvním vévodou se stal Gotthard Kettler, který založil dynastii, jež zde vládla až do roku 1737.

Boje s Litevci a Poláky.

Tyto události však nemohly Ivana Hrozného odradit v pokračování vojenských operací. A Rusům se zpočátku dařilo. V roce 1563 dobyli a vyplenili Polock, ale už následujícího roku utržili od Litevců porážky na Ule a Orši. Boje probíhaly také na severu, kde nepřítelem Rusů byli Švédové, kterým se podařilo vybojovat Reval (dnešní Tallinn) a několik dalších významných měst. Vrcholem Ivanových nezdarů pak bylo přeběhnutí významného ruského bojara knížete Andreje Kurbského na stranu Litvy. Vznik lublinské polsko-litevské unie v roce 1569 nadobro stvrdil spojení těchto dvou států a zvýšil iniciativu Poláků v konfliktu.  Roku 1570 pak bylo v Moskvě ujednáno tříleté příměří, které však žádná ze stran nehodlala promarnit. Na jednáních ve Štětíně se již starému Zikmundu Augustovi podařilo dojednat spojenectví se Švédskem.  Ivan IV. pokračoval v bojích se Švédy, podařilo se mu zmocnit se několika pevností v Estonsku a navíc na svoji stranu získal bratra dánského krále Magnuse, kterého oženil se svou neteří, prohlásil za krále Livonska a vyslal obléhat švédský Reval.

Nový polský král.

Když polský král Zikmund August v roce 1572 zemřel, aniž po sobě zanechal dědice, otevřela se před carem Ivanem nová příležitost, získání polské koruny by z něj nepochybně udělalo nejmocnějšího muže východní Evropy. V dlouhých jednáních se však ukázalo, že rozdíly v jeho zájmech a zájmech polských velmožů jsou natolik rozdílné, že je nelze překonat. Poláci si za krále v nejprve zvolili Jindřicha z Valois, který však záhy trůn opustil, a tak v roce 1575 byl zvolen sedmihradský kníže Štěpán Báthory, který svojí volbu ještě podepřel sňatkem s Annou Jagellonskou.

Třetí fáze války.

Volba Báthoryho, který byl jakožto sedmihradský kníže formálním vazalem tureckého sultána, ještě přiostřila situaci. Ivan využil Báthoryho problémů se vzbouřeným Gdaňskem a v létě 1577 vtrhl do Livonska a bez větších nesnází se mu podařilo dobýt značnou část Kuronska a postoupit až k Wolmaru. Situace se však rychle obrátila, Švédové dobyli Narvu a také Štěpán Báthory přešel do protiútoku a v roce 1578 uštědřil Ivanovým vojskům u Kiesingu zlou porážku. Možná mírová jednání pak selhala na carových přemrštěných a nereálných požadavcích. V této době se už štěstěna přiklonila zcela na stranu Báthoryho; konečně se mu podařilo pokořit vzpurný Gdaňsk a navíc se mu podařily v sejmu prosadit mimořádné daně, tolik potřebné pro další vedení války. V červnu roku 1579 se nově zbudovaná polsko-litevská armáda dala na pochod směrem na Polock, který v polovině srpna oblehla a po tvrdých bojích dobyla. Tento Báthoryho úspěch brzy následovaly další – dobytí Sokola, postup polských jednotek až ke Smolensku, v následujícím roce potom padly do polských rukou Velike Luki, Nevel, Jezerižče a Zavoloče. Ruská vojska střídala porážka za porážkou. Navíc na stranu Poláků přešel oportunistický dánský princ Magnus. V roce 1581 polské vítězné tažení pokračovalo dalšími úspěchy, dobyta byla Stará Russa, Chelm a další města, obležen byl Pskov, situace se pro ruského cara zdála být kritickou.

Mírová jednání v Jamu Zapolském.

Již o dva roky dříve Ivan, uvědomiv si kritickou situaci, vyslal své diplomaty k císařskému dvoru a svatopetrské stolici se žádostmi o zprostředkování míru. V roce 1581 skutečně z Říma vyrazil jezuitský diplomat Antonio Possevino, jehož hlavními úkoly bylo zajistit mír, získat Rusko pro protitureckou koalici a zjistit, zda by bylo možné získat ruského panovníka pro katolickou víru. Po navázání kontaktů a osobní schůzce, jak se Štěpánem Báthorym, tak s Ivanem IV. se Possevinovi podařilo přimět obě strany k jednáním. V prosinci 1581 se poslové obou stran setkali na jednáních ve vesnici Kiverová Horka poblíž nedávno vypáleného Jamu Zápolského. Po dlouhých jednáních trvajících více než tři týdny se nakonec podařilo uzavřít mír. Ivan se musel vzdát celého Livonska i se všemi pevnostmi a městy, polský král na oplátku vrátil carovi všechna města a území dobytá v Moskevském knížectví. Lze říci, že s výsledky míru nebyli spokojeni ani Moskovité, ani Poláci.

Livonská válka byla sérií navazujících válečných konfliktů, vedených v letech 1558 až 1583 o území Livonsko. Jejími účastníky byly na jedné straně moskevský stát za vlády Ivana IV. Hrozného, jehož cílem bylo získat přístup k Baltu, na straně druhé nejprve livonský řád, později se přidala Litva, Polsko a nakonec Švédsko. Do konfliktu zasahovaly také další strany jako Dánsko nebo osmanská říše, během diplomatických jednání se setkáme také se zástupci papežského stolce nebo benátskými diplomaty.

Der Livländische Krieg von 1558 bis 1583, auch als Erster Nordischer Krieg bezeichnet, war der erste einer Reihe kriegerischer Konflikte zwischen Schweden, Polen-Litauen, Dänemark und Zarentum Russland um die Vorherrschaft im Ostseeraum.


Obsah.

Opera Alcesta má tři dějství. Její děj je odvozen z antické pověsti o Alkéstis, manželce ferského krále Adméta.

První dějství.

Je ohlášeno, že král Admetos umírá. Lid úpí a v čele s královnou Alcestou odchází do Apollonova chrámu, aby se modlil za svého krále. V chrámu pak dochází k zázraku – Apollon se zjevuje a oznamuje, že je ochoten krále zachránit, pokud se za něj obětuje někdo jiný. Alcesta zůstává u oltáře a oběť přijímá.

Druhé dějství.

Král se náhle uzdravuje a v paláci nastává všeobecné veselí. Královna Alcesta se dlouho neodvažuje říct králi pravdu o tom, čím bude jeho uzdravení vykoupeno. Když tak nakonec učiní, král takovou oběť odmítá.

Třetí dějství.

Lid opět úpí, tentokrát pro královnu Alcestu. Do města přichází hrdina Herakles, který si chce u svého přítele Admeta trochu odpočinout od svých hrdinských činů. Když slyší celý příběh, rozhodne se, že se vypraví do podsvětí pro Alcestu a vyrve jí ze spárů smrti.  V podzemí mezitím Alcesta bloudí a hledá vstup do říše zesnulých. Objevuje se zde i Admetos, který se snaží přesvědčit boha podsvětí Thanata, aby přijal jej místo Alcesty. Thanatos to odmítá, protože nemůže změnit vůli boha Apollona a nechává Alcestu odvést do podsvětí. Do toho ještě přichází Herakles a s Admetovou pomocí se mu podaří Alcestu vyrvat smrti a přivést zpátky k bráně. Tolik projevů lásky a přátelství nakonec udolá Apollona, který dovoluje návrat všech tří (Admeta, Alcesty i Herakla) zpět na zemi.

Alcesta (v originále "Alceste") je opera Christopha Willibalda Glucka z roku 1767. Autorem libreta je Ranieri de' Calzabigi. Opera existuje ve dvou verzích, vídeňské (v italštině) z roku 1767 a přepracované pařížské (ve francouzštině, libreto: Leblanc du Roullet), která měla premiéru v Pařížské opěře 23. dubna 1776.

Alceste ist der Name einer Oper in drei Akten. Komponiert wurde sie von Christoph Willibald Gluck auf ein Libretto von Ranieri de’ Calzabigi. Im Jahre 1767 wurde sie als „tragedia“ in italienischer Sprache in Wien uraufgeführt. Später bearbeitete Gluck sein Werk neu für die Pariser Oper, woraus eine Version in französischer Sprache resultierte, die dort 1776 ihre Uraufführung erlebte. Die Pariser Fassung unterscheidet sich also nicht nur textlich von der in Wien gespielten italienischen Fassung, sondern bildet auch eine umfassende musikalische Neubearbeitung des Werkes.


Neúspěšná herečka.

Ťiang Čching se narodila pod jménem "Luan Šu-meng" do rodiny chudého obchodníka a koláře žijícího v Ču Čchengu. Po rozvodu rodičů se s matkou a starší sestrou odstěhovala k dědečkovi, který byl školním úředníkem v Ťi-nanu. Od té chvíle přijala nové jméno "Li Čching-jin" – "Azurový obláček Li". V Ťi-nanu chodila šest let do základní školy a pak odešla ke kočovné herecké společnosti, ale po čase se vrátila domů a tvrdila, že byla kočovnými herci unesena. Svého snu, stát se slavnou herečkou, se nevzdala ani po tomto neúspěchu a od roku 1929 začala chodit do herecké školy v Tchan-anu, kde s ředitelem školy navázala intimní vztah a mohla tak studovat zadarmo. Když její milenec získal o rok později profesuru v Čching-tao, odešla s ním a krátce studovala na tamní herecké akademii. S dalším svým milencem odjela do Šanghaje, kde se díky osobním kontaktům svého partnera poprvé dostala do styku s komunisty, ale politika ji nechala zcela chladnou. Snažila se znovu prosadit jako herečka a stala se milenkou známého filmového kritika Tchang Na, který jí skutečně obstaral několik divadelních rolí. Li Čching-jin si znovu změnila jméno – na "Lang Pching" – "Modré jablko" a provdala se za Tchang Na. Po čase si však našla nového milence a manžel se s ní dal rozvést. Lang Pching utekla v roce 1937 z bombardováním sužované Šanghaje do Nankingu, ale v prosinci 1937 dobyly japonské oddíly i toto město a Lang Pching pokračovala do Wu-chanu a Čchung-čchingu. Celou dobu postupovala Lang Pching s armádou vládního Kuomintangu, jelikož Kuomintang financoval natáčení filmů, v nichž mohla hrát. Jednalo se většinou o propagandistické filmy zaměřené proti Japoncům a komunistům (když se později provdala za komunistu Mao Ce-tunga, bylo vysílání těchto filmů v Číně samozřejmě zakázáno).

Komunistka.

Není jasné proč Lang Pching opustila v roce 1939 Čchung-čching a absolvovala nebezpečnou cestu obsazeným územím do Jen-anu ke komunistickým partyzánům. Jisté je, že krátce po příchodu vstoupila do komunistické strany a začala pracovat v dramatickém oddělení Umělecké akademie v Jen-anu. Tehdy se také Lang Pching poprvé setkala s předsedou Komunistické strany Číny Mao Ce-tungem, který byl o dvacet let starší než ona. Mao byl mladou a krásnou soudružkou okouzlen a dal jí nové jméno – "Ťiang Čching", "Zelená řeka". Zanedlouho Ťiang Čching otěhotněla a Mao Ce-tung požádal Ústřední výbor komunistické strany o povolení k rozvodu se svou předešlou manželkou a zasloužilou komunistkou Chu C ́- čchen. Ústřední výbor dlouho odmítal vydat povolení k rozvodu, ale Mao si nakonec prosadil svou. Ústřední výbor se podvolil jen pod podmínkou, že Ťiang Čching se nikdy nesmí nazývat "paní Mao" a musí být zcela apolitická. Svatba Mao Ce-tunga a Ťiang Čching proběhla v roce 1939. Zákaz vměšovat se do politiky Ťiang Čching samozřejmě záhy porušila a začala pracovat jako manželova osobní sekretářka a rádkyně. Kromě toho psala divadelní hry pro vojáky a rolníky a věnovala se rodině a dceři Li Na (* 1940).

Vítězství komunistů.

Po ukončení Druhé světové války a kapitulaci Japonska vypukla v v Číně v roce 1946 znovu občanská válka mezi Komunistickou stranou Číny a Kuomintangem. Komunisté po třech letech zvítězili a Kuomintang, spolu s asi dvěma miliony svých přívrženců, přesídlil na Tchaj-wan. Mao Ce-tung vyhlásil 1. 10. 1949 v Pekingu Čínskou lidovou republiku. Poté, co moc nad zemí převzal její manžel, získala Ťiang Čching nejprve místo "vedoucí Ústřední filmové kanceláře v oddělení propagandy Komunistické strany Číny" a o rok později se stala členem "filmové kanceláře na ministerstvu kultury", kde do roku 1954 pracovala v "oddělení řízení filmového umění". V dubnu 1959 byl Mao Ce-Tung donucen odstoupit z funkce prezidenta, ale byl pevně rozhodnutý získat ztracenou moc zpět.

Kulturní revoluce.

Nástrojem k likvidaci vnitrostranických oponentů a k obnovení Mao Ce-tungovy moci se v roce 1966 stalo hnutí známé jako Velká proletářská kulturní revoluce. Do čela hnutí byla jmenována také Ťiang Čching, která pracovala na cílené mobilizaci mladých lidí a studentů proti vládě v Pekingu. Tehdy se také Ťiang Čching dostala díky svým radikálním, bojovným projevům, adresovaným mládeži, poprvé do povědomí obyvatel Číny, jelikož do té doby o ní běžní občané nikdy neslyšeli. Ťiang Čching se doslova hřála na výsluní slávy a užívala si svou nově nabytou moc. Protest mladých, zfanatizovaných lidí se obrátil proti intelektuálům a vzdělancům v zemi, školy byly uzavřeny, učitelé vražděni nebo posíláni do převýchovných táborů. Všechno, co se nezdálo být v duchu Mao Ce-tunga a jeho přívrženců, bylo zničeno – staré památky a kláštery, ale také vše co bylo označeno za buržoazní – např. luxusní oblečení nebo hudební nástroje (přitom sama Ťiang Čching žila v té době v luxusu, měla osobní letadlo, několik vil a chov koní). Ťiang Čching zatím jezdila křížem krážem Čínou a na manifestacích pokračovala v podněcování lidí k násilí. Zároveň si také vyřizovala své osobní účty z minulosti, když se mstila bývalým hereckým kolegům a funkcionářům, kteří jí někdy odporovali. Dokonce se postarala o to, aby se ve vyhnanství ocitl bývalý generální tajemník strany a reformátor Teng Siao-pching.

Neomezená moc.

V lednu 1967 byla Ťiang Čching jmenována poradkyní pro kulturní práci v Lidové osvobozenecké armádě a v roce 1969 vyhlásil devátý sjezd strany Mao Ce-tunga neomezeným vůdcem Číny. Ťiang Čching byla zvolena členem politbyra KS Číny a stala se tak nejmocnější ženou v zemi. Kulturní revoluce splnila svůj pravý účel a byla oficiálně prohlášena za ukončenou. Na desátém sjezdu strany v roce 1973 zůstalo postavení Maa a Ťiang Čching neotřesené, ale Mao Ce-tung už svůj vliv s přibývajícím věkem pomalu ztrácel. O politiku se příliš nestaral a většinu času trávil se svými mladými milenkami.

Mocenský pád.

Dne 9. 9. 1976 Mao Ce-tung ve věku 82 let zemřel. Po jeho smrti vypukl boj o moc mezi zastánci pragmatického proudu a radikální skupinou, která se vytvořila kolem vdovy Ťiang Čching. Tato skupina, známá jako gang čtyř, svůj poslední boj prohrála. 7. 10. 1976 byla Ťiang Čching ze strany vyloučena, v listopadu 1980 postavena před soud a jako vůdkyně gangu čtyř odsouzena k trestu smrti. V roce 1983 jí byl trest změněn na doživotí. O rok později byla ze zdravotních důvodů propuštěna a 14. 5. 1991 spáchala sebevraždu.

Ťiang Čching (, pinyin: "Jiāng Qīng"; 19. března 1914, Ču Čcheng, provincie Šan-tung – 14. května 1991, Peking, Čína) byla čtvrtou manželkou čínského komunistického vůdce Mao Ce-tunga a jednou z hlavních iniciátorek kulturní revoluce v Číně.

Jiang Qing (, * März 1914 in Zhucheng (诸城), Provinz Shandong; † 14. Mai 1991 in Peking) war die vierte und letzte Ehefrau Mao Zedongs und eine treibende Kraft hinter der chinesischen Kulturrevolution. Während ihrer Karriere als Schauspielerin war sie unter dem Namen Lan Ping (chin. 蓝苹) bekannt, im Laufe ihres Lebens nahm sie diverse weitere Namen an. Sie heiratete Mao Zedong 1939 und wurde aufgrund ihrer Position als „First Lady“ Chinas in der westlichen Literatur oft auch als „Madame Mao“ bezeichnet.


Historie.

Jugoslávský trikolorní honič byl vyšlechtěn na území dnešního Srbska v první polovině 19. století. Jeho předci byli honiči a místní psi. Byl využíván především jako lovecký pes pro lov drobné zvěře, jako jsou zajíci nebo lišky. Přesto byl občas využíván i při honech na vysokou. Jeho blízkým příbuzným je jugoslávský planinský honič, který vznikl přibližně ve stejnou dobu na stejném území. Až do roku 1946 byl jugoslávský trikolorní honič pokládán jen za barevnou variantu srbského honiče. Právě roku 1946 byla tato dvě plemena rozdělena a jugoslávský trikolorní honič získal vlastní plemenný standard. Na výstavě se tito psi poprvé objevili v roce 1950 a jednalo se o výstavu v Bělehradě, hlavním městě Srbska. O 11 let později, tedy v roce 1961, bylo plemeno oficiálně uznáno FCI.  V Česku je jediná chovatelská stanice, která se zabývá chovem těchto elegantních psů. Je vedena v Klubu chovatelů honičů ( http://www.klubhonicu.com)  Plemeno je nejvíce početné ve své zemi původu a v Řecku.

Vzhled.

Jugoslávský trikolorní honič je psí plemeno střední velikosti s jemnou, ale dobře osvalenou konstrukcí. Srst, která pokrývá celé tělo, je přiléhavá, na dotek jemná, s podsadou a izolující před zimou i vodou. Zbarvení může být standardní trikolorní (odtud také název plemene), černá, nebo bílá s pálením.  Tento pes se vyznačuje visícíma ušima a silnými stehny. Má také silné a tlusté polštářky. Tento pes má výraznou bílou šipku na hlavě a bílou špičku ocasu. V kohoutku měří psi 45–55 cm a feny 44–54 cm. Hmotnost standard neuvádí, ale pohybuje se okolo 22 a 23 kg.

Charakter.

Povahově je jugoslávský trikolorní honič přátelský, aktivní, inteligentní a bystrý pes se silně vyvinutým loveckým pudem. Na svém domácím území je klidný, uvolněný a hravý, naopak při lovu je energický, horlivý a neposedný. Vůči svým majitelům je loajální a plně oddaný, jejich změnu těžce nese. S dětmi vychází dobře a leckteré jejich hry přetrpí. S jinými psy dokáže při lovu spolupracovat, jinak je ignoruje, nemá potřebu s nimi vyhledávat kontakt. Vztah k jiným zvířatům bývá často napjatý, protože jugoslávský trikolorní honič má sklony zvířata pronásledovat a následně udávit, nehledě na to, že se s nimi již zná a ví, že to není správné. Jedná se o aktivní psí plemeno, které potřebuje dostatek pohybu a zábavy. Jeho výcvik není složitý a proto se hodí i pro začínající chovatele.

Jugoslávský trikolorní honič (srbsky: Српски тробојни гонич / Srpski trobojni gonič) je plemeno psa vyšlechtěné v 19. století v Srbsku. Dle Mezinárodní kynologické federace (FCI) patří do skupiny Honiči a barváři.

Der Dreifarbige Serbische Laufhund – Serbisch: српски тробојни гонич / srpski trobojni gonič oder тробојац/trobojac – (früher "Jugoslawischer Dreifarbiger Laufhund") ist eine von der FCI anerkannte Hunderasse aus Serbien (Nr. 229, Gr. 6, Sek. 1.2).


Objev.

První nálezy učinil spojený australsko-indonéský tým paleoantropologů a archeologů, kteří na ostrově Flores hledali doklady pravěké migrace "H. sapiens" z Asie do Austrálie, v září roku 2003. Objev nového druhu neočekávali a nález kostry hominida ve vápencové jeskyni Liang Bua, označeného jako LB1, je překvapil. V blízkosti pak objevili ještě čelist dalšího jedince, kterého označili jako LB2. V průběhu následných vykopávek v roce 2004 odkryli části sedmi dalších koster pocházejících z období před 38 000–13 000 lety, označené jako LB3–LB9. Jedna nalezená pažní kost, rovněž předběžně připisovaná "H. floresiensis", je asi 74 000 let stará. Na rozdíl od téměř kompletní kostry LB1, jediné s celou lebkou, byly tyto další nálezy velmi neúplné. Nejkompletnější z nich je kostra označená jako LB6, sestávající ze spodní čelisti, vřetenní kosti, části loketní kosti, části pravé lopatky, jedné kůstky z chodidla a několika kostí prstů horních i dolních končetin. Vřetenní kost nese známky vyléčené zlomeniny. Kromě toho se v jeskyni nacházely též důmyslné kamenné nástroje, jejichž rozměry naznačují, že je užívali lidé vysocí asi 1 metr. Tyto nástroje pochází z archeologických horizontů datovaných do doby před 95 000–13 000 lety a zřejmě se používaly ke zpracování zabitých mláďat trpasličí formy Stegodona, o nichž se předpokládá, že byly kořistí LB1.  Nalezené kosti nejsou zcela fosilizované, jejich konsistence po nálezu připomínala mokrý savý papír. Po odkrytí bylo nutné je nejprve nechat vyschnout a potom je teprve archeologové mohli vykopat. Výzkumníci původně také doufali, že v nich naleznou zachovanou mitochondriální DNA, kterou by mohli porovnat se vzorky z podobně nefosilizovaných koster "Homo neanderthalensis" a "H. sapiens". Možnost nálezu využitelného vzorku DNA je však v kostrách velmi malá, neboť DNA obvykle teplému tropickému prostředí rychle podléhá, často během několika desítek let. Vyloučit nelze ani možnost kontaminace z okolního prostředí.  Archeologové se do jeskyně znovu vrátili v roce 2007 a od té doby odkryli řadu dalších kostí, které připsali "H. floresiensis". Podle zpráv z konce roku 2008 byly objeveny části koster již 14 jedinců, ovšem žádná z nich není ani zdaleka tak úplná, jako LB1. Mezi nálezy nebyla ani žádná další lebka.

Anatomie.

Nejdůležitějšími identifikačními znaky "H. floresiensis" jsou malé tělo a malý objem lebky. Brown s Morwoodem identifikovali i další, méně zřejmé znaky, které LB1 odlišují od moderních "H. sapiens". Patří mezi ně tvar zubů, absence brady a neobvykle málo prohnuté kosti předloktí. Každý z těchto odlišovacích znaků se stal předmětem přísného posouzení vědeckou komunitou, zda opravdu svědčí o novém lidském druhu či spíše o patologických odchylkách "H. sapiens", přičemž různé výzkumné týmy dospěly k různým závěrům. Objev dalších koster potvrdil existenci některých znaků nalezených u LB1, jako například málo vyvinutou bradu, ovšem Jacob a jeho tým argumentovali, že může jít jen o lokální morfologickou odlišnost "H. sapiens". G. A. Lyras et al. zase v morfometrickém výzkumu prokázali, že lebka LB1 se znatelně liší od všech lebek druhu "H. sapiens", včetně jedinců malého vzrůstu či mikrocefaliků, a je podobná spíše lebce "H. erectus".

Tělo.

Typový exemplář navrženého nového druhu je tvořen poměrně kompletní kostrou a téměř kompletní lebkou, pravděpodobně patřící 30leté 1,06 m vysoké ženě (LB1), které se dostalo přezdívky Flo. Závěr, že "H. floresiensis" dorůstal jen velmi malé výšky, podporuje také nález holenní kosti LB8, která mohla podle Morwooda et al. patřit osobě vysoké 1,09 m. Tyto odhady se výrazně liší od výšek moderních lidí a jsou dokonce znatelně nižší, než je průměrná výška dospělého člověka i v současných populacích fyzicky malých lidí, jako jsou například Pygmejové (kde dospělá žena měří méně než 150 cm), Twaové, Semangové (dospělá žena 137 cm) či Andamanci (dospělá žena 137 cm). Obecně se z biofyzikálního hlediska považuje za významnější hmotnost a podle tohoto měřítka jsou rozdíly ještě větší. Odhaduje se, že LB1 dosahovala hmotnosti kolem 25 kg, což je nejenom méně než u současných "H. sapiens", ale i méně než u "H. erectus", který by měl podle Browna být přímým předchůdcem "H. floresiensis", a podobá se spíše hmotnosti jejich více než tři miliony let starého předka rodu Australopithecus, o němž se soudí, že nepřekročil hranice Afriky.  Přes tyto rozdíly ve velikosti se zdá, že jinak se nalezené exempláře podobají "H. erectus", o němž se ví, že žil v jihovýchodní Asii v době, která se kryje s nejstaršími nálezy připisovanými "H. floresiensis". Stejný tým nalezl také údajné důkazy o přítomnosti "H. erectus" na ostrově Flores v době před 840 000 lety, a to v podobě kamenných nástrojů, ovšem přímo pozůstatky samotného "H. erectus" na ostrově nalezeny nebyly.  Brown s kolegy vysvětlují malou postavu "H. floresiensis" jako výsledek života v prostředí s omezenými potravními zdroji, které vedlo k silnému ostrovnímu nanismu. Podobný vývoj byl zaznamenán i u jiných druhů žijících na ostrovech a na ostrově Flores ho lze zaznamenat také např. u trpasličího Stegodona, což byl chobotnatec, který se během čtvrtohor rozšířil po celé Asii. Teuku Jacob se svým týmem však teorii ostrovního nanismu podrobil kritice s tím, že kostra LB1 je podobná místní populaci v okolí vesnice Rampasasa a že u pygmejských populací mohou nastat podobné výrazné výkyvy ve velikosti těla.

Mozek.

Kromě malých rozměrů těla měl "H. floresiensis" také pozoruhodně malý mozek. Mozkovna typového exempláře má objem 380 cm3, což je na spodní hranici objemu mozku šimpanze nebo vyhynulých australopitheků. Mozek jedince LB1 je znatelně redukován i ve vztahu k předpokládanému přímému předku "H. erectus", jehož objem byl 980 cm3, což je více než dvojnásobek. Ovšem odhadovaný poměr objemu mozku vůči hmotnosti těla LB1 leží někde mezi "H. erectus" a velkými lidoopy.  Objevitelé také "H. floresiensis" připisují pokročilé chování. V jeskyni Liang Bua byly nalezeny důkazy používání ohně k vaření a kosti stegodona se stopami po řezných nástrojích. Nalezené kamenné nástroje připomínají nálezy z mladého paleolitu, který je ovšem jinak spojován s moderními lidmi, jejichž mozky měly objem 1310–1475 cm3, tj. téměř čtyřnásobek objemu mozku "H. floresiensis" (při 2,6násobné hmotnosti těla). Některé z těchto nástrojů byly zjevně používány při skupinovém lovu místního trpasličího stegodona.  Ukazatelem inteligence je také rozměr oblasti 10 prefrontální kůry mozkové, která bývá spojována se sebeuvědoměním a která je u LB1 stejně velká jako u současných lidí, a to i přes jinak mnohem menší celkový objem mozku. Myšlenka, že příslušníci druhu "H. floresiensis" používali různé pokročilé technologie a navzájem spolupracovali, vedla objevitele k hypotéze, že snad ovládali i řeč.

Další znaky.

Mezi další znaky, jimiž zastánci teorie o novém, dosud nepoznaném druhu hominida argumentují, patří poměrně malé prohnutí pažních kostí a poměr šířky a délky kostí dolních končetin. Přítomnost těchto znaků potvrdili i nezávislí odborníci, ovšem jejich význam je předmětem sporu. Podle Teuku Jacoba jsou všechny tyto znaky, nalezené na kostře LB1, patologického původu.  Roku 2007 Susan G. Larsonová ze v New Yorku studovala se svým týmem téměř úplné kosti horní končetiny LB1 a povšimla si odlišnosti ve stavbě kosti pažní. Moderní lidé mají hlavice kosti pažní pootočené o 145 až 165 stupňů, což jim umožňuje, aby vnitřní strana jejich lokte směřovala mírně dopředu. Larsonová původně prohlásila, že pažní kost LB1 byla pootočená pouze o 110 stupňů, později však se svým týmem provedla nová měření a dospěla k závěru, že pootočení činilo 120 stupňů. Tento vývojový rozdíl oproti současným lidem mohl být výhodou při houpání se na pažích, ovšem komplikoval by činnosti spojované s moderními lidmi, jako je například výroba nástrojů. Dalším předmětem jejich výzkumu byl nekompletní materiál pletence horní končetiny sestávající ze zlomené klíční kosti LB1 a lopatky LB6. Klíční kost LB1 byla poměrně krátká, což v kombinaci se zjištěným tvarem lopatky a malým pootočením pažní kosti muselo vést k tomu, že "H. floresiensis" měl ramena o něco posunutá směrem dopředu, jakoby pokrčená. Díky tomu mohl ohýbat loket podobným způsobem jako moderní lidé, a tudíž snad i vyrábět nástroje.  V září roku 2007 publikoval Matthew W. Tocheri z amerického Národního přírodovědného muzea se svým týmem studii zaměřenou na zápěstí "H. floresiensis". Předmětem studie byly tři zápěstní kůstky (kost loďkovitá, kost mnohohranná menší a kost hlavatá), o nichž se předpokládá, že patří ke kostře LB1. Podle jejich zjištění se tvary těchto kůstek znatelně liší od kostí zápěstí moderních lidí a podobají se spíše zápěstí afrických lidoopů nebo australopitheků.  William L. Jungers, morfolog ze, publikoval se svým týmem zase studii dolních končetin. Podle jejich měření měl "H. floresiensis" neobvykle plochá chodidla, která byla také poměrně velká v porovnání se zbytkem těla. Jedním z důsledků zřejmě bylo, že při chůzi musel mnohem více ohýbat kolena, než jak to činí současní lidé. Podle Jungerse nemohl být schopen rychlé chůze. "H. floresiensis" měl také neobvykle tvarované prsty na nohou a velmi krátký palec.

Doba výskytu "H. floresiensis" na ostrově.

Jediné informace o době výskytu "H. floresiensis" na ostrově pocházejí z nálezů koster a nástrojů v jeskyni Liang Bua. Kosterní pozůstatky připisované "H. floresiensis" pochází z doby před 74 000 až 13 000 lety, některé nástroje jsou však až 95 000 let staré.  Hluboký průliv v sousedství ostrova byl příčinou toho, že Flores zůstal izolovaný i v průběhu poslední doby ledové (též zvané würmská), přestože hladina moře v tomto období poklesla natolik, že se většina ostatních Sundských ostrovů spojila v jeden. To vedlo objevitele k závěru, že případní příslušníci druhu, nebo jejich předchůdci, mohli ostrova dosáhnout jedině vodní cestou, možná na bambusovém voru, asi před 100 000 lety, nebo pokud se jednalo o příslušníky druhu "H. erectus", i mnohem dříve. Na jiných místech ostrova byly nalezeny různé doklady o přítomnosti hominidů staré až 840 000 let. Jedním z důvodů vyhynutí "H. floresiensis" i dalších členů místní fauny, včetně trpasličího chobotnatce stegodona, mohla být vulkanická erupce přibližně před 12 000 lety. "H. floresiensis" byli tedy po nějakou dobu současníky "H. sapiens", a dokonce o 12 000 let přežili neandertálce, kteří vyhynuli asi před 24 000 lety.  Podle hypotézy Gregory Fortha z kanadské však tento druh mohl přežívat v některých částech ostrova i déle, a stát se tak zdrojem místního mýtu o člověku podobných stvořeních nazývaných "Ebu Gogo" (česky „pramáti, která všechno sní“), což měli být malí, chlupatí obyvatelé jeskyní s omezenou schopností řeči. Tato stvoření měla údajně na ostrově pobývat ještě v době příjezdu prvních portugalských lodí v 16. století a podle některých tvrzení dokonce ještě koncem 19. století. Nizozemský paleontolog Gert van den Bergh zaznamenal vyprávění o "Ebu Gogo" ještě na začátku 90. let 20. století. Na ostrově Sumatra kolují podobné pověsti o 1–1,5 m vysokém člověku podobném tvoru nazývaném "Orang Pendek" (česky „malý člověk“), o kterém paleontolog Henry Gee spekuloval, že by mohl souviset s "H. floresiensis".

Ekologie.

Současně s "H. floresiensis" obývali ostrov Flores mj. krysa floreská ("Papagomys armandvillei"), která zde žije dodnes, a malý chobotnatec "Stegodon florensis". Tyto druhy mohly být součástí jídelníčku člověka floreského. Naopak jeho nepřáteli mohli být varan komodský, který je v současné době na ostrově téměř vyhuben, či 1,8 metru vysoký a 16 kg vážící čáp "Leptoptilos robustus" rodu marabu, popsaný v roce 2008 ze stejně starých vrstev jako "H. floresiensis".

Kontroverze.

Úvahy o tom, že nálezy z ostrova Flores reprezentují nový druh, jsou mezi odbornou veřejností považovány za velmi kontroverzní téma. Vedoucí paleontolog indonéské univerzity Gadjah Mada Teuku Jacob a další vědci vyjádřili s připsáním nálezů novému druhu rodu "Homo" nesouhlas. Jacob prohlásil, že se jedná o poddruh "H. sapiens" patřící k australomelanéské rase. Podle indonéského vědce malá lebka patřila mentálně retardovanému modernímu člověku nějaké pygmejské formy, který trpěl genetickou poruchou mikrocefalie, jejímž důsledkem je malý mozek i lebka.  Na začátku prosince roku 2004 Jacob většinu nálezů z Národního archeologického výzkumného centra v Jakartě bez povolení odvezl k výzkumu do své vlastní laboratoře ve 443 km vzdáleném městě Jogjakartě. Objevitel kostí Peter Brown následně vyjádřil obavy o to, aby se důležité vědecké důkazy neocitly pouze v rukou malé skupiny vědců, kteří k nim ani neumožní přístup jiným vědcům, ani nebudou sami publikovat výsledky vlastních výzkumů, podobně jako se stalo v případě tzv. Svitků od Mrtvého moře. Jacob nakonec pozůstatky vrátil, ovšem některé jejich části byly vážně poškozené, což způsobilo mezi kolegy ve světě velké pozdvižení. Zprávy o navrácených fosiliích hovořily o dlouhých hlubokých řezech po obou stranách spodní čelisti, snad způsobených nožem při sundávání gumového odlitku. Brada druhé čelisti byla ulomená a přilepená zpět, ovšem v nesprávném úhlu. Pánev byla rozdrcená, což podle některých znemožňovalo rozpoznat některé podrobnosti tvaru a držení těla a historii jeho vývoje. Jacob však popřel jakýkoliv zlý úmysl s tím, že tato poškození se vyskytla během přepravy zpět do Jakarty. Některé znaky však svědčily spíše o tom, že čelist byla poškozena při práci na odlitku tváře, přičemž následně byly obě poloviny čelisti k sobě přiloženy ve špatném úhlu, mezery vyplněny úlomky kostí a vše následně překryto silnou vrstvou lepidla.  Roku 2005 indonéské úřady zakázaly vstup do jeskyně, takže žádné další vykopávky nebyly možné. Některá média, jako např., spekulovala, že za těmito opatřeními byla snaha nedovolit žádná zjištění prokazující, že se Teuku Jacob, považovaný za „krále indonéské paleontologie“, mýlil. Návrat do jeskyně byl vědcům znovu umožněn až v roce 2007.  Ještě před tím, než Jacob kosti odvezl, byla lebka LB1 podrobena CT vyšetření, podle něhož roku 2005 tým Dean Falkové z vytvořil a analyzoval její počítačový model. Výsledky byly publikovány v časopisu v únoru roku 2005. Autoři studie došli k závěru, že lebka nepatřila pygmejské formě člověka ani deformovanému jedinci, a podpořili tak názor, že se jedná o nový druh. V říjnu téhož roku však otiskl další studii týmu vedeného Alfredem Czarnetzkim, Carstenem Puschem and Jochenem Weberem. Tito autoři vyjádřili nesouhlas se závěry únorové studie s tím, že lebka LB1 vykazuje znaky mikrocefalie.  Výsledky studie z února 2005 napadl také v květnu 2006 Robert D. Martin s kolegy z Field Museum v Chicagu, kteří rovněž dospěli k závěru, že lebka je mikrocefalická. Podle Martina je tento mozek příliš malý na to, aby patřil nějakému oddělenému trpasličímu druhu. Objemu mozku 400 cm3 by podle něj odpovídal tvor maximálně 30 cm vysoký, přičemž objevená kostra je více než 3krát vyšší. V září roku 2006 došla ke stejnému závěru skupina vědců z Indonésie, Austrálie a Spojených států pod vedením Teuku Jacoba, zkoumající strukturu kostí a lebky.

Důkazy proti mikrocefalii.

Brown a Morwood tyto studie podrobili kritice s tím, že výška "H. floresiensis" nemůže být důsledkem mikrocefalie, a poukázali na studie jiných vědců, které zavrhly možnost, že by nalezený jedinec trpěl nějakou podobnou chorobou. Rovněž tým Dean Falkové stál nadále za závěry své studie a trval na tom, že tvar lebky je velmi odlišný od jedinců trpících mikrocefalií. Také William Jungers, morfolog ze, prohlásil, že kostra nevykazuje žádné stopy choroby. Ovšem podle Jochena Webera z Leopoldina Hospital ve Schweinfurtu nelze mikrocefalii zcela vyloučit. Studii na toto téma zveřejnila též Debbie Argue z, která v "Journal of Human Evolution" možnost mikrocefalie zavrhla a dospěla k závěru, že se jedná o nový druh. 29. ledna 2007 publikovala Falková novou studii, která podpořila názory, že v případě floreských nálezů se nejedná o mikrocefalického "H. sapiens". V této nové studii Falková prozkoumala trojrozměrné počítačové modely devíti mikrocefalických mozků a 10 běžných lidských mozků. Studie odhalila, že floreská lebka se více podobá lebkám zdravých mozků současných lidí než lebkám mikrocefaliků, ale současně má také některé jedinečné znaky, které by se daly čekat spíše u odlišného druhu. Porovnáním frontálních a temporálních laloků Falková zjistila, že se jedná o vysoce rozvinutý mozek, zcela nepodobný mozku mikrocefalickému, který je v mnoha ohledech odlišný od mozků současných lidí. Toto zjištění současně považovala i za odpověď na předešlé kritiky, podle nichž byl mozek LB1 příliš malý na to, aby mohl dosáhnout inteligence požadované k vytvoření nástrojů nalezených v blízkosti kostry.  Výše uvedená studie G. A. Lyrase z roku 2008 potvrzuje závěry Dean Falkové, neboť podle ní trojrozměrné morfometrické znaky mikrocefalických lebek "H. sapiens" jsou stále v rozsahu typickém pro druh "H. sapiens", zatímco lebka LB1 se z tohoto rozsahu vymyká.

Hypotéza Laronova syndromu.

V červnu 2006 přišel americký anatom Gary D. Richards z s názorem, že kostry nalezené na ostrově Flores by mohly být pozůstatky lidí trpících tzv. Laronovým syndromem. O rok později, v červnu 2007 Jisra'el Herškovic, Li'ora Kornreichová a Cvi Laron z Telavivské univerzity v Izraeli publikovali studii, podle níž jsou morfologické znaky "H. floresiensis" prakticky totožné se znaky typickými pro Laronův syndrom. U postižených lidí vzniká tzv. hypofyzární nanismus, který působí zdáním, jako by trpěli nedostatkem růstového hormonu. Ve skutečnosti je však u nich úroveň růstového hormonu spíše zvýšená, ovšem jejich tělo na něj nereaguje. Mezi další znaky choroby patří nedostatečně vyvinutá lebka, malý obličej, malá spodní čelist a jiné kosterní změny. Choroba je nejvíce rozšířená na Blízkém Východě, a to zejména u dětí, jejichž rodiče jsou si navzájem blízce příbuzní, vyskytuje se ale i v dalších oblastech včetně jihovýchodní Asie.  Izraelští vědci porovnali také rentgenové snímky několika Izraelců postižených syndromem, kteří dosahovali výšky mezi 108 a 128 cm, s údaji o LB1. Ve své studii srovnávali celkem 36 znaků vyskytujících se po celé kostře a dospěli k závěru, že většina se podobala znakům Laronova syndromu, včetně výrazného nadočnicového oblouku, absence jedné z vedlejších dutin nosních a krátkých končetin vzhledem k délce trupu. Lidé postižení syndromem měli také malé hlavy, i když ne tak malé, jako LB1. Rovněž některé anatomické znaky, které Dean Falková zaznamenala na vnitřní straně lebky, by mohly být výsledkem přizpůsobení se zmenšené mozkovně a byly nalezeny i u postižených Laronovým syndromem.  Tito postižení však mívají také velmi hutnou kost u bradavkového výběžku spánkové kosti v oblasti zvané, zatímco u zdravých jedinců tato kost bývá houbovitá a vyplněná vzduchem. Protože Hershkovitz neměl k dispozici rentgenové snímky této části lebky, nemohl podobné srovnání učinit. Falková však mohla ke srovnání využít snímků počítačové tomografie a zjistila, že tato oblast lebky LB1 nevykazuje žádné známky Laronova syndromu. V březnu roku 2009 Falková a její spolupracovníci zveřejnili studii, v níž srovnali některé další rysy LB1 s rysy popsanými v lékařské literatuře u pacientů s Laronovým syndromem, jako pneumatizaci (vytváření dutin) a tloušťku lebečních kostí, tvar obličeje, čelisti, zubů a brady, mimo lebku pak tvar ramene, zápěstí, pánve a celkové proporce těla včetně relativní velikosti chodidla. Autoři studie neshledali žádnou významnou podobnost mezi studovanými znaky LB1 a znaky typickými pro Laronův syndrom a dospěli k závěru, že LB1 touto chorobou netrpěla.

Struktura kostí.

Struktura ramenních, pažních a zápěstních kostí "H. floresiensis" se podle popisů publikovaných v některých studiích z roku 2007 liší od moderních lidí a je mnohem bližší struktuře kostí raných členů podčeledi Homininae nebo šimpanzů. Závěry této studie do značné míry podporují názor, že "H. floresiensis" je spíše samostatným druhem a nikoliv současným člověkem trpícím tělesnou vadou.  Susan G. Larsonová et al. studovali kosti horní končetiny kostry LB1. Podle nich byla pažní kost tohoto jedince neobvykle málo pootočená vůči lokti, mnohem méně, než u současných lidí. Tento znak už před nimi analyzovali také Gary D. Richards, podle nějž ho lze nalézt též u současných pygmejských populací, a Teuku Jacob, který na základě studia míst úponů svalů na kostech LB1 dospěl k názoru, že malé pootočení pažní kosti je jen důsledkem slabých svalů tohoto jedince. Larsonová oponovala Richardsovu závěru s tím, že ve své studii citoval starší práci z roku 1972, která analyzovala vzorek 6 pygmejských žen ze středovýchodní Afriky, a že tento malý vzorek není reprezentativní pro celou populaci. Podle ní jsou pažních kosti pygmejských populací obvykle pootočené podobně jako u lidí běžné výšky. Kromě toho Larsonová se svým týmem na studovaných kostech hledala nějaké známky mikrocefalie, ale žádné nenašla.  William L. Jungers ze přirovnal malé pootočení pažní kosti "H. floresiensis" k podobně malému pootočení u raného hominida, jehož pozůstatky byly nalezeny v Dmanisi v Gruzii, a který byl označen jako "Homo georgicus". Larsonová et al. studovali také poměrně krátkou klíční kost a neobvyklou stavbu pletence horní končetiny "H. floresiensis". Své nálezy pak porovnali s kostrou KNM-WT 15000, známou jako „chlapec z Nariokotome“, která byla přiřazena druhu "H. erectus", a dospěli k závěru, že pletenec horní končetiny "H. floresiensis" je mezičlánkem ve vývoji lidského ramene.  Zatímco někteří odborníci, včetně paleoantropologa Russela Ciochona z, tyto závěry podpořili, jiní se k nim postavili zdrženlivěji s tím, že vzorek kostí "H. floresiensis", který je v současné době k dispozici, je příliš malý, a že výzkum Larsonové je z větší části založen pouze na jediné kosti horní končetiny.  Další studii, která podpořila teorii nového druhu, publikovali Matthew W. Tocheri et al., kteří se soustředili na analýzu zápěstních kostí. Ve své práci porovnali tři zápěstní kůstky nalezené v jeskyni Liang Bua, které pravděpodobně patří ke kostře LB1, se zápěstními kůstkami současných lidí, některých raných hominidů a afrických lidoopů. Podle jejich závěrů jsou tyto kůstky podobné kůstkám lidoopů a částečně též australopitheků, a velmi odlišné od zápěstních kůstek jak současných lidí, tak také člověka neandertálského a dokonce i "Homo antecessor". Zápěstní kůstky patřící "H. floresiensis" nemají některé znaky, které se vyvinuly u předchůdců současných lidí již nejméně před 800 000 lety. Protože tyto znaky se na kostech objevují již v průvěhu embryonálního vývoje, Tocheri z toho vyvozuje, že je velmi nepravděpodobné, aby jejich neobvyklý tvar byl důsledkem nějaké vývojové vady.  Nesouhlas s tímto závěrem vyjádřil paleontolog Robert D. Martin, který poznamenal, že zatím nikdo nestudoval zápěstí mikrocefaliků. Alan Thorne z prohlásil, že rozdíly mezi kostmi byly jen velmi malé a že podobné odchylky se mohou objevit i u současných lidí. Také poukázal na fakt, že nalezené zápěstní kůstky byly v jeskyni rozptýlené a není jisté, zda všechny patřily stejnému jedinci. Michael Morwood z v Austrálii, jeden ze spoluautorů studie, Thornovi oponoval s tím, že tyto nálezy na zápěstních kůstkách se doplňují i s dalšími zjištěními, jako jsou proporce těla, velikost mozku, morfologie ramene, pánve, čelisti a zubů, které všechny dohromady naznačují, že "H. floresiensis" je samostatným druhem, který se vyvinul v izolaci na ostrově.  Teorie nového druhu byla dále podpořena studií dolních končetin, kterou zveřejnil William L. Jungers se svým týmem (složeným převážně ze stejných vědců, kteří se podíleli na výše uvedené analýze kostí horní končetiny). Jednou z nejvýznamnějších odlišností ve struktuře kostry dolní končetiny byla neobvykle plochá a v porovnání se zbytkem těla též velká chodidla. Palec byl popsán jako neobvykle krátký a podobný raným hominidům, včetně australopitheků. Antropolog Henry McHenry z prohlásil, že tyto nálezy Jungersova týmu by mohly znamenat konec veškerým diskusím na téma vývojové choroby. Mnohem větší záhadou podle něj je, odkud se druh "H. floresiensis" vzal. Antropolog John Hawks z však stále zůstává nepřesvědčen, neboť daná studie podle něj nedostatečně porovnala popisované znaky se současnými pygmejskými populacemi.

Hypotéza endemického kretenismu.

Roku 2008 přišli australští vědci Peter J. Obendorf, Charles E. Oxnard, a Ben J. Kefford s teorií, že jedinci označení LB1 a LB6 trpěli tzv. myxedémovým typem vrozeného syndromu z jodové karence (nedostatku jódu) a že byli součástí touto chorobou jinak nedotčené populace "H. sapiens", která podle nich ostrov v té době obývala. Porucha bývá vyvolána několika faktory spojenými s životním prostředím postižených, mezi něž patří i nedostatek jódu. Choroba způsobuje též určitou formu nanismu a i v dnešní době ji lze sledovat mj. i mezi obyvateli Indonésie. Postižení, kteří se narodili bez funkční štítné žlázy, mívají malá těla a zmenšený mozek, ale jejich motorické schopnosti jsou ovlivněny mnohem méně než v případech endemického kretenismu neurologického původu. Autoři studie se domnívají, že na ostrově Flores mohly před přibližně 18 tisíci lety (což je doba, z níž nalezené kostry pochází) vládnout podmínky vedoucí ke vzniku této choroby. Podle nich jsou různé odlišnosti, nalezené na kostech z jeskyně Liang Bua, jako například zvětšená podvěsková jáma klínové kosti, neobvykle rovná a jen málo pootočená kost pažní či relativně silné končetiny, příznaky této diagnózy. Tímto způsobem mohou být údajně vysvětleny rovněž spodní třenové zuby se dvěma kořeny či primitivní morfologie zápěstí. Autoři studie nevylučují ani možnost, že i ústně tradované příběhy o podivných člověku podobných stvořeních žijících na ostrově, mohou ve skutečnosti popisovat lidi postižené kretenismem.  Reakce na zjištění australských vědců se lišily. Robert D. Martin vyjádřil souhlas se zkoumáním různých dalších postižení, kterými by se nálezy vysvětlily, aniž by je bylo nutné připisovat novému druhu, osobně však stále dává přednost mikrocefalické teorii. Dean Falková výsledky australského týmu napadla s tím, že CT snímky podvěskové jámy neukázaly, že by byla větší, než je obvyklé, a protože rozměry této části klínové kosti byly klíčovým argumentem studie, zavrhla celou tuto hypotézu. Peter Brown, objevitel fosílií, prohlásil, že pozůstatky LB1 byly natolik špatně zachovalé, že podle něj žádné smysluplné změření velikosti podvěskové jámy není možné. Napadána byla i další Obendorfova měření, neboť jeho tým je neprováděl přímo na kostech ani nepoužil CT snímky, ale pouze záběry rentgenových snímků z dokumentu, který roku 2005 natočila britská.

Hypotéza vývoje z raných hominidů.

Evoluční vztahy "H. floresiensis" jsou rovněž předmětem kontroverze. Mnohé dřívější studie naznačovaly, že se vyvinul z lokální populace druhu "Homo erectus", který obýval Asii před expanzí druhu "Homo sapiens". Nejnovější výzkum však upozorňuje, že populace "H. floresiensis" nesla výrazné znaky raných hominidů, kteří žili před rozšířením druhů "H. erectus" a "H. ergaster". Je možné, že "H. floresiensis" vznikl evolucí z raných migračních skupin druhů "H. habilis", "H. rudolfensis", či "H. georgicus", jejichž existenci nelze vyloučit. Migraci těchto hominidů z Afriky do Asie lze předpokládat nejpozději před 1,4 milionu let. Izolací některé z jejich lokálních populací mohlo následně dojít k evoluci "H. floresiensis".

Nové objevy a pohledy do poloviny roku 2016.

V letech 2015-2016 bylo o "hobitech" z Flores publikována celá řada dalších studií v recenzovaných časopisech.  Konkrétně: Změněné datování - "H. floresiensis" žil na Flores asi před 190 tisíci lety až 50 tisíci lety. Tvrzení, dle nichž zde hobiti přežívali ještě před 13 tisíci lety, jsou opouštěna. Cca v době konce hobitů jsou na Flores doloženi první zástupci druhu "Homo sapiens" (ohništi, nikoliv zatím fosíliemi; uvádí se, že "H. floresiensis" oheň nepoužíval, i to je v rozporu s řadou údajů ve starších článcích).  Je-li nové datování správné, prakticky to vylučuje hypotézu mikrocefalie, hobiti žili na Flores dříve než "Homo sapiens" a dávno před migrací "Homo sapiens" z Afriky. Také se propojují evoluční vztahy mezi hobity a jinými formami (ještě nezmenšenými) asijských "Homo erectus". Druhové řazení je poněkud věcí vkusu, není tím zcela vyloučeno ani to, že hobiti mají původ v ještě ranějších druzích rodu "Homo" (viz výše) nebo dokonce australopitéků.  Nové studie byly roku 2016 publikovány např. v "Nature" a v "Journal of Archaeological Science". Veřejně přístupná jsou shrnutí těchto článků: Phys.org (anglicky, První Homo sapiens na Flores a konec hobitů), Sciencemag.cz (česky), Osel.cz (česky, Homo erectus jako pravděpodobný předek hobita).

Homo floresiensis (česky též člověk floreský, neformálně přezdívaný „hobit“) je podle některých teorií samostatným druhem rodu "Homo", odlišujícím se zejména svou malou postavou a mozkem, který přežíval do relativně nedávné doby. Pojmenován byl po indonéském ostrově Flores, na němž byly nalezeny jeho pozůstatky. Roku 2003 byla na ostrově v usazeninách jeskyně Liang Bua nalezena jedna téměř kompletní částečně fosilizovaná kostra (označená podle jména jeskyně a pořadí nálezu jako LB1) a jedna kompletní čelist (označená jako LB2), pocházející z doby před 18 000 lety (svrchní pleistocén). Tyto nálezy byly poprvé publikovány v říjnu 2004. V dalších letech vykopávky v jeskyni pokračovaly a do konce roku 2008 archeologové odkryli části koster celkem 14 jedinců a také malé nástroje, vše pocházející z období před 94 000 až 13 000 lety. Objevitelé, antropologové Peter Brown a Michael J. Morwood s kolegy, vyjádřili názor, že řada znaků kostry LB1 svědčí o tom, že se jedná o nový druh hominida, jehož přímým předchůdcem byl snad "Homo erectus", a nazvali ho "Homo floresiensis". Tito hominidé dosahovali i v dospělosti výšky pouze o něco více než 1 metr. Jejich extrémně malou výšku objevitelé přisoudili tzv. ostrovnímu nanismu, který způsobuje, že těla velkých druhů živočichů se v prostředí s omezenými potravními zdroji po několika generacích zmenší. S ohledem na dobu, z níž nálezy pocházejí, by "H. floresiensis" byl současníkem "Homo sapiens".

Homo floresiensis („Mensch von Flores“) ist eine ausgestorbene, kleinwüchsige Art der Gattung "Homo". Die im September 2003 auf der indonesischen Insel Flores entdeckten und dieser Art zugeordneten Knochenfunde wurden 2004 in der Erstbeschreibung auf ein Alter von rund 18.000 Jahren datiert. Aus dieser Datierung wurde abgeleitet, dass, während die Nachbarinseln schon seit mehreren tausend Jahren vom modernen Menschen ("Homo sapiens") besiedelt waren, auf Flores noch eine zweite "Homo-"Art lebte. 2016 wurde jedoch eine Neudatierung der Funde publiziert, der zufolge die Knochen nicht jünger als 60.000 Jahre sind.


Historie.

Všichni švýcarští honiči jsou velmi stará plemena psů, schwyzský honič je nejspíše nejstarší z nich. Nejstarší zmínku o nich najdeme v curyšské katedrále, kde jsou malby datující se až k roku 1100. Pravděpodobnými předky Schwyzského honiče je porcelaine a — dnes již vyhynulý — francouzský bílooranžový honič. Vznikl na hranicích mezi Francií a Švýcarskem. Jeho původní využití byl lov zajíců a lišek, později i vysoké zvěře. Dnes jej najdeme jako loveckého psa i jako společníka.

Povaha.

Schwyzský honič je velmi aktivní a hravý. Má rád veškeré typy pohybu. Je přátelský. Je známý i tím, že dokáže lovit a pracovat sám, čímž se hodí pro hony v nepřehledném terénu. Má vyvinuté lovecké pudy a pokud nemá dost pohybu, bude utíkat. K cizím je uzavřený, svému majiteli oddaný. Není příliš dominantní, spíše klidný. Sebevědomý. Schwyzský honič je známý i svým strachem z vody.  Hodí se k dětem. Ostatní zvířata toleruje, ale má sklony pronásledovat vše, co se rychle pohybuje, nevyjma cyklisty a domácí zvířata. Je vhodné jej chovat ve smečce s jinými psy.  Je to dobrý hlídač. Má silný a vysoký hlas. Štěká, pokud cítí nablízku kořist. Pokud cítí, že je majetek majitele ohrožen, nebojí se zaútočit.

Péče.

Péče o srst.

Srst schwyzského honiče je přiléhavá a krátká, dobře kryje proti chladu i vodě. Líná dvakrát do roka, v tomto období je potřeba ji kartáčovat hřebenem s měkkými štětinami každý den. Jinak je jeho srst bezúdržbová. Protože má plemeno odpor k vodě, nemyjte psa, pokud to opravu nepotřebuje.

Výcvik a výchova.

Vyžaduje důslednou výchovu, snese i tvrdší zacházení. Protože není tvrdohlavý ani dominantní, je vhodný pro jakýkoliv výcvik.

Pohyb.

Vyžaduje hodně pohybu a musí být neustále zabavený. Pokud se nudí, může se stát stereotypní, v pozdějším stádiu i agresivní. Nedostatek pohybu řeší i utíkáním a lovem zvěře Je pro něj vhodný jakýkoliv typ pohybu, krom plavání.

Schwyzský honič (), známý také jako švýcký honič, je plemeno psa spadající do podsekce švýcarští honiči. Je pojmenován po švýcarském kantonu Schwyz.

Der Schwyzer Laufhund gehört zur Rasse Schweizer Laufhund, der eine von der FCI anerkannte Hunderasse aus der Schweiz ist (FCI-Gruppe 6, Sektion 1.2, Standard Nr. 59).


Vydání.

První série byla vydávána od roku 1972. Autory byli Len Wein a Berni Wrightson, kteří vytvořili třináct čísel. Poté je nahradili David Michelinie, Gerry Conway a Nestor Redondo.  Roku 1982 byla série restartována a začala vycházet pod názvem "Saga of the Swamp Thing". Hlavním autorem byl Martin Pasko. Po sporech byl Pasko nahrazen Alanem Moorem, který udělal řadu koncepčních změn. Mooreova "Saga of the Swamp Thing" byla prvním komiksem, který začal vycházet pouze pro dospělé čtenáře. Moore byl autorem Swamp Thing mezi lety 1984 a 1987. V čísle 65 byl Moore nahrazen Rickem Veitchem. Toho brzy nahradil Doug Wheeler. Roku 1991 přešla série pod Nancy A. Collins, ta napsala čísla "Swamp Thing #110-138". Roku 1994 se série pro čtyři čísla chopil Grant Morrison ve spolupráci s tehdy neznámým Markem Millarem. Číslem 171 se sága uzavřela.  Třetí série začala být vydávána v roce 2001 a jejím hlavním autorem byl Brian K. Vaughan.  Čtvrtá série odstartovala v roce 2004. Jejími autory byli Andy Diggle (#1–6), Will Pfeifer (#7–8) a Joshua Dysart (#9–29). Poté se titul Swamp Thing přesunul k vydavatelství Vertigo.  Po událostech z DC story arcu "Brightest Day" se však Swamp Thing vrátil do DC univerza. Byla vydána trojdílná minisérie "Search for the Swamp Thing".  Od roku 2011, v rámci restartu DC vesmíru známém jako New 52 je vydávána již pátá série. Jejím prvním autorem byl Scott Snyder ve spolupráci s řadou kreslířů. V devatenáctém čísle (červen 2013) ho nahradil Charles Soule. Série skončila v květnu 2015.

Fiktivní biografie postavy.

Poprvé se Swamp Thing objevil v roce 1971 v komiksu "House of Secrets #92". Komiks se odehrává na počátku 20. století, kdy je vědec Alex Olsen obětí výbuchu vědecké laboratoře, který zinscenoval Olsenův spolupracovník Damian Ridge s cílem získat Olsenovu manželku. Olsen je vlivem chemikálií a působení blízké bažiny přeměněn do stvůry, která později zabije Ridge. Swamp Thing nemohl říci své manželce pravdu a v tichosti odešel do své bažiny.  To byl příběh v "House of Secrets". Po jeho úspěchu byli autoři osloveni, aby začali vydávat vlastní sérii. Ta započala v říjnu 1972 v "Swamp Thing #1". Autorské duo přeneslo Swamp Thing do sedmdesátých let a přidalo nový charakter, jímž byl dr. Alec Holland. Dr. Holland byl vědcem pracujícím v bažinaté krajině Louisiany. Cílem jeho tajného výzkumu bylo vytvořit bio-regenerační látku, která by dokázala „nechat vyrůst les na poušti“. Holland se však stal obětí bombového útoku, který nastražil tajemný Mr. E. V důsledku vypuknutého požáru vyběhl Holland z laboratoře a skočil do bažiny. V důsledku působení bažiny se z něj stal Swamp Thing. Rozdíl mezi původní Swamp Thhing a druhé (Alec Holland) je ve fyzické podobě, kdy nová je více svalnatá, ale také ve schopnosti plynule hovořit lidským jazykem.  Autor Alan Moore během svého psaní Swamp Thing v osmdesátých letech přepracoval původ postavy. Swamp Thing zde byl elementální entitou vytvořenou po smrti Hollanda, která absorbovala jeho vzpomínky i mentalitu. Ze Swamp Thing se již nikdy nemohl stát znovu člověk. Moore také popsal, že mimo Hollanda se do Swamp Thing vtělili i další lidé, například sestřelený pilot z druhé světové války Albert Höllerer (viz "Swamp Thing #47", 1986) a ještě před ním Aaron Hayley (viz "Swamp Thing: Roots", 1998). Vtělením byl i Alan Hallman, a to v 50. letech (viz "Swamp Thing Vol. 2 #102", 1990). Moore také zavedl praxi, kdy je Swamp Thing spojen se zelení a proto se nemusí vázat na své tělo, jelikož je součástí veškeré flóry.  Po restartu DC vesmíru v roce 2011 se navázalo na pojetí Alana Moorea. Autor Charles Soule vytvořil pojetí, kdy je Swamp Thing avatárem zelené síly, který je vybírán Parlamentem stromů. Tento parlament přitom funguje na bázi frakcí, které proti sobě staví své kandidáty na avatár. Alec Holland se zdá jako hlavní kandidát, ale v roce 2013 se musel utkat s vyzyvatelem, kterým byl Seeder (James Woodrue). Seeder nakonec v boji porazil Swamp Thing a stal se novým avatarem zelené síly (volume 5, #24). Nicméně Swamp Thing s pozůstatky vědomí Hollanda přežil v zeleni. Po návratu zabil Seedera i Parlament stromů a zůstal jedinou osobou spojenou se zelení a zelenou sílou (volume 5, #28).

Česká vydání.

V České republice vydává komiksové knihy Swamp Thing nakladatelství BB/art. První tři díly byly vydány ve spolupráci s nakladatelstvím CREW.

Swamp Thing (česky také překládán jako Bažináč) je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím DC Comics. Je výtvorem tvůrčího dua, které tvořili Len Wein a Berni Wrightson. Poprvé se objevil v komiksovém sešitu "House of Secrets #92" v červenci 1971. Swamp Thing je napůl humanoid a napůl entitou na bázi rostliny, jeho úkolem je chránit svou domovskou bažinu, životní prostředí a lidstvo před ničivými silami. Inspirací byly komiksové postavy Man-Thing a Heap.

Swamp Thing ist eine Figur des US-amerikanischen Verlags DC Comics, die ihren Ursprung in Horror-Comics aus den 1970er Jahren hat (erster Auftritt in US-"House of Secrets" #92 im Juli 1971). Erschaffen wurde die Figur von dem Autor Len Wein und dem Illustrator Bernie Wrightson.


Název.

Původní název vesnice zněl "Burgstadil" a pocházel ze střední horní němčiny, ve které znamená podhradí. Podobnost druhé části názvu se slovem "stadt(e)l" (městečko) vedla k novější německé variantě. V historických pramenech se jméno vyskytuje ve tvarech: Burgstadil (1367), půl věsky Hradce (1508), Burgstadtl nebo Birchstadtl (1787) a Burgstadtl nebo Purgstadtel (1846).

Historie.

Nejstarší písemná zmínka o vesnici je z roku 1367, kdy v ní císař Karel IV. souhlasil s připojením Hradce k městskému majetku Kadaně. Další majetkové vztahy jsou nejasné, ale podstatnou část vesnice vlastnili kadaňští měšťané. V roce 1467 koupil dědictví po Niklasu Wentlerovi, kterým byla polovina vsi s deseti sedláky, měšťan Thomas Tuchmacher a od něj na přelomu 15. a 16. století Kryštof Hupfauf z Milžan. Když zemřel, jeho manželka Ludmila prodala Hradec kadaňské městské radě. Druhou polovinu vsi získala Kadaň až roku 1590 od Jiřího Popela z Lobkovic. Hradec se potom stal součástí milžanského panství.  Berní rula po polovině 17. století uvádí v Hradci, kromě čtyř zpustlých usedlostí, třináct statků a osm chalup. K jednomu statku patřila chmelnice. Od roku 1695 byl ve vsi šosovní dvůr, který roku 1756 patřil Adamu Panoschovi a zbytek vesnice byl v majetku města. V roce 1866 ve vesnici bydlely oddíly pruského vojska a propukla tu epidemie cholery. Po jejím potlačení obyvatelé na návsi postavili kapli Panny Marie. V roce 1901 vesnici postihla přívalová povodeň, při které zemřeli dva lidé a utopilo se přes sto kusů dobytka.  Před druhou světovou válkou byla v Hradci hospoda, trafika a působilo zde několik řemeslníků (tesař, kolář, kovář a švec). Do roku 1976 byla ve vsi škola. Ve druhé polovině 20. století byla zbořena kaple a většina původních usedlostí, které byly nahrazeny nízkými panelovými domy. U rybníků v ohybu Ohře vznikla chatová osada, koupaliště a autokemp.  Od roku 1850 byl Hradec místní částí Rokle. Pro rozepře místních s obecním úřadem v Rokli o velikost povinně odváděných válečných dávek jatečného dobytka se Hradec v roce 1923 (nebo 1925) osamostatnil. Samostatnost mu vydržela až do roku 1960, kdy byl opět připojen k Rokli.

Přírodní podmínky.

Hradec stojí v mělkém údolí Úhošťanského potoka, který se asi jeden kilometr severně vlévá do Ohře. Vesnice se nachází na geologickém rozhraní, kde se vyskytují na západě a na jihu třetihorní horniny sopečného původu a na severu a na východě jsou starší prekambrické granulity. Geomorfologicky je okolí Nové Vísky součástí Krušnohorské soustavy, přesněji patří do Podkrušnohorské oblasti, celku Mostecká pánev, podcelku Žatecká pánev a okrsku Čeradická plošina. Z půdních typů se zde vyskytují regozemě. Významnými vodními plochami jsou rybníky u ohybu Ohře severozápadně od vesnice.

Obyvatelstvo.

V roce 1921 měl Hradec 200 obyvatel, z nichž bylo 102 mužů. 199 obyvatel se hlásilo k německé národnosti a československé pouze jeden. Všichni byli římskými katolíky. Při sčítání lidu v roce 1930 zde žilo 233 obyvatel, z toho čtrnáct Čechů a 219 Němců. 233 se jich hlásilo k římskokatolické církvi a čtyři byli bez vyznání.

Hospodářství a doprava.

Ve vesnici sídlí společnost ATC Hradec s.r.o., která provozuje autokemp asi 1,5 km severozápadně od vesnice. Asi jeden kilometr jihovýchodně je na rozlehlém hřbetu vysokonapěťová Rozvodna Hradec u Kadaně. Obcí prochází silnice III. třídy č. 22426 z Rokle do Nové Vísky u Rokle. Ve vesnici je autobusová zastávka. Kolem vesnice vede železniční trať č. 164 zvaná Doupovská dráha. Ta byla vybudována na počátku 20. století společností Kadaňské místní dráhy. Pravidelná osobní doprava na ní koncem 20. století byla zrušena, ale společnost Severočeské dráhy na ní provozuje nostalgické jízdy a zajišťuje sezónní provoz o letních prázdninách. Prochází tudy zeleně značená turistická trasa z Kadaně na vrch Kolina.

Pamětihodnosti.

Jeden kilometr severovýchodně od vesnice leží zbytky pravěkého a raně středověkého hradiště Hradec u Kadaně. Hradiště vzniklo až v pozdní době halštatské, ale místo samotné bylo osídleno již lidem kultury s lineární keramikou (přibližně 5500 př. n. l.). Opevnění později zaniklo a bylo obnoveno na přelomu 9. a 10. století. Definitivně zaniklo až ve druhé polovině 12. století.

Hradec () je místní část obce Rokle v okrese Chomutov v Ústeckém kraji. Ves leží asi 4 km jihovýchodně od Kadaně na plošině nad Želinským meandrem řeky Ohře, před začátkem přehrady Nechranice a severovýchodními výběžky Doupovských hor. Ves v jihovýchodní části protíná Úhošťanský potok, který v minulosti způsobil mnoho záplav.

Hradec (deutsch: "Burgstadtl") ist ein Ortsteil der Gemeinde Rokle im Okres Chomutov, Ústecký kraj, Tschechien. Der Ort liegt 3 km südöstlich von Kadaň unweit der Eger und des Stausees Nechranice an den nordöstlichen Ausläufern des Duppauer Gebirges. Am Rande des Ortes befindet sich an einem kleinen See ein beliebter Autocamping-Platz.


Život.

Rané období.

Narozen ve vesnici Che-ce, provincie Šan-tung, do statkářské rodiny. Jeho otec Zhang Kaiyi sloužil nacionalistické straně Kuomintang a jako donašeč Japoncům. Spolu se svým otcem odešli do Ťi-nan kde během Čangova studia na střední škole od roku 1932 do roku 1934 sloužil jako tajný agent Kuomintangu a aktivně se účastnil na špehovaní komunistické strany. Jeho úkolem bylo donášet na studenty, kteří se účastnili hnutí proti Čankajškovi a Japoncům, v důsledku jeho špehování bylo pronásledováno 6 studentů z toho 1 byl uznán vinný a popraven. V roce 1935 se vydal do Šanghaje aby špehoval místní složku komunistické strany, kde po nějaké době změnil svou politickou ideologii a přidal se ke komunistické straně. V roce 1938 odešel do základny Komunistické strany v Jen-anu, v té době byla vystopována jeho minulost komunistickou stranou ke které se přiznal. I přes jeho minulost mu bylo umožněno zůstat v komunistické straně.

Kulturní revoluce.

Na začátku kulturní revoluce se Čang Čchun-čchiao spolčil s Lin Piao a Ťiang Čching. V roce 1967 Čang Čchun-čchiao, Jao Wen-jüan a Jiang Qing zosnovali plán na získání moci v Šanghaji tzv. lednová bouře, při této vzpouře byl uštván k smrti tehdejší starosta Šanghaje Ťin Čung-chua. V průběhu kulturní revoluce v Šanghaji propagoval gang čtyř Lin Piaoa jakožto následovníka Mao Ce-tunga. Propagace Lin Piaoa nepřipadla vniveč neboť si Čang vysloužil místo ve stálém výboru politbyra.

Konec politické kariéry a proces.

Po smrti hlavního antagonisty gangu čtyř Čou En-laje v lednu 1976, byl jmenován viceprezidentem Teng Siao-pching, který bránil gangu čtyř chopení moci. Po smrti Mao Ce-tunga bylo jeho manželkou Ťiang Čching navrhnuto na zasedání politbyra, aby se stala novou vůdkyní Čínské lidové republiky. Tento návrh zvedl vlnu pozdvižení, proto bylo 6.října svoláno krizové zasedání politbyra, na kterém byli Jao wen-jüan, Čang Čchun-čchiao a Wang Chung-wen zatčeni, ten den byla také zatčena manželka zesnulého vůdce Mao Ce-tunga ve své rezidenci.  V roce 1981 byl Gang čtyř odsouzen za činy proti straně, za které byl Čang odsouzen k smrti s odkladem na 2 roky. Později byl jeho rozsudek přehodnocen na doživotní trest, v roce 1997 byl rozsudek opět přehodnocen tentokrát na 18 let. V roce 1998 byl Čang propuštěn z vězení kvůli zdravotním komplikacím. V dubnu 2005 zemřel na rakovinu slinivky.

Čang Čchun-čchiao (tradiční čínština: 張春橋, zjednodušená čínština: 张春桥, pīnyīn: Zhāng Chūnqiáo) (1. února 1917 – 21. dubna 2005 Peking) byl prominentní čínský politik a spisovatel. Do veřejného podvědomí se dostal v pozdní fázi kulturní revoluce, zároveň byl členem takzvaného Gangu čtyř. Byl členem komunistické strany Číny a během kulturní revoluce zastával funkci v stálém výboru politbyra ústředního výboru Komunistické strany Číny. Zastával také funkci politického komisaře Čínské lidově osvobozenecké armády v Nankingu.

Zhang Chunqiao (; * 1. Februar 1917 in Heze, Republik China; † 21. April 2005 in Peking, Volksrepublik China) war ein Spitzenpolitiker in der Volksrepublik China während der Kulturrevolution. Zusammen mit Mao Zedongs Ehefrau Jiang Qing, Yao Wenyuan und Wang Hongwen gehörte er zur so genannten Viererbande.


Název.

Z věcného hlediska je pojem "igelit" v dnešním Česku používán většinou nesprávně. Historicky se obchodní název "Igelit" nebo "Igelite" totiž vztahuje k fóliím z měkčeného polyvinylchloridu (PVC) vyráběným od 30. let 20. století koncernem IG Farben. Zatímco PVC při hoření uvolňuje nebezpečné zplodiny, dnešní „igelitky“ jsou obvykle z polyetylenu, který lze spalovat bez vzniku škodlivých sloučenin.

Vynalezení.

Roku 1953 Karl Ziegler z Institutu císaře Wilhelma (dnes Institut Maxe Plancka) vynalezl extra hustou verzi polyetylenu (HDPE) a za svůj objev později (1963) obdržel Nobelovu cenu. Gustaf Thulin Sten z Švédské firmy Celloplast AB posléze vytvořil plastové tašky ze supertenkých trubic HDPE.

Spotřeba.

Agenturní zprávy obyčejně uvádějí, kolik ropy se spotřebuje na výrobu plastových tašek. Např. Deník.cz v roce 2008 uvedl, že Čína ročně spotřebuje 37 milionů barelů ropy, aby vyrobila 3 miliardy plastových tašek jen pro čínský trh. Katherina Mangu-Wardová uvádí, že původ takových čísel je nejasný, neboť je levnější vyrobit HDPE z přírodního plynu (metanu), než z ropy. Podíl plastových tašek vyrobených z ropy činil mezi lety 1981 a 2012 jen 3,2%.  Podle americké Agentury pro ochranu životního prostředí vyhodili v roce 2010 Američané 690 000 tun HDPE tašek.

Ekologické hledisko.

Přestože různé americké ekologické organizace uvádějí podíl plastových tašek v odpadu mezi 3,8% - 8%. Steven Stein z Úřadu plánování přírodních zdrojů ve Spojených státech v „Rozsáhlé a určující studii amerického odpadu“ zjistil, že jen 0,6 % všeho viditelného odpadu v celých Spojených státech jsou plastové tašky.

Restrikce a redukce.

Různé restrikce vedou ke snižování výroby a spotřeby plastových tašek. Roční zájem o tyto tašky se snížil z 1,6 milionů tun na 1,1 milionu.  Kritici restrikcí uvádějí, že škodlivost plastových tašek je sporná, jelikož alternativy k plastovým taškám podléhají stejným environmentalistickým tlakům v případě papírových tašek, nebo se mohou stát hygienickým problémem v případě látkových tašek. Pokud se navíc započítá příspěvek zatížení životního prostředí z celého řetězce výroby, tak textilní tašky zatěžují prostředí více. Mnoho igelitových tašek je také znovu použito v domácnostech, většinou při recyklaci odpadu.

Igelitová taška lidově zvaná igelitka je jednoduchá taška vyráběná z plastu (obvykle nízkohustotního polyethylenu nebo polypropylenu, nikoliv igelitu), které nemá (zpravidla) dlouhou životnost, její základní smysl je totiž obvykle jen odnést si nákup z obchodu domů.

Eine Plastiktüte (auch "Plastiktragetasche" oder "Kunststofftüte"; in Österreich: "Sackerl", Plastiksackerl oder Nylonsackerl, in der Schweiz (Plastik-)Säckli, in Ostdeutschland häufig Plastetüte oder Plastebeutel, in Süddeutschland Plastikgug) ist eine Tüte oder ein Beutel aus Kunststofffolie, meist aus Polyethylen oder Polypropylen. Für eine herkömmliche ca. 20 g schwere Plastiktüte werden 40 g Erdöl benötigt. Plastiktüten werden vor allem zum Transport von Einkäufen und zur Aufbewahrung sowie zum Transport von Hausmüll verwendet. Bedruckte Einkaufstüten aus Plastik dienen dem Handel und der Konsumgüterindustrie als Werbeträger. In Europa kamen laut EU-Kommission im Jahr 2010 rund 95 Milliarden Plastik-Tragetaschen in Umlauf.


Historie.

Za zakladatele Trosek bývá považován Čeněk z Vartenberka. První písemná zmínka o hradu pochází z roku 1396, kdy byl Čeněk už mrtvý a uvedený s přídomkem „z Trosk“. Podle výsledků archeologického výzkumu byl hrad založen ve čtrnáctém století, ale výrazně dříve před první písemnou zmínkou.  V době své smrti Čeněk už hrad nevlastnil. Na počátku devadesátých let čtrnáctého století jej finanční potíže přiměly, aby hrad postoupil králi Václavovi IV. Od něj Trosky získal Ota III. z Bergova, v jehož majetku jsou uváděny poprvé v roce 1399. Po svém otci hrad zdědil Ota mladší z Bergova, který roku 1415 spolu s Janem Městeckým z Opočna přepadl a vyloupil Opatovický klášter. Během husitských válek Trosky patřily spolu s Kostí, Kumburkem, Frýdštejnem, Bezdězem a Ralskem k pevným oporám katolíků, které zprostředkovávaly spojení mezi Čechami a lužickým Šestiměstím. Husité se o dobytí marně pokoušeli v letech 1424 a 1428. V letech 1438 nebo 1439 hrad přepadli a obsadili zemští škůdci Kryštof Šof z Helfenburka a jakýsi Švejkar, kteří Otu mladšího zajali. Trosky i nedaleký Valdštejn proto oblehlo vojsko východočeského a boleslavského landfrýdu, ale Trosky se mu dobýt nepodařilo. Spor o hrad trval až do roku 1444, kdy byli Šofovi loupežníci poraženi zhořeleckým a žitavským vojskem. Hrad opět připadl Otovi, který však brzy poté zemřel a majetek po otci zdědil Jan z Bergova.  Jan z Bergova Trosky roku 1455 prodal Janu Zajícovi z Hazmburka na Kosti, který je připojil k panství hradu Kost. Jako člen Jednoty zelenohorské stál proti králi Jiřímu z Poděbrad a od Matyáše Korvína získal formální úřad nejvyššího kancléře. Vzhledem k tomu roku 1467 královské vojsko Jiřího z Poděbrad oblehlo Kost, aby přimělo vzpurného šlechtice k poslušnosti. Výsledek neměl dlouhého trvání, a proto Jiří z Poděbrad o dva roky později oblehl nejen Kost, ale i Trosky, Budyni nad Ohří, Hrubou Skálu a Návarov. S výjimkou Kosti byly všechny hrady dobyty. Posádka Trosek se vzdala po 28. srpnu 1469 a hrad obsadily královské oddíly. Jan Zajíc z Hazmburka se však s králem domluvil, jeho činy byly odpuštěny a majetek navrácen. Trosky potom až do své smrti držela Janova dcera Anežka provdaná za Zdeňka ze Šternberka.  Jan Zajíc z Hazmburka zemřel roku 1495 a o rok později i jeho syn Mikuláš. Rodinný majetek zdědil Mikulášův velmi mladý syn Jan, jehož poručníkem se stal Zdeněk Lev z Rožmitálu, který 2. června 1497 prodal Kost včetně Trosek a dalšího majetku Janovi ze Šelmberka. Po jeho smrti v roce 1508 Trosky zdědil syn Jindřich ze Šelmberka a Kosti, který se velmi zadlužil. Aby vyrovnal dluhy u svého největšího věřitele, přenechal hrady Kost a Trosky Janovi z Bibrštejna. Po jeho synovi Kryštofu z Bibrštejna se hrad stal majetkem Lobkoviců, z nichž Kryštof z Lobkovic s manželkou Annou Trosky s příslušenstvím roku 1559 prodali Jindřichovi ze Smiřic a na Skalách za 6 500 kop českých grošů.  Vrchnost na Troskách nesídlila už od druhé poloviny patnáctého století a na hradě žili pouze úředníci spravující panství. Po smrti Albrechta Jana Smiřického v roce 1618 byly jeho statky zkonfiskovány a Trosky roku 1622 získal Albrecht z Valdštejna. Během třicetileté války hrad sloužil jako pevnost, kterou roku 1639 dobyli Švédové. O rok později hrad dobylo císařské vojsko a posádky obou stran se na hradě střídaly až do roku 1648, kdy hrad naposledy dobylo a vypálilo císařské vojsko. Hrad poté pomalu chátral, ale v roce 1681 byl podle Bohuslava Balbína ve stavu, který bylo možné opravit.  Valdštejnové zříceninu vlastnili až do roku 1821, kdy ji prodali Janu Lexovi z Aehrentalu, který podle dobové módy zahájil úpravy zříceniny v duchu romantismu, ale jeho plány byly dokončeny jen z části. Jeho syn Alois začal v roce 1841 stavět točité schodiště, jímž chtěl zpřístupnit vrchol Panny, a využít tak vyhlídky do dalekého okolí. V roce 1843 však stavitel zemřel a stavba tak zůstala nedokončena.  V roce 1925 se zřícenina stala majetkem českého státu, ale už o dva roky dříve došlo z podnětu Klubu českých turistů k opravám obou věží, hradeb a bran. Další opravy pokračovaly v letech 1934–1935. Ve druhé polovině dvacátého století probíhaly odborné zásahy s cílem staticky zabezpečit skalní masív a pozůstatky budov. V letech 1999–2000 bylo postaveno schodiště k věži Baba.

Stavební podoba.

Charakteristickou dominantu hradu tvoří dvojice věží na sopouších, mezi kterými je umístěno protáhlé hradní jádro se dvěma paláci. Podél severní strány jádra se táhlo hradbou opevněné předhradí. Podoba hradu je silně ovlivněná výjimečným staveništěm, ale přesto je v rozmístění budov patrná snaha o dosažení dvoupólové vyrovnanosti typické pro hrady dvoupalácového typu nebo dvouvěžové dispozice.  Nižší sopouch s věží Baba převyšuje úroveň prvního nádvoří o 47 metrů. Věž má šestiboký půdorys a interiér rozdělený příčkami na čtyři menší prostory. Vstupem v severní stěně se vcházelo do předsíně, ze které vedly vchody do dalších místností osvětlených velkými okny. Na vyšším skalisku (převýšení 57 metrů) byla postavena čtverhranná věž Panna. Původně měla mít přibližně čtvercový půdorys, ale poté, co byla postavena západní část se vstupním hrotitým portálem do výšky prvního patra, došlo k jejímu rozšíření o východní přístavbu. Přízemí věže vyrovnává velký výškový rozdíl terénu mezi starší a mladší částí. Obytné prostory se nacházely v prvním patře. Podoba oken je výsledkem rekonstrukce z první poloviny dvacátého století.  Ani jednu ze dvou vstupních kulisových bran nechránil příkop. Jedinou stavbou v předhradí byla dvouprostorová hospodářská budova v sousedství brány, v jejíž části se dochovaly pozůstatky pece. Hradní jádro mezi oběma věžemi vymezují hradby široké 1,5–2 metry a až patnáct metrů vysoké. Brána vede do jeho východní části, kde stával velký dvouprostorový palác s obytnými prostorami ve třetím patře. Střední a nejvýše položená část jádra sloužila jako dvůr a na západní straně se dochoval rozsáhlý volný prostor, kde stával menší palác vybudovaný z podstatné části ze dřeva. Budova bývala nejméně trojprostorová a v jejím přízemí se nacházela kovárna, která byla v provozu až do sedmnáctého století.

Přístup.

Zřícenina hradu je přístupná v návštěvních hodinách od dubna do října. K vrchu vede odbočka ze silnice z Troskovic k silnici I/35, která končí na parkovišti pod hradem. Po silnici je zároveň značená cyklotrasa č. 4010 z Turnova ke Kosti a částečně také cykostrasa č. 4011, která vede až ke zřícenině. Parkoviště je východištěm turistických tras. Pod hradem vede červeně značená Zlatá stezka Českého ráje, modře značená trasa z Rovenska pod Troskami do Mladějova a zeleně značená trasa z Rovenska do Sobotky.

Trosky jsou zřícenina hradu na vrcholu stejnojmenného vrchu v katastrálním území obce Troskovice v okrese Semily v Libereckém kraji. Nachází se na území Chráněné krajinné oblasti Český ráj a zároveň také Geoparku Český ráj. Hrad je ve vlastnictví státu (správu zajišťuje Národní památkový ústav) a je přístupný veřejnosti. Od roku 2020 je zařazen mezi národní kulturní památky.

Die Ruine der Burg Trosky befindet sich bei Rovensko pod Troskami im Okres Semily, Tschechien, zwischen Turnov und Jičín. Die Burg mit ihrer unverwechselbaren Silhouette ist das Symbol des Landschaftsschutzgebietes Český ráj.


Historie.

Středověké dějiny tohoto prostoru začínají staromoravským hradištěm v poloze "Sand" v katastrálním území Oberpfaffendorf, asi 2 kilometry západně od Rakouse. Toto hradiště roku 1992 objevil Kurt Bors. Podle výsledků dendrochronologického datování byl severní val vystavěn v letech 926 až 929. V té době byla již velkomoravská říše vyvrácena maďarskými nájezdníky, kteří se v dnešním Dolním Rakousku zachytili až na řece Enži. Hradiště "Sand" však bylo již po několika desetiletích opuštěno, patrně zničeno katastrofálním požárem při nájezdu Maďarů (podobně jako bylo vypáleno Hradiště sv. Hypolita u Znojma). O těchto událostech však z písemných pramenů nevíme nic.  První písemné zmínky souvisejí až s hradním pánem "„Gotfridi in castrum Racouz"" v Kosmově Kronice české k roku 1100. Z let 1074 a 1076 jsou jmenována lesní území "„silva Rogacz"" ("les Roháč" - území kolem pozdějšího města "Rohů", dnešního Hornu) ve dvou královských obdarováních pro markrabata z rodu Babenberků. Název „Rakousy“ se v řeči starých Čechů a Moravanů brzy přenesl na označení celé Východní marky (Österreich – Austria), která byla roku 1156 povýšena na vévodství a která staré podyjské hrabství pohltila.  Nestabilita v česko-moravském prostoru v první polovině 11. století vedla k opakovaným konfliktům. V Altašských análech je k roku 1082 zaznamenáno, že syn markraběte Vojtěcha (Adalberta) se zmocnil jednoho města ("urbs") u dnešní severní zemské hranice poté, co byla jeho otci násilně zabrána Přemyslovci.  Kosmova kronika podává zprávu o Gottfriedovi II. z Raabsu († 1137), že tento je příbuzný moravského Přemysla, moravský vévoda Litold († 1112) byl v jeho hradu zajat jako host a potom v noci přepadli moravské území, takže konečně vévoda Břetislav z Čech viděl vojsko táhnout na Moravu. Než ale došlo k bojové akci pokoušel se vévoda zjistit postavení, zatímco Gottfried/Bohumír připomínal dřívější přátelská setkání a žádal vydání Lutolda. Na prosbu Bohumíra obléhal vévoda z Čech hrad šest týdnů, až Lutold Gottfiedovi hrad Raabs opět vrátil. Gottfried z Raabsu byl 1113 jmenovaný jako norimberský městský hrabě, tím měl být již 1104 Heinrich IV. Bohumírův bratr Konrad I. z Raabsu se objevuje již roku 1140 v osobním spojení s markrabětem Heinrichem I.  Konrad II. získal titul hraběte. Po vymření Raabských hrabat v mužské linii (kolem 1192) došlo sňatkem obou dědičných dcer k rozdělení hrabství. Nejstarší dcera Sophie se provdala za Friedricha z Zollernů s „matkou" Hohenzollerů s pozdějším pruským králem a německým císařem. Západní území s hradem přešlo na hraběte Hirschberg-Tollenstein, další část s tržištěm Raabs kolem roku 1200 na vévodu Leopolda VI. (asi 1176-1230).  V roce 1252 získal král Přemysl Otakar II. celé hrabství od hrabat z Hardeggu. Roku 1260 se majitelem hradu stal Vok I. z Rožmberka. V roce 1282 museli Rožmberkové hrad odstoupit Habsburkům, když již po roku 1278 velká část kraje byla zabavena králem Rudolfem. V tomtéž roce dostali bratři Leutold a Jindřich z Kuenringu hrad lénem. V budoucnu byl majetek opět rozdělen: 1283 část majetku zemského knížete byla dána jako zástava na Stephan z Maissau, západní oblast s hradem přešla na hraběte z Hirschberg. Od roku 1297 bylo celé hrabství s hradem dříve lénem zemského knížete, východní území, hrad a tržiště, bylo nyní ve vlastnictví zástavy Maissauerů.  V roce 1385 přešlo vlastnictví na pány z Puchheimu, od té doby do počátku 16. století přešlo panství ze zemského léna bezplatně do vlastnictví. V tom období byla provedena největší část výstavby hradu na „Hrad-zámek". Oni získali pro Raabs povolení několika tržních práv a získali velké zásluhy u dvora zemského knížete, Během reformace byli především horlivými přívrženci protestantské víry. Franz Anton von Puchheim prodal v roce 1702 hrad s veškerým příslušenstvím a stal se biskupem ve Vídeňském Novém Městě, a Franz Antona z Quarient a Raall a roku 1708 koupil Raabs. V roce 1760 koupil panství a zámek baron Johann Christoph von Bartenstein (1689–1767). Po jeho potomcích přešel majetek sňatkem na rodinu Kaisersteinů a od něj na barona Ludwiga von Villa-Secca. Roku 1878 nabyl Wilhelm rytíř z Lindheimu a od roku 1888 hrad získal říšský hrabě Philipp Boos z Waldecka a Montfortu. Roku 1912 byl vlastníkem baron Hugo Klinger z Klingerstorffu. První světová válka přinesla hospodářský úpadek panství Raabs a majetek i hrad byl v roce 1932 vydražen. V roce 1970 byl vlastníkem hradu Willy Enk, za něhož došlo k rozsáhlé obnově. Současným vlastníkem je vydavatel Richard Pils.

Popis stavby hradu.

Až dodnes obydlený hrad je postaven na protáhlé skále u jižního, pravého břehu Rakouské Dyje, naproti soutoku od severu na jih plynoucí Moravské Dyje. Přístup k velké nakloněné ostruze je možný od západu, od obecní části Oberndorf. Díky topografické poloze, vznikal protáhlý, s vnějším opevněním asi 200 metrů dlouhá a nejvýše 40 metrů široká stavba hradu. Na západní přístupné straně je potřebné předhradí a základní ohrazení. Vlastní jádro stavby hradu je 107 m dlouhé, až 37 metrů široké situované na východní straně ostruhy. Podle několik staletí prováděné stavební činnosti vznikl konečně neobyčejný, velmi členitý, topograficky zajímavý soubor staveb hradu.  Nejstarší částí stavby je tzv. pevnost, s románskou kaplí svatého Klementa provedenou s omítkami.  Alespoň struktura zdiva částečně přístupné pětistranné strážní věže postavené v části z částečně neopracovaného kamene, které se datuje 12. století. Od výšky asi 10 metrů zdivo odskakuje a věž tvoří klínovou základnu sedmistěnné stavby z druhé poloviny 13. století.  Výstavba hradní kaple je podle bádání dvoupodlažní, protože v poslední době byl suterén využíván jako vinný sklep. V jižní straně kaple byla předchozím vlastníkem W. Enkem na výšku západní empory obnaženo románské okno, jehož vyzdívka jako kulaté klenuté okno s oltářními výklenky se datuje do 12. století.  U jižní obvodové okružní zdi ve sklepě východní hradní věže a soklu kaple se dá místy volně pokládaná zděná konstrukce se dá určit na první polovinu 12. století. Přesně opracované zdivo z lomového kamene se dá díky krátké době, kterou narušuje zastrčený velký kvádr, se dá určit doba prací.  Na jižní straně a v suterénu na východě je viditelné zdivo z první poloviny 12. století. Zdivo je zděné z kamene ve velkých blocích je tektonicky dobré.  Nalezený předsunutý klín věže je poslední ukázkou 13. století za dílčí součásti z 12. století. Vysoká stavba hradu je přes lokální reprezentativní vybavení panského sídla je pro Raabská hrabata vysvětlitelná.  Renesanční období brány do hradu označuje také situace románské věže, která stojí v ústraní poblíž rekonstruované věže. Na stěně věže jsou obkreslené ještě původní rohy z 12. století, jehož poslední odkrytá vyzdívka se spárami je podobná uspořádání jako základy hradní věže a již popsané nálezy z 12. století. Čistota prováděné vazby nároží jsou místy později prováděné.  Zajímavými archeologickými nálezy prováděných v území (1995, 1999 a 2001), byl v ochranném příkopu předchozím vlastníkem W. Enkem objevený asi 6 × 12 m velký sklep pod tzv. velkou rytířskou síní. Výsledkem prováděných výkopů S. Felgenhauer-Schmiedtem bylo dnes zjištěno, že 1,12 metrů tlusté zdivo probíhá od západu na východ je zděné z kamene a spojované maltou, zatímco vnitřní zdivo bylo zděné na sucho. Západní zděná zeď s maltou je ke konci zešikmená, pravděpodobně pokračovalo zdivo směrem jihozápadním. Na východě je sklep situován v rohu. V mladším období, ve 14. století, procházelo zdivo přímo v jižním směru. Uvnitř probíhají ochozy, většinou z mazaniny a dřevěných fošen, kladených do malty. Nálezy a poloha osídlení na Raabské hoře se zařazují do 11. století. Nalezené stavební zbytky dokládají časně kamennou stavbu, která je ještě na jiných soudobých hradech, a datuje stratigraficky do doby kolem roku 1050.  Četné souborné nálezy z první poloviny 12. století připouštějí jako první období kolem roku 1100 – již mohutný, velmi členitý pokrokový hrad – který spojuje starou část z 11. století a již počátkem 12. století se ucelený soubor již kompletuje.  Pevnost, jako masivní stavba, v dosavadní literatuře se počítá mezi nejstarší, musí se do nových poznatků zařadit do 13. století. Rozsáhlá rekonstrukce a výstavba v pozdním středověku a renesanci tvoří nynější obraz: mnohadílný hrad–zámek, jehož mnohopodlažní okrajová křídla domu obklopují dvě nádvoří a integrují se starou zástavbu.  Hrad je mohutný díky sjednocené zástavbě v 16. století, jakož i přes množství specifických architektonických detailů u mladší přestavby v 17. století.  Pozdně gotické vnitřní stavební práce, v jižním okrsku vystupují dopředu „Ochsenturm" - půlkruhová dělostřelecká bašta o průměru 17 metrů. Na severní straně se nachází renesanční kašna se studniční šachtou sahající až na dno okolního údolí. Na západě mají stavby pozdně středověké jádro tzv. "hladomornu" a další kruhovou věž v předhradí, která je značně přestavěna v 16. a 17. století. Hladomorna vytváří, společně v 16. století nesouvislou další kruhovou věž s bránou, která je jádrem vstupu do výšinného hradu.  Vně hradu leží plocha, kolbiště pro rytířské turnaje v prvním nádvoří, které je obráceno na stranu údolí s otevřenými renesančními arkádami. Krčkem mezi předhradím a jádrem hradu je moderní kamenný most. Částečně klesající parkán ze 16. století s půlkruhovou věžičkou dosahuje část hradu.  R. Kuttig prováděl stavební průzkum na základě příslušných nálezů v horské masivní zástavbě 13. století nad přestavěnou krajinou. Baštou nazval terasu vytvořenou ve skále s krčkem příkopu od zázemí a akvadukt s arkádou spojenou s dřívějším zahradnictvím. Pravděpodobně se nachází v této oblasti jádro hradu, vybudovaného jako "hrad purkrabího", konfiskovaný zemským knížetem. Na základech ze 13. století byl nejpozději v období opevnění v 16. století jako přední opevnění, které je zobrazeno také na rytině (1672). G. M. Vischera.

Hrad Rakous ("Raabs") je protáhlý výšinný hrad na skále vysoko nad městem Raabs an der Thaya, v okrese Waidhofen an der Thaya v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy, na soutoku Rakouské a Moravské Dyje.

Die Burg Raabs ist eine langgezogene Höhenburg auf einem Felsrücken hoch über der Stadt Raabs an der Thaya, Österreich am Zusammenfluss der Deutschen und der Mährischen Thaya.


Historie.

Říká se, že se zde narodila známá básnířka z období Heian Ono no Komači, ale její skutečné rodiště není známo.

Geografie.

Prefektura se nachází na západním pobřeží v severní části ostrova Honšú. Je omývána vodami Japonského moře. Na severu hraničí s prefekturou Aomori, na východě s prefekturou Iwate, na jihovýchodě s prefekturou Mijagi a na jihu s prefekturou Jamagata.  Území prefektury má přibližně obdélníkový tvar o délce 181 a šířce 111 kilometrů. Svou rozlohou 11 612,11 km2 zaujímá přibližně 1/32 celkové plochy Japonska.  Prefektura je velmi hornatá. Podél východní hranice prefektury se vypíná pohoří Óu, paralelně s ním se středem prefektury vine pohoří Dewa. Zhruba uprostřed západního pobřeží z pevniny vybíhá poloostrov Oga.  Obdobně jako v celém severním Japonsku i zde jsou velmi studené zimy, obzvláště mimo pobřeží.

Města a místa.

V prefektuře se nachází 13 měst (市, -ši): Prefektura se dále člení na následující distrikty (okresy): (郡, -gun; městečka: 町, -mači/čó; vsi: 村, -mura)

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2003 žije na území prefektury 1 174 905 obyvatel, z toho 335 455 v hlavním městě "(tento údaj je z roku 2005)."

Ekonomika.

Podobně jako v celém regionu Tóhoku, ekonomice této prefektury dominují tradiční odvětví: zemědělství, rybářství a lesnictví. Z tohoto důvodu množství zejména mladých lidí odchází za prací do Tokia.

Turistika.

V okolí jezera Tazawa se nacházejí horké prameny, které mají věhlas po celé zemi. Kromě nich se zde konají četné festivaly, které dají návštěvníkům nahlédnout do historie této venkovské krajiny.  Město Kakunodate je obzvlášť zachovalé staré město s mnoha samurajskými domy. Dům Aojagi je místem, kde dříve pobýval Odano Naotake, muž, který ilustroval první japonskou publikaci o moderní lidské anatomii. Z jeho domu je nyní muzeum a galerie lékařských ilustrací a tradičních řemesel.

Prefektura Akita (: 秋田県; "Akita-ken") je jednou ze 47 prefektur Japonska. Nachází se na západním pobřeží ostrova Honšú, v regionu Tóhoku na severu země. Hlavním městem je Akita.

Die Präfektur Akita (jap., "Akita-ken") ist eine der Präfekturen Japans. Sie befindet sich in der Region Tōhoku auf der Insel Honshū. Sitz der Präfekturverwaltung ist die gleichnamige Stadt Akita.