Život a dílo.

Chang se narodil v roce 1961 v Tchaj-čungu na Tchaj-wanu. Získal titul Master of Science na Indiana University, Bloomington a titul Bachelor of Arts na Soochow University v Tchaj-peji. Do spolku Magnum Photos nastoupil v roce 1995 a v roce 2001 byl zvolen za řádného člena. Žije v Tchaj-čung na Tchaj-wanu a zároveň v rakouském Štýrském Hradci.  Čang se ve své tvorbě zaměřuje na abstraktní pojmy odcizení a spojení. "The Chain" je sbírka portrétů vytvořených v roce 1998 v azylu pro duševně nemocné v chrámu Long Fa Tang na jižním Tchaj-wanu. Čchien-čchi Čang zkoumá život za zdmi chrámu, který se stal svatyní i vězením pro asi 700 duševně nemocných pacientů. Chrám nepodává léky ani ošetření používané v podobných institucích. Místo toho buddhističtí mniši, kteří dohlížejí na pacienty, používají pro „terapeutické“ účely řetězy. Pacient ve stabilnějším stavu je připoután a uzamčen k pacientovi, který je považován za méně zdravého. Vytvoří tak řetězem spojenou dvojici. Pacienti obvykle přicházejí do chrámu nedobrovolně. Po vyčerpání konvenčních lékařských postupů vidí zoufalí členové rodiny Long Fa Tang jako poslední možnost pro nevyléčitelné. Vzhledem k tvrdé kritice ze strany úřadů tvrdí mniši, že jejich metody se osvědčily, stejně jako zmírnily obrovskou zátěž rodin. Série byla vastavena na Benátském bienále (2001) a na uměleckém bienále v São Paulu (2002). Fotografie vytištěné skoro v životní velikosti dvojic pacientů spojených dohromady řetězem rezonují s Čangovým pohledem na méně viditelná pouta v manželství.  Čang se zabýval manželskými vazbami ve dvou knihách - "I do I do I do" (2001), sbírce obrazů zachycujících odcizené ženichy a nevěsty na Tchaj-wanu a v "Double Happiness" (2005) dokumentoval obchody s prodejem nevěst ve Vietnamu. Vazby rodiny a kultury jsou také tématem projektu, který zahájil v roce 1992. Po dobu 21 let fotografoval a natáčel Chang rozdělené životy čínských imigrantů v Chinatownu v New Yorku, spolu se životem jejich manželek a rodin doma ve Fu-ťienu. Na projektu "China Town (Čínské město") stále pracuje, v roce 2008 tuto sérii vystavil v Singapurském národním muzeu, na Benátském bienále (2011) a v Mezinárodním středisku fotografie v New Yorku (2012). Čangovo zkoumání vazeb, které spojují jednu osobu s druhou, vychází z vlastní zkušenosti oddělených imigrantů ve Spojených státech.

Chien-Chi Chang (čínsky:張乾琦, (IPA:, bopomofo: ㄓㄤ ㄑㄧㄢˊㄑㄧˊ, český přepis: Čang Čchien-čchi) * 1961 Tchaj-čung, Tchaj-wan) je tchajwanský fotograf a člen agentury Magnum Photos.

Chien-Chi Chang (* 1961 in Taichung) ist ein taiwanischer Fotograf und Fotojournalist. Er ist Mitglied der Fotoagentur Magnum Photos und lebt in Graz.


Život.

Mládí.

Během císařského sporu o Budu, který začala Osmanská říše v roce 1686, odvedli evropští šlechtici množství lidí do otroctví. Švédský baron Alexander Erskin, tehdy v rakouských službách, si vzal čtyři ženy – Raziye (Roosia), Asiye (Eisia), Emine a Fatimu. Ta tvrdila, že je ženou mullaha (muslimského duchovního).  Baron Erskin se vrátil do Švédska společně s Filipem Kryštofem von Königsmarckem a daroval Fatimu jeho sestře, hraběnce Marii Auroře von Königsmarckové. Zbylé osmanské ženy byly pokřtěny v listopadu 1686 za přítomnosti královského dvora. Korunní princ Karel a Aurora von Königsmarcková se stali kmotry Fatimy a byla pokřtěna na Marii Auroru podle hraběnky. Byla učena vznešenému chování, francouzštině a stala se společnicí hraběnky Königsmarckové.

Dvorní dáma.

V roce 1691 následovala svou paní do Saska a Polska, kde se hraběnka Königsmarcková stala hlavní milenkou krále Augusta. Maria Aurora svou paní často doprovázela a poutala tak na sebe královu pozornost. V roce 1701 ji vystřídala. August Marii provdal v roce 1706 za Johanna Georga Spiegela, který zemřel v roce 1715.  Na rozdíl od jiných králových milenek, Marii Auroře August veřejně vyznával lásku a za své uznal i jejich společné děti: syna Fridricha Augusta, později hraběte Rutowského, a dceru Marii Annu Kateřinu.

Pozdější život.

Zůstala důležitou osobou královského dvora i po tom, co skončil její vztah s Augustem. Když roku 1733 zemřel, byla jí, dle poslední vůle, vyplacena částka 8 000 tolarů. Není známo, kdy Maria Aurora zemřela, nicméně poslední zmínky o ní pochází z roku 1733.

Maria Aurora von Spiegel, rozená Fatima (1681–1733), byla osmanská milenka polského krále Augusta II. Silného. Fatima byla jedna z mnoha osmanských zajatců během bitvy v Budě. Byla koupena pro evropské královské dvory, včetně Švédska, Polska a Saska, kde žila jako dvorní dáma.

Maria Aurora Spiegel (geb. vor 1685; gest. nach 1725), genannt Fatima, nach eigener Angabe „geborne von Kahrimann“, gehörte zu den sogenannten Beutetürken, die während des Großen Türkenkrieges von Kriegern der christlichen Militärkoalition in den eroberten Gebieten des Osmanischen Reiches aufgegriffen und verschleppt wurden. Sie lebte zunächst als Pflegetochter bei der Gräfin Aurora von Königsmarck und gelangte mit dieser 1694 an den Hof des Kurfürsten Friedrich August I. von Sachsen (ab 1697 als August II. auch König von Polen-Litauen). Mindestens zwischen 1701 und 1706 unterhielt der Kurfürst-König mit ihr eine heimliche Affäre, während der sie zwei Kinder gebar, die August später als die seinigen anerkannte und in den Rang von Grafen erhob. Der Sohn Friedrich August Rutowski schlug eine Militärlaufbahn ein und avancierte bis zum Feldmarschall und Oberkommandierenden des sächsischen Heeres. Zu Beginn des 21. Jahrhunderts diente das außergewöhnliche Schicksal der Maria Aurora Spiegel als Vorlage für zwei historische Romane.


Geografická poloha.

Největší část Nitranské pahorkatiny se nachází v relativně širokém prostoru mezi pohořími Tribeč a Považský Inovec. Na východním okraji tohoto teritoria, v podhůří Tribeče, teče řeka Nitra. Toto území se dá přibližně charakterizovat jako trojúhelník utvořený městy Nitra, Hlohovec a Topoľčany. Nicméně Nitranská pahorkatina se rozprostírá i mimo toto území. Na severu sahá až do oblasti Bánovců nad Bebravou, což znamená, že ji z části ohraničují i Strážovské vrchy. Na jihu zase zabírá kus země od zmiňovaného trojúhelníku až po oblast Nových Zámků, kde plynule přechází na jihu do Podunajské roviny, na západě tohoto území (jižněji od Považského Inovce) do Trnavské pahorkatiny (přirozenou hranici zde tvoří řeka Váh).  Z územněsprávního hlediska se většina Nitranské pahorkatiny nachází v Nitranském kraji, na západě však částečně i v Trnavském kraji a na severu i v Trenčínském kraji. Na území Nitranské pahorkatiny jsou okresy: Nitra, Topoľčany, Bánovce nad Bebravou, Partizánske, Hlohovec, Galanta, Šaľa a Nové Zámky.

Členění na podsestavy.

Nitranská pahorkatina se jako geomorfologická podsestava dělí na podcelky ještě nižší úrovně, než je ona sama. Na jejím severu, v podhůří Povážského Inovce se rozkládá Bojnianská pahorkatina, která dostala své jméno podle obce Bojná v okrese Topoľčany. Další krajinná podsestava Nitranské pahorkatiny, Zálužianská pahorkatina, se rozprostírá jižně od Bojnianské pahorkatiny, v okolí obce Veľké Zálužie. Ještě jižněji leží Nitrianská tabule, jejíž reliéf už pomalu přechází do roviny.

Přírodní podmínky.

Většinou zvlněný reliéf Nitranské pahorkatiny je jako stvořený pro zemědělství. V jižních částech oblasti je půda tvořena černozemí, v severnějších územích zas hnědozemí. I klimatické podmínky mimořádně nahrávají zemědělské činnosti - průměrná teplota v lednu se pohybuje v rozmezí 1 - 4 stupňů Celsia, v červenci 18 - 20 stupňů Celsia. Průměrné srážkové úhrny jsou 600–700 mm ročně.  Toto předurčení nezůstalo nevyužité. Území se skutečně intenzivně využívá k zemědělství, z původních dubových porostů zůstaly jen zbytky v podobě hájů. Nitra se dokonce považuje za centrum slovenského zemědělství s jedinou slovenskou univerzitou zaměřenou na tuto činnost a s výstavištěm Agrokomplex.

Sídla v oblasti.

Nejdůležitějšími městskými sídly v oblasti jsou Nitra, Topoľčany, Hlohovec a Bánovce nad Bebravou. Ostatní okresní města, jejichž okresy leží v oblasti Nitranské pahorkatiny se buď nacházejí mimo tuto oblast nebo je jejich zařazení sporné.  Z významnějších vesnic je třeba zmínit Veľké Zálužie, Lehotu, Bojnou, Močenok, Šoporňu, Patu, Báb, Lukáčovce, Rišňovce, Výčapy-Opatovce, Preseľany, Čakajovce, Alekšince, Zbehy, Lužianky, Veľké Ripňany, Radošinu, Dražovce, Horné Obdokovce a mnoho jiných.

Nitranská pahorkatina () je pahorkatina v širším okolí řeky Nitra a stejnojmenného města. Je to geomorfologická podsestava Podunajské pahorkatiny, která je spolu s Podunajskou rovinou částí Podunajské nížiny. Nitranská pahorkatina se díky vynikajícím přírodním předpokladům intenzivně využívá k zemědělství.

Die Nitrianska pahorkatina (deutsch etwa "Neutrauer Hügelland(schaft)") ist ein Teil des Donauhügellands, dem mehr gebirgigen Teil des slowakischen Donautieflands. Der Kern des Hügellands erstreckt sich im Bereich zwischen den Gebirgen Považský Inovec und Tribeč, in einem „Dreieck“ zwischen den Städten Nitra, Hlohovec und Topoľčany, wobei der namensgebende Fluss Nitra am östlichen Rand der Landschaft fließt. Darüber hinaus ragt es im Norden in die Gegenden von Bánovce nad Bebravou und Partizánske hinein, somit grenzt es im Norden an das Gebirge Strážovské vrchy. Südlich des Kerns erstreckt sich die Landschaft bis in die Gegend von Nové Zámky, begrenzt etwa durch die Linie Nitra-Šurany-Nové Zámky-Sereď-Hlohovec-Nitra. Im Süden geht das Hügelland in die Donauebene über, im Westen, jenseits der Waag und südlich von Hlohovec, liegt die Trnavská pahorkatina ("Tyrnauer Hügelland").


Vývoj pojmu.

Datová gramotnost se objevovala původně jako specifická kompetence zejména v oblasti sociologického výzkumu. Do oblasti sociálních věd zařazuje datovou gramotnost např. Dekker, 2010. Poukazuje na nutnost vzdělávat studenty na poli interpretace kvantitativních dat, v kritickém myšlení a porozumění numerickým informacím a jejich reprezentaci. Datovou gramotnost jako původně specifickou kompetenci v oblasti sociologických výzkumů zmiňují též Prado a Marzal (2013).  V současnosti se však definice datové gramotnosti rozšiřují na všechny oblasti výzkumné činnosti. Nepracují jen s otázkou interpretace výzkumných dat, ale též s jejich správou (managementem), ukládáním a využíváním. Problematika datové gramotnosti se rozvíjí zejména z důvodů požadavku správy výzkumných dat pro jejich opětovné využití, pro možnost citací využití těchto dat. Otevřený přístup k vědeckým publikacím jako základní požadavek veřejně financovaného výzkumu a maximálního využití výsledků takového výzkumu též implikuje otevřený přístup k samotným datům, které vědci k výzkumu sbírali (tvořili) a interpretovali.

Data.

Základní definici dat nabízí norma ČSN ISO 14721 na s. 20: „opakovaně interpretovatelná vyjádření informací ve formalizované podobě vhodné pro komunikaci, interpretaci nebo zpracování; mezi příklady dat patří posloupnost bitů, tabulka s čísly, znaky na stránce, nahrávka zvuků pořízená mluvčím nebo vzorek měsíční horniny“ (podle Pavlásková, 2016).  Podle Borgman (2012) základní rozdělení dat nabízí velmi významná zpráva Národního výzkumného výboru (NSB Report, 2005). Data dělí na:

Kompetence datové gramotnosti.

Základní kompetence datové gramotnosti zmiňují např. výše uvedení Prado a Marzal (2013). Inspiraci čerpali ze standardů informační gramotnosti i z další literatury. Kompetence rozdělují do pěti oblastí:

Datová gramotnost ("data literacy") je kompetence získávat nebo vytvářet, spravovat a zpřístupňovat výzkumná data. Datovou gramotnost lze chápat jako součást tzv. informační gramotnosti.

Datenkompetenz bzw. Data Literacy umfasst die Fähigkeiten, Daten auf kritische Art und Weise zu sammeln, zu managen, zu bewerten und anzuwenden.


Životopis.

Siniša Mali se narodil v Bělehradě 25. srpna 1972, kde absolvoval základní školu a Páté bělehradské gymnázium. Vystudoval Ekonomickou fakultu Bělehradské univerzity, poté v roce 1998 získal magisterský titul, kdy obhajoval diplomovou práci na téma „Veletrhy jako nástroj podpory podnikání“ na stejné fakultě. Poté se stal držitelem stipendia „ "Ron Brown" “ a s pomocí tohoto stipendia získal v roce 1999 magisterský titul na Washingtonově univerzitě v St. Louis, obor finance. Tím získal titul Master of Business Administration. Během studia v USA pracoval jako asistent v pěti kurzech podnikového financování a po ukončení studia získal ocenění nejlepšího studenta v oblasti financí. V roce 2013 obhájil dizertační práci na téma „ "Vytváření hodnot procesem restrukturalizace a privatizace – teoretické koncepce a dosažené výsledky v Srbsku<nowiki>"</nowiki>" na Fakultě organizačních věd, Bělehradské univerzity. V červnu 2017 vystudoval bezpečnostní a obranná studia a získal nejvyšší úroveň kariérního žebříčku v armádě Srbské republiky. Je držitelem titulu Chartered Financial Analyst (CFA) a člen institutu CFA, Serbian Business Angels Network, Fulbright Alumni Association of Serbia a British-Serbian Business Club. Je také držitelem licence správce portfolia vydávané Komisí pro cenné papíry Srbské republiky.

Obchodní kariéra.

V únoru 2001 byl jmenován náměstkem ministra privatizace Ministerstva hospodářství a privatizace vlády Srbské republiky. Na konci roku 2001 po založení Privatizační agentury přešel do funkce ředitele Centra pro privatizaci, restrukturalizaci a kapitálový trh této agentury. V této pozici zůstal až do konce roku 2003. Na počátku roku 2004 založil vlastní společnost, která poskytuje poradenské služby v oblasti nákupu a prodeje firem"," finanční restrukturalizace, konsolidace obchodu a poradenství společností ke zlepšení jejich finanční výkonnosti. Předtím, než se stal asistentem privatizace, pracoval v "Credit Suisse First Boston" v New Yorku ve skupině "Mergers & Acquisitions" Group, kde měl na starosti nákup a prodej podniků, restrukturalizaci a konsolidaci obchodní analýzy. Předtím strávil čtyři roky jako jednatel v jedné ze čtyř největších poradenských společností na světě, "„ Deloitte & Touche “", dva roky v Praze a dva roky v Bělehradě, kde pracoval na privatizaci, nákupu a prodeji podniků., restrukturalizaci a konsolidaci, obchodních analýzách atd.

Politická kariéra.

V roce 2012 se Siniša Mali stal poradcem pro hospodářské otázky místopředsedy vlády Srbské republiky. Poté, byl rozhodnutím vlády dne 18. listopadu 2013 jmenován předsedou prozatímního orgánu města Bělehradu a zůstal na tomto postu až do oznámení voleb 16. března, po kterých se starostou města Bělehradu.. Jako první zahájil v Bělehradě program finanční konsolidace k udržení fiskální stability. Dluh města Bělehradu se snížil na polovinu, z původních 1,2 miliardy EUR, a čtyřikrát se snížil schodek rozpočtu. Realizoval program konsolidace společností poskytujících veřejné služby a Bělehrad poté v roce 2016 obdržel úvěrový rating, který se od té doby zvýšil na BA3. Zahájil významné investiční projekty, z nichž nejvýznamnější je „Bělehrad na vodě“, do kterého bylo vloženo 3,5 miliardy EUR. Během jeho funkčního období byl zahájen nový investiční cyklus a mimo jiné byl otevřen i obchodní dům IKEA a hotel Hilton a po více než 10 letech získal Bělehrad svou první továrnu – „MeiTa“ v Obrenovci. Náměstí na Sláviji bylo kompletně zrekonstruováno, stejně jako velké městské silnice, jako je Bulvár osvobození, Rooseveltova ulice a ulice Miji Kovačeviće. Dále začala po 40 letech fungovat Železniční stanice (Prokop) a k této stanici byly vybudovány přístupové cesty. Byl otevřen Pupinův most přes Dunaj a byl postaven nový bulvár od Mostu na Adi po Tošinovu studnu. Byla dokončena vodní elektrárna Makiš 2. Byly započaty práce na přeměně centra města na pěší zónu, v jejichž rámci byla zcela zrekonstruována a uzavřena Obilićeva ulice pro provoz, a také byl zrekonstruována městská část Kosančićev venac a ulice Vuka Karadžiće. V centru města bylo obnoveno asi 200 fasád. Byly postaveny stovky kilometrů asfaltových silnic, vodovodních a kanalizačních sítí. Muzeum současného umění bylo otevřeno po desetileté odstávce. Začala se kompletní rekonstrukce parku Ušće, stejně jako výstavba pěší trasy mezi Kalemegdanem a Beton halou. Byly podepsány smlouvy o výstavbě čistírny odpadních vod ve Vinče, čistírny odpadních vod ve Velikém Selu a o výstavbě dálkového vytápění Obrenovac – Nový Bělehrad. Funkci starosty města zastával až do května 2018, kdy se stal ministrem financí Srbské republiky.  Ocenění  Je držitelem „Ceny pro nejlepšího Evropana za rok 2014“ za projekt Bělehradského rozvoje a obnovy. Evropské hnutí v Bosně a Hercegovině mu v roce 2017, když zastával post starosty Bělehradu, udělilo ocenění za „Nejtolerantnější město v regionu“. Během jeho funkčního období byl Bělehrad jmenován nejoblíbenější destinací na Světovém veletrhu cestovního ruchu v čínské Šanghaji.  Na konci října 2019 byl Siniša Mali vyznamenán „Řádem mučedníků kragujevackých první třídy“ Srbské pravoslavné církve. Toto uznání mu dal vladyka Jovan s požehnáním patriarchy srbského Irineje v chrámu Sestupu Ducha svatého na apoštolech v obci Barzilovica nedaleko Lazarevacu. Podle zpráv médií Mali, jako starosta Bělehradu, v roce 2018 vyčlenil finanční prostředky potřebné k dokončení chrámu. Několik dní před vyznamenáním schválila vláda Srbska rozhodnutí o přidělení finančních prostředků ve výši 116 milionů a 137 tisíc RSD z rozpočtových rezerv, protože chyběly prostředky na realizaci další pamětihodnosti „Stavba chrámu sv. Sávy“. Rozhodnutí bylo podepsáno místopředsedou vlády Nebojšou Stefanovičem, přestože v bodě 3 bylo uvedeno, že za realizace odpovídá za Ministerstvo financí.

Kontroverze.

Plagiátorství.

V červenci 2014 zveřejnil web Peščanik text zpochybňující autentičnost disertační práce Siniši Malého. K tomu Siniša Mali uvedl, že „stojí za svou prací“. Krátce poté, dne 20. ledna 2015 Szymon Cyfert, šéfredaktor časopisu „Organizace a management“, který publikoval vědeckou práci Siniši Malého, stáhl jeho práci „Vytváření hodnot prostřednictvím restrukturalizace – klíčové hodnotové faktory a modely tvorby hodnot), což vysvětlil tím, že některé části textu jsou „téměř totožné s doktorskou prací Stifanose Hajlemeriama“, „Vytváření podnikové hodnoty, správa a privatizace: Restrukturalizace a řízení přechodného podnikání – případ Eritrey“, Univerzita v Groningenu (2001). Po revizi textu, kterou podnítil hlavní spoluautor, redakční rada časopisu opět publikovala výše uvedenou studii s nadpisem Korigendum, text byl doplněn o citaci dalšího pramenu, která měla být v předchozí verzi omylem vynechána.  V roce 2016 a začátkem roku 2017 akademik Dušan Teodorovič po podrobné analýze rozhodl, že doktorát Sinisa Mali byl „hrozným plagiátem“. Teodorovič také uvedl, že v tomto případě „je akademická obec v Srbsku ponížena“. Senát univerzity v Bělehradu požádal o zřízení výboru, který by celý případ projednal. Komise pro přezkum originality doktorské disertační práce byla vytvořena počátkem roku 2019 a v březnu vydala znalecký posudek k originalitě disertační práce, kde dospěla k závěru, že disertační práce nebyla plagiována, ale byl skutečným přínosem pro vědecké porozumění a inovace. Počátkem května 2019 přijala Akademická rada Fakulty organizačních věd zprávu Etické a expertní komise. Senát se nicméně rozhodl „nepřidělit titul doktora vědy současnému ministrovi financí Sinišovi Malému, protože chce počkat na jakékoli stížnosti proti zprávě komise Fakulty organizačních věd.“ 21. listopadu 2019 poté Etický výbor Bělehradské univerzity prohlásil disertační práci za plagiovanou a požádal akademický Senát, aby tuto skutečnost potvrdil.

Bělehrad na vodě a případ Savamala.

Během působení Siniši Malého na postu starosty Bělehradu, započala realizace kontroverzního projektu Bělehrad na vodě. Tento projekt byl kritizován profesními a občanskými sdruženími z architektonického, městského, ekonomického a právního hlediska.  V noci z 24. na 25. dubna 2016 bezprostředně po předčasných parlamentních volbách neznámí pachatelé zničili část Hercegovinské ulice v srdci čtvrti Savamala. Maskované osoby za pomocí bagru zbouraly budovy, pro které neexistovala žádná povolení k odstranění. Občanům, kteří se na této ulici v době demolice nacházeli, bylo upřeno právo svobody pohybu, byli legitimováni, spoutáni a jejich osobní předměty byly zabaveny. Ombudsman Saša Jankovič v kontrolním procesu také zjistil, že policie tu noc odmítla reagovat na telefonáty občanů, a že pracovníci vysvětlili, že příkaz k nečinnosti dorazil „shora“.  8. června 2016 premiér Republiky Srbsko, Aleksandar Vučić, oznámil, že za demolicí v Hercegovské ulici byly nejvyšší autority, a oznámil, že za to budou odpovědné. Dne 13. února 2017 Informační portál KRIK zveřejnil rozhovor s Marijou Mali, bývalou manželkou Siniši Malého. V rozhovoru řekla novinářům, že se sám starosta Mali 25. dubna 2016 chlubill, že se podílel na demolici, tzn. že osobně zorganizoval „clearingovou akci“ („Lidé přišli uprostřed noci, trochu tam něco porubali“). Siniša Mali dosud odmítl odpovídat na dotazy novinářů ohledně obvinění ze strany jeho bývalé manželky.  Události na Hercegovské ulici vyvolaly v Bělehradských ulicích řadu masových občanských protestů pořádaných iniciativou „ Ne da(vi)mo Beograd “. Protesty požadovaly rezignaci Siniši Malého.  Příslušné vyšetřování nezákonné demolice v Hercegovinské ulici dosud nezapočalo a nikdo z městské vlády nebyl propuštěn.

Podezřelá nemovitost.

V říjnu 2015,KRIK<nowiki>"</nowiki> zveřejnil dokumenty z oficiálního bulharského obchodního rejstříku, které ukazují, že Siniša Mali je ředitelem dvou offshore společností se sídlem na Britských Panenských ostrovech, a prostřednictvím nich koupil 24 bytů v luxusním bulharském letovisku „Svatý Mikuláš“. Mali tvrdil, že jeho podpisy byly na těchto dokumentech falšovány, ale dosud neposkytl důkazy na podporu svých tvrzení. Stejný portál také uvedl, že Siniša Mali využil svého postavení v Privatizační agentuře k nelegálnímu získání majetku pro sebe a svou rodinu.

Soukromý život.

Siniša Mali je otcem tří dětí: synové Teodor a Viktor a dcera Lola. V současnosti je rozvedený. Je aktivním sportovcem. Od roku 2017 se pravidelně účastní půlmaratonských závodů (21,1 km), které jsou součástí akce Bělehradský maraton. Jako ministr financí běžel svůj první maratónský závod (42 km) 11. listopadu 2018 na maratonu v Athénách. Je čestným držitelem černého pásu v taekwondu, který přispívá k rozvoji sportu obecně a zejména taekwondu.  Hovoří plynně anglicky, hovoří i řecky a učí se čínsky.

Siniša Mali (* 25. srpna 1972 Bělehrad) je srbský politik, ekonom, člen Srbské pokrokové strany (SNS) a ministr financí Srbské republiky. Bývalý starosta Bělehradu (2014–2018).

Siniša Mali (kyrillisch Синиша Мали; * 25. August 1972 in Belgrad, SFR Jugoslawien) ist ein serbischer Politiker und Ökonom. Er ist Mitglied der Serbischen Fortschrittspartei. Vom 24. April 2014 bis Mai 2018 war er Bürgermeister von Belgrad. Seit dem 29. Mai 2018 ist er der Finanzminister Serbiens.


Vývoj.

Novičok vyvíjeli v rámci tajného sovětského programu s kódovým označením „Foliant“ pracovníci "Státního vědecko-výzkumného ústavu organické chemie a technologie" pod vedením Pjotra Kirpičova. Vývoj probíhal pravděpodobně na území Uzbecké SSR a pokračoval ještě nejméně na počátku 90. let. Samotná výroba chemických látek údajně probíhala v povolžském městě Volsk. První připravená látka této skupiny dostala název "K-84", později byla přejmenována na "A-230". Postupně vznikly všechny čtyři základní typy látek, konkrétně v letech 1972, kdy byl vyvinut první typ látky, dále 1976, kdy byly vyvinuty dva další typy látek, posléze 1980, kdy byl vyvinut čtvrtý typ. Od těchto základních látek byly odvozeny další podobné látky, nyní je jich podle Tuckera známo více než sto, možná několik set. Z nich má z vojenského hlediska být nejdůležitější A-232 (Novičok-5).  Látky Novičok byly vyvíjeny k dosažení čtyř cílů:  Všech těchto cílů bylo údajně dosaženo.  Podle listu "Süddeutsche Zeitung" získala v 90. letech vzorek novičoku německá tajná služba BND, která odeslala látku na analýzu ve švédské laboratoři. Německo sdílelo informace o novičoku se spojenci v USA, Británii, Francii, Nizozemsku a Kanadě a armádní laboratoře v těchto zemích mohly podle deníku "Süddeutsche Zeitung" v malém množství novičok připravovat, aby vyvinuly protilátky.

Popis.

Novičok má formu velmi jemného prášku nebo kapaliny, podle typu. Konkrétně Novičok typu A234 je podle všeho olejovitá kapalina, se zápachem po amoniaku. Obecně může Novičok překonat standardní protichemickou ochranu i filtry s aktivním uhlím a proniknout pryžovým těsněním. Údajně jde o nejvíce smrtící nervové látky, které byly dosud vyvinuty; některé varianty jsou možná pětkrát až osmkrát účinnější než látka VX (smrtelná dávka VX pro vdechnutí je přibližně 0.5 mg, přes kůži kolem 5 mg - často udávané smrtelné dávky jsou ale dvojnásobné - ty platí pro zdravé mladé vojáky). Podle analýz vzorku, získaného německou tajnou službou Bundesnachrichtendienst (BND), dokonce až desetkrát účinnější.  Toxicita A-234 byla odhadnuta na 7 mg/m. Při této koncentraci 70 kg osoba během dvou minut běžného dýchání při lehké aktivitě absorbuje mediánovou smrtelnou dávku (30 nádechů po jednom litru vzduchu). Mělký nádech má asi 500 ml, takže vzduch obsahující 0,5 g aerosolu na metr krychlový by měl způsobit úmrtí u více než 50 % dospělých a zdravých 70 kg osob již po jednom mělkém nádechu.  Toxicita pravděpodobně nejvíce toxického kapalného novičoku A-230 byla odhadnuta na 1,9 - 3 mg/m. Při této koncentraci 70 kg osoba během dvou minut běžného dýchání při lehké aktivitě absorbuje mediánovou smrtelnou dávku (30 nádechů po jednom litru vzduchu). Mělký nádech má asi 500 ml, takže vzduch obsahující 0,15 g aerosolu na metr krychlový by měl způsobit úmrtí u více než 50 % dospělých a zdravých 70 kg vážících osob již po jednom mělkém nádechu.  Toxicita novičoků pro pro otravu skrze kůži v běžném, lehkém oděvu s ochranou očí není známa. Odhad mediánové smrtelné dávky u VX je 150 mg/m při době vystavení 30 - 50 minut. Je ale pravděpodobné, že smrtelná koncentrace bude někde mezi 75 a 20 mg na m.  Smrtelná dávka novičoků na kůži se bude pohybovat kolem 1 mg (u VX 5 mg) a penetrace kůže bude pravděpodobně trvat kolem 10 - 15 minut - rychleji na hlavě a v případě zasažení očí se bude jednat o spíše desítky sekund.  Pouhá jedna tuna A-234 by tak vytvořila mrak aerosolu o šířce 1 km na 1 km a vysoký téměř 150 m a přitom by zachovala toxickou koncentraci 7 mg/m.  Pouhá jedna tuna A-230 by tak vytvořila mrak aerosolu o šířce 1,5 na 1,5 km a vysoký téměř 150 a přitom by zachovala toxickou koncentraci 3 mg/m  Toxicita pro zasažení kůže při použité běžného lehkého oděvu, chránění očí a dýchání není známa. Analogicky od toxicity od VX lze ale odvodit, že koncentrace aerosolu mezi 5 a 10 mg/m by měly vyvolat u 50 % mužů příznaky středně těžké až těžké otravy po 30 až 50 minutách působení. Samotné plynové masky by tak na bojišti pro ochranu vojáků nestačily.  Osoba zasažená Novičokem zvýšeně sliní, zvrací a dostává se do silných křečí, při kterých si může dokonce i zlámat kosti. V případě Novičoku A234 má pěnu u úst, může mít potíže s chůzí a následně upadá do bezvědomí. Smrt nastává velice rychle.  Jde o binární chemickou zbraň, která se vytvoří spojením jednotlivých samostatně neškodných komponentů (prekurzorů) těsně před použitím. Protože prekurzory jsou obvykle výrazně méně nebezpečné než samotné látky, tato technika umožňuje mnohem jednodušší manipulaci a přepravu munice. Navíc prekurzory jsou obvykle mnohem snáze stabilizovatelné, takže lze takto zvýšit trvanlivost látek. To má na druhou stranu tu nevýhodu, že neopatrná příprava může vytvořit neoptimální látku.

Využití.

Látky této skupiny nebyly nikdy bojově nasazeny. První známá otrava člověka proběhla v roce 1987 po selhání odvětrávání v laboratoři. Postižený vědec Andrej Železňakov obdržel instrukce vypít čaj (poté se vyzvracel), dostal protilátku a po chvíli zkolaboval. Zachránila jej zřejmě injekce atropinu. Zemřel v roce 1992 na následky otravy (látka u něj způsobila postupnou dekompozici nervové tkáně). Před smrtí poskytl rozhovor novinám navzdory utajení.  V roce 1995 byli Novičokem otráveni ruský bankéř Ivan Kivilidi a jeho sekretářka.  Podle britské premiérky Theresy Mayové byli právě jednou z těchto látek otráveni v březnu 2018 v britském Salisbury ruský dvojitý agent Sergej Skripal a jeho dcera Julija. Podle pozdějších analýz měla být k otravě použita látka označovaná jako A234.  V červenci 2018 se otrávili další lidé, když údajně měli podle britské policie nalézt lahvičku s Novičokem – Dawn Sturgessová a Charlie Rowley z městečka Amesbury, přičemž Dawn Sturgessová na otravu zemřela.

Novičok (, česky „nováček“) je řada nervově paralytických látek, které byly podle Jonathana B. Tuckera vyvinuty v Sovětském svazu v 70. a 80. letech 20. století. Jedná se údajně o čtyři různé látky, přičemž tři jsou v tekutém stavu a čtvrtá je prášek. Podle Tuckera jsou to organické sloučeniny fosforu a fluoru, konkrétně fluorofosfáty, s paralytickým účinkem. Tyto látky se liší jak způsobem výroby, tak způsobem bojového užití. Pod vedoucím projektu Pjotrem Kirpičovem údajně vzniklo několik set modifikací látek tohoto typu.

Nowitschok (, englische Transkription "Novichok") ist eine Gruppe stark wirksamer Nervengifte und -kampfstoffe der vierten Generation, die ab den 1970er-Jahren in der Sowjetunion entwickelt und mindestens bis in die 1990er-Jahre in Russland weiter erforscht wurden. Es handelt sich teilweise um binäre Kampfstoffe, deren Existenz der Öffentlichkeit bis zum Oktober 1991 unbekannt war, die dann aber durch den beteiligten Wissenschaftler Wil Mirsajanow bekannt gemacht wurden. Die Kampfstoffe werden heute unter den weiter unten erläuterten Codenamen der sowjetischen und russischen Entwickler zitiert, wobei Nowitschok im engeren Sinn für die binären Kampfstoffvarianten verwendet wird. Über die chemische Struktur herrschte in der veröffentlichten Literatur lange Zeit Unklarheit, heute werden überwiegend die 2007 von Mirsajanow vorgeschlagenen Strukturen akzeptiert.


Historie.

Počátky historie města souvisí s indiánským kmenem Pujalupů, kteří obývali břehy řeky Puyallup. Dr. William Tolmie, zaměstnanec Společnosti Hudsonova zálivu původem ze Skotska, územím dnešního Edgewoodu prošel už roku 1833, krátce poté, co se stal obchodním náčelníkem ve Fort Nisqually. Do státu se dostal v květnu téhož roku na lodi z Británie, která směřovala k Fort Vancouveru. Ještě ve 30. letech zdejší území začali osídlovat trapeři se svými indiánskými ženami, od 50. let sem přicházeli i osadníci z východu.  První telegrafní linka celého státu procházela i Edgewoodem, konkrétně souběžně s ulicí Military Road, která procházela srdcem města. V roce 1858 žilo na území dnešního okresu Pierce už asi 420 bílých Američanů, do roku 1862 toto číslo stouplo na 681. Jedním z prvních známých obyvatel Edgewoodu je Peter Nyholm, který se zde usadil roku 1895.  V říjnu 1902 byla otevřena první meziměstská dráha spojující Seattle a Tacomu, vedoucí údolím řeky Puyallup. V roce 1903 zakoupili tábořiště v Edgewoodu Spiritualisté, kteří měli na západě Washingtonu už šest kostelů. V roce 1927 zde dokonce postavili hotel, ten však roku 1948 zničil požár.  Edgewood byl oficiálně začleněn jako město v únoru 1996.

Geografie.

Edgewood a sousední Milton jsou v regionu známé pod souhrnným názvem North Hill. Na druhé straně údolí řeky Puyallup se zase nachází South Hill.  Město má rozlohu 22,1 km2, ze kterých vše tvoří souš.

Demografie.

Z 9 387 obyvatel, kteří zde žili roku 2010, tvořili 90 % běloši, 3 % Asiaté a 1 % Afroameričané. 4 % obyvatelstva byla hispánského původu.  Většina zdejších žáků navštěvuje školy školního obvodu Puyallup, někteří však patří pod školní obvody Fife nebo Sumner. Ve městě samotném se nachází tři základní školy a střední škola Edgemont Junior High, která patří do školního obvodu Puyallup.

Nyholmův větrný mlýn.

Nyholmův větrný mlýn, který se nachází na ulici Meridian Avenue, je jedinou památkou v celém městě. Původně se na zdejším místě nacházela farma, která produkovala seno, zeleninu, ovoce a mléčné výrobky. Mlýn sem byl přesunut z místa, kde je dnes křižovatka ulic Meridian Avenue (Washington State Route 161) a Jovita Boulevard, v 70. letech minulého století. O mlýn se stará především Edward Barth a další dobrovolníci ze zdejšího dobrovolného hasičského sboru, který Barth založil. Mlýn byl také přijat jako formální symbol města.

Edgewood je město v okrese Pierce v americkém státě Washington. V roce 2010 v něm žilo 9 387 obyvatel. Sousedí s městy Milton na severozápadě, Federal Way na severu a Puyallup na jihu.

Edgewood ist eine Stadt ("City") im Pierce County im US-Bundesstaat Washington. Zum United States Census 2010 hatte Edgewood 9387 Einwohner.


Metody vytvoření.

Pro nahrávání 360° videí se typicky používá sestava více kamer nebo speciální kamera složená z více objektivů, jejíž úhly záběrů se navzájem překrývají a kamera současně nahrává materiál z každé takové čočky. Skrze metodu známou jako stitching jsou jednotlivé pořízené záběry spojeny do jednoho sférického obrazu. Dochází také ke kalibraci barev a kontrastu každého ze záběrů, aby spojené snímky byly konzistentní. Tento proces probíhá buď přímo v kamerovém zařízení, nebo je potřeba použít speciální software, který umí analyzovat video a audio stopy tak, že je schopen synchronizovat a spojit různé audiovizuální kanály dohromady.  360 video je typicky formováno do ekvidistantní válcové projekce a je buď monoskopického typu s jednotným zobrazením pro obě oči nebo stereoskopického typu, kdy je obraz viděn jako dva separátní snímky, každý pro jedno oko, čímž vznikne při pohledu na obraz 3D efekt. Kvůli projekci a spojování obrazu se u ekvidistantního válcového obrazu projeví nižší kvalita více ve středu obrazu než na jeho horním a dolním okraji. Sférická videa jsou běžně promítaná v obloukové perspektivě (curvilinear perspective) s efektem rybího oka. Viditelné soudkovité zkreslení často vyžaduje rektilineární korekci před aplikacemi v oblasti detekce, trackování nebo navigace.  Pro účely natáčení 360° stupňových videí byly vyvinuty specializované všesměrové kamery a různé kamerové sestavy. Patří zde například sestavy od společnost GoPro s názvy Omni a Odyssey (což byla v zásadě sestava více akčních kamer instalovaných do rámu) nebo kamery jiných společností jako například HumanEyes Vuze a Nokia OZO. Dále pak kamery s duálními objektivy jako například Ricoh Theta S, Samsung Gear 360 či Insta360 one x. Byly vytvořeny také redukce v podobě panoramatických objektivů vyvinutých pro chytré telefony.

Přehrávání.

360° video lze přehrát zejména pomocí osobních počítačů/notebooků, tabletů, chytrých telefonů či VR headsetů. Uživatelé osobních počítačů a notebooků mohou měnit úhel pohledu videa pomocí kliknutí a táhnutí myší. U dotykových zařízení je zachován podobný princip ovládání s použitím prstů. Zařízení, která obsahují senzor, jako je gyroskop, jej mohou využít a změna pohledu v 360° videu může být založena na orientaci mobilu. Díky funkci tohoto senzoru je možné použít konstrukci headsetu (například Google Cardboard nebo Samsung Gear VR), do kterých je možné vložit chytrý telefon a sledovat tak 360° videa ve formátu podobném virtuální realitě. Displej chytrého zařízení je sledován přes čočky, které jsou nainstalované v konstrukci headsetu, zatímco u běžných VR headsetů je video zobrazováno na jejich vlastních displejích zabudovaných v těle VR brýlí.

Rozlišení.

Rozlišení u sférického videa je poněkud komplikovanější než u běžného formátu videa. Jedná se totiž o rozlišení celého 360° videa, přičemž úhel zorného pole sledujícího je pouze přibližně 90°. Znamená to, že v jeden okamžik je možné v takovém případě sledovat jen 1⁄4 celkového prostorového obrazu. Úhel zorného pole je dán headsetem, skrze který je možné takové video sledovat. Například HTC Vive má zorné pole přibližně 100°, Oculus Rift 80° a Samsung Gear VR 96°. K porovnání, lidské oko má úhel zorného pole přibližně 120°.  Pokud bychom tedy chtěli opravdu dosáhnout reálného rozlišení 4K při sledování 360° videa, je zapotřebí natočit sférické video v rozlišení 16K, pokud bereme v úvahu úhel zorného pole 90°. Důležité je si uvědomit, že VR headsety pracují běžně se stereoskopickým obrazem, tudíž k dosažení reálného 4K rozlišení nemůžeme počítat s 16K monoskopickým obrazem, ale s dvěma obrazy, pro každé oko zvlášť. Každý takový obraz by tak musel odpovídat rozlišení v podobné ostrosti jako 16K. K tomuto rozlišení se nejvíce blíží například kamera Insta360 Titan s možností natáčet stereoskopické video v rozlišení 9600x4800 pixelů na obraz pro jedno oko. S takovým rozlišením bude naše oko vnímat obraz v rozlišení přibližujícím se QHD (2560×1440). Nutno dodat, že tato kamera je schopná natáčet v takovém rozlišení pouze při snímkové frekvenci 30fps, což je pro kvalitní VR zážitek nedostačující.

360stupňové video (nebo sférické video, někdy 360° video) je technologie tvorby panoramatických videí, ve kterých se současně snímají všechny směry. Jedním z největších vývojářů technologie je v současné době společnost Google. Platforma YouTube přehrává 360stupňová videa od března roku 2015.

Ein 360-Grad-Video (auch immersives Video, sphärisches Video oder VR-Video, welches allerdings meist zusätzlich auf zwei Augen ausgelegt ist und mit einem Head-Mounted Display betrachtet wird) ist ein Video, welches einen Blick in alle Richtungen (360 Grad) vom Standpunkt der Kamera ermöglicht. Bei Fotografien wird auch von einem Kugelpanorama oder sphärischen Panorama gesprochen. Wenn ein Video nur um eine und nicht um zwei Achsen betrachtet werden kann, wird dies als 180-Grad-Video bezeichnet, welches in der Fotografie einem Panoramabild entspricht.


Přehled série.

V rámci literární fikce je nadace SCP tajná organizace pověřená vládami po celém světě, aby zajišťovala a studovala neobvyklé jednotlivce, entity, umístění, objekty a jevy působící mimo hranice zákonů přírody. Pokud by tyto objekty nebyly ošetřeny, mohly by představovat přímé ohrožení lidského života a vnímání reality a normality.  Existence SCP je veřejnosti utajena, aby se zabránilo hromadné panice a umožnilo normální fungování lidské civilizace. Když je objeven SCP, nadace SCP nasadí agenty, aby zajistili a přepravili SCP do nadačního zařízení, nebo aby je zadrželi v místě objevu, pokud není přesun možný. Jakmile jsou SCP zajištěny, zkoumají je vědci nadace. Testovací subjekty naverbované nadací (označované jako personál třídy D) se používají k interakci s nebezpečnými SCP kvůli nebezpečí, které tyto SCP představují, a kvůli postradatelnosti třídy D.

Styl psaní.

Na wiki nadace SCP je většina děl samostatnými články podrobně popisujícími „speciální zadržovací proceduru“ daného objektu SCP. V typickém článku je objektu SCP přiřazeno jedinečné identifikační číslo. SCP objektu je poté přiřazena „třída objektu“ na základě obtížnosti jeho zadržení. Dokumentace pak nastíní správné postupy zadržení a bezpečnostní opatření, poté popisuje dotyčný objekt SCP. K dokumentu mohou být připojeny také dodatky, jako jsou obrázky, výzkumná data nebo aktualizace stavu. Zprávy jsou psány pseudovědeckým tónem a často obsahují „vymazané“ informace. V lednu 2020 existovalo více než 5 300 článků objektech SCP; stále vznikají další.  Nadace SCP obsahuje přes tři tisíce povídek označovaných jako „Příběhy nadace“. Příběhy jsou zasazeny do světa nadace SCP a často se zaměřují na zaměstnance SCP Foundation nebo na subjekty SCP nebo na ně odkazují. Gregory Burkart, který psal pro Blumhouse Productions, poznamenal, že některé z nadačních příběhů měly temný a bezútěšný tón, zatímco jiné byly „překvapivě světlé“.  Nadace SCP postrádá centrální kánon, ale příběhy na wiki jsou často propojeny, aby vytvořily větší vyprávění. Přispěvatelé mají schopnost vytvářet „kánony“, což jsou klastry SCP a Foundation Tales s podobnými polohami, postavami nebo centrálním spiknutím. Mnoho „kánonů“ má rozbočovací stránky, které vysvětlují jejich základní koncept a poskytují informace, jako jsou časové osy a seznamy postav.

Nadace SCP (, motto "Secure, Contain, Protect") je literárně fiktivní organizace založená na spolupráci jejích uživatelů a čtenářů. Nadace SCP je zodpovědná za vyhledávání a uchovávání jednotlivců, entit, umístění a objektů, které porušují zákony přírody (dále jen „SCP“). Komunitně vedené webové stránky zahrnují prvky mnoha žánrů, jako je horor, science fiction a urban fantasy.

Die SCP Foundation ist ein web-basiertes Projekt für kollaboratives Schreiben. Die teilnehmenden Autoren erzählen in fiktionalisierten Schriften aus den Aufgabenfeldern der SCP Foundation, die als vorgeblich existierende und international agierende Geheimorganisation für die Eindämmung und sichere Verwahrung verschiedenster Anomalien zuständig ist. Der Großteil der schriftlichen Werke auf der SCP-Foundation-Webseite sind Artikel im Stil strukturierter interner Dokumentationen über diese sogenannten „SCPs“. Die Webseite beinhaltet des Weiteren tausende Kurzgeschichten, die innerhalb des Universums der SCP Foundation spielen.


Hráčská kariéra.

Juniorská kariéra.

Je odchovancem chomutovského hokeje, kde působil až do svého odchodu do zámoří. V sezoně 2010-11 hrál v mladším dorostu vytvořil ofenzivní duo s Ondřejem Kaše a byl 2. nejproduktivnějším hráčem Chomutova o bod za Kašem. O rok později nasbíral ve starším dorostu 46 bodů (17+29) ve 42 zápasech a opět byl 2. nejproduktivnějším hráčem Chomutova. V sezoně 2012-13 dostal šanci zahrát si 2 zápasy v extralize dospělých za Chomutov a dalších 6 utkání odehrál s dospělými v 1. lize v SK Kadaň. Zbytek sezony strávil v juniorech a 14 zápasů odehrál ještě ve starším dorostu, kde nasbíral 26 bodů (13+13).

Profesionální kariéra.

V sezoně 2013–14 se jako 18letý probojoval do základního kádru Pirátů v extralize pod vedením trenéra Vladimíra Růžičky a nastoupil do 51 utkání včetně bojů o umístění, ve kterých nasbíral 4 body (1+3). Chomutov se ovšem propadl do baráže o extraligu, ve které svou příslušnost k elitě neuhájil, a spadl do 1. ligy. V průběhu sezony nastoupil také 5x v 1. lize za Kadaň a 8x v extralize juniorů, kde nasbíral 15 bodů (5+10).  V první lize v sezoně 2014–15 přinesl týmu již vyšší bodový přínos, když ve 44 utkáních nasbíral 24 bodů (11+13) a Chomutovu tak pomohl vyhrát s velkým náskokem základní část. V playoff přidal 7 bodů 2+5) v 11 utkáních a s týmem postoupil do baráže o extraligu. V baráži vstřelil 1 gól v 11 utkáních a Chomutov se po roce v 1. lize opět vrátil do extraligy.  v sezoně 2015–16 ve 42 zápasech extraligy nasbíral 13 bodů (9+4) a zpravidla hrál ve středu 3. útoku. Byl druhý v klubu v úspěšnosti vhazování (53,7%). Chomutov poprvé postoupil do playoff a v předkole si poradil s Kometou Brno 3:1 na zápasy. V dalším kole však proti Liberci neuhrál ani zápas. Kämpf si připsal v playoff 1 asistenci.  V sezoně 2016–17 odehrál všech 52 zápasů základní části extraligy a nasbíral 31 bodů (15+16) a byl 4. nejproduktivnějším hráčem Pirátů. Chomutov podruhé postoupil do playoff a došel až do semifinále, kde nestačil opět na Liberec 2:4 na zápasy. Kämpf si v 15 zápasech playoff připsal 10 bodů (3+7) a byl 4. nejproduktivnějším hráčem Chomutova.  Dne 2. května 2017 podepsal dvouletou nováčkovskou smlouvu s týmem NHL Chicago Blackhawks. V přípravném kempu na sezonu 2017-18 si místo v sestavě Blackhawks sice nevybojoval, ale zanechal dobrý dojem. Sezonu tak zahájil v AHL v dresu Rockfordu, kde do konce roku 2017 odehrál 30 utkání, ve kterých nasbíral 16 bodů (7+9). Na konci prosince byl povolán do hlavního týmu a 28. prosince 2017 ve Vancouveru nastoupil do svého prvního zápasu NHL. První bod v NHL si připsal za asistenci 3. ledna 2018 na ledě NY Rangers a svůj první gól v NHL pak zaznamenal 12. ledna proti Winnipegu, když překonal Hellebuycka a připsal si v zápase i asistenci. Do konce základní části nastoupil za Blackhawks k 46 zápasům NHL, ve kterých si připsal 11 bodů (4+7). V úspěšnosti vhazování byl na 2. místě v týmu s 53% vyhraných vhazování (291 z 549). Po skončení základní části byl poslán zpět do Rockfordu, kde stihl ještě 3 zápasy základní části a pak pomohl Rockfordu dojít do finále konference, když první 2 kola IceHogs prošli bez prohry. Ve finále Západní konference AHL ale podlehli Texasu 4:2 na zápasy.  Celou sezonu 2018–19 strávil v kádru Blackhawks a odehrál celkem 63 utkání, ve kterých si připsal 19 bodů (4+15). Více než měsíc musel vynechat kvůli zraněním. Během sezony zaznamenal 3 dvoubodové zápasy. První stovku zápasů v NHL dovršil 13. března 2019 na ledě Toronta.  Blackhawks mu jako chráněnému volnému hráči nedali kvalifikační nabídku, takže se potencionálně mohl stát volným hráčem, ale hned 1. července podepsal novou smlouvu s Blackhawks na 2 roky s cap hitem 1 milion dolarů.

Reprezentační kariéra.

Českou republiku reprezentoval i s dalším současným hráčem Blackhawks Dominikem Kubalíkem v roce 2013 na Mistrovství světa hráčů do 18 let v Rusku, kde si v 5 utkáních připsal 4 body (2+2). V následujících 2 letech pak reprezentoval na Mistrovství světa juniorů ve Švédsku a Kanadě.  Do seniorské reprezentace se poprvé podíval v sezoně 2016-17, když odehrál 8 utkání v rámci Euro Hockey Tour.

David Kämpf (* 12. ledna 1995 Jirkov) je český hokejový útočník hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL).

David Kämpf (* 12. Januar 1995 in Jirkov) ist ein tschechischer Eishockeyspieler, der seit Mai 2017 bei den Chicago Blackhawks in der National Hockey League unter Vertrag steht.


Obsazení.

Jessica Freedman, Shana Halligan, Katharine Hoye, Chris Mann, Chad Reisser a Fletcher Sheridan propůjčili své hlasy Zpívajícím vrabcům.

Produkce.

Produkce filmu byla poprvé oznámená v dubnu roku 2015, poté co bylo studio Sony Pictures napadeno hackery. Oficiální oznámení přišlo v prosinci 2015.  V srpnu 2016 bylo oznámeno, že o režii a scénář se postará Will Gluck. Spolu s ním bude na scénáři pracovat také Rob Lieber. Bylo oznámeno, že James Corden svůj hlas propůjčí králíčkovi Petrovi a Rose Byrne si zahraje jednu z hlavních rolí. Studio Animal Logic pro film vytvářelo vizuální efekty a animace. V září 2016 byli do rolí obsazeni Daisy Ridley a Elizabeth Debicki. Další měsíc bylo potvrzeno obsazení Domhnalla Gleesona a Margot Robbie. V listopadu se do role paní Tiggy-Winkle obsadila zpěvačka Sia.

Natáčení.

Dne 18. prosince 2016 byl zveřejněn první obrázek hlavní postavy, společně s filmovým logem. Produkce byla zahájena v prosinci 2016. Živé scény se natáčely v parku Centennial Park v Sydney. V březnu 2017 se natáčelo na nádraží Mortuary railway station v Sydney, které bylo ve filmu zobrazeno jako Paddington station v Londýně.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 115,3 milionů dolarů v Severní Americe a 235,9 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 351,2 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 50 milionů dolarů. Za první víkend docílil druhé nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 25 milionů dolarů. Předpokládaný byl výdělek kolem 16 milionů dolarů. Ve Velké Británii se stal nejvýdělečnějším filmem roku 2018, s výdělkem 56,3 milionů dolarů. V Číně vydělal 26,5 milionů dolarů, v Austrálii (20,2 milionů dolarů), ve Francii (12,3 milionů dolarů) a v Německu (12,1 milionů dolarů). V České republice vydělal přes 1,1 milionů dolarů.

Recenze.

Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 126 započtených recenzí 64 procent s průměrným ratingem 5,8 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 26 recenzí 51 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi si snímek k 2. září 2018 drží 72 procent.

Sequel.

Studio Columbia Pictures potvrdilo, že sequel bude mít premiéru dne 7. února 2020 a Gluck se vrátí k režii a scénáři.

Králíček Petr (v anglickém originále Peter Rabbit) je americký animovaný komediální film z roku 2018. Režie se ujal Will Gluck a se scénářem mu pomohl Rob Lieber. Snímek je inspirován příběhem Beatrix Potter. Svůj hlas propůjčil hlavní postavě James Corden. Dále si hlavní role zahráli Rose Byrne, Domhnall Gleeson, Sam Neill, Daisy Ridley, Elizabeth Debicki a Margot Robbie. Film měl premiéru dne 9. února 2018 ve Spojených státech a dne 22. března 2018 v České republice. Celosvětově pak vydělal přes 351 milionů dolarů. Sequel bude mít premiéru dne 3. dubna 2020.

Peter Hase (Originaltitel: "Peter Rabbit") ist ein amerikanisch-australischer Familienfilm aus dem Jahr 2018. Vorlage war das Buch "Die Geschichte von Peter Hase" von Beatrix Potter. Der Film entstand unter der Regie von Will Gluck und ist eine Mischung aus Realfilm und Animationsfilm. Die Hauptrolle des Peter Hase wurde im Original von James Corden gesprochen, in der deutschen Synchronisation von Christoph Maria Herbst.


Výskyt.

Drápatečka Beottgerova se hojně vyskytuje ve střední Africe, žije například v Nigérii, Kamerunu, Gabonu či Demokratické republice Kongo, přičemž zde obývá řadu chráněných oblastí. Pravděpodobně ji lze najít i v Republice Kongo a Angole, ale o výskytu zde neexistují záznamy. Žije ve vodních stanovištích chráněných před slunečními paprsky ve zdejších tropických deštných lesích, nevadí jí přičemž ani ty sekundární (obnovené). Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) proto přiřkl tomuto druhu status málo dotčený (LC). Možné nebezpečí může představovat odchyt žab z volné přírody a ztráta přirozeného prostředí.

Popis.

Samičky drápatečky Beottgerovy měří 35 mm, samci jsou menší a působí oteklým dojmem, což je zapříčiněno membránou, která přenáší zvukové signály do ucha (tympanum), která je dvojnásobná než u samic. Končetiny jsou dlouhé (zadní jsou opatřeny drápy), hlava úzká. Druh je schopen regenerace a může mu dorůst i utržená končetina. Zbarvení se pohybuje od olivové až po hnědou a tělo je navíc posázeno skvrnami. Díky tomuto zbarvení dokáže žába splynout s prostředím. Možná záměna může nastat s druhem drápatečka krátkonohá ("Hymenochirus curtipes").  Tato drápatečka žije skrytým životem. Je tichým druhem. Samci lákají samice několikasekundovým zvukem. Při páření dochází k amplexu. Ten trvá i několik hodin a samice při něm společně se samcem plave k hladině, kde udělá otočku a naklade část snůšky. Pulci jsou drobní mají slabě pigmentovaný ocas. Nejprve se živí prvoky, které nasávají do tlamy, postupně začínají lovit větší potravu. Dospělci se živí menšími vodními bezobratlými.

Chov.

Drápatečka Beottgerova je oblíbeným chovancem, kterého je vhodné chovat v akváriu s vodou o teplotě nad 21 °C osvětlené 8 až 12 hodin denně, možné je nasadit do něj rostliny. Snáší se i s ostatními rybami. Tato drápatečka se dožívá až 18 let.

Drápatečka Beottgerova ("Hymenochirus boettgeri"), známá také pod jménem drápatka trpasličí, je žába z čeledi pipovití (Pipidae) a rodu drápatečka ("Hymenochirus"). Popsal ji Gustav Tornier roku 1896.

Böttgers Zwergkrallenfrosch (auch Boettgers geschrieben; "Hymenochirus boettgeri") ist eine von vier Arten aus der Gattung der Zwergkrallenfrösche und gehört zur Familie der zungenlosen Frösche innerhalb der Ordnung Froschlurche. Zwergkrallenfrösche könnte man als kleinere Ausgabe der Krallenfrösche bezeichnen. Sie besitzen aber anders als diese Schwimmhäute zwischen den Vorderfingern.


Činnost a záchrané programy.

V přírodním parku Trowunna žije velký výběr vačnatců, ptáků a plazů; hlavním cílem je ochrana těchto volně žijících zvířat a tasmánské flóry a fauny obecně. V parku jsou hlavně endemické původní druhy.  V parku je chováno kolem 40 druhů zvěře, mimo jiné: kunovec velký (Dasyurus maculatus), kunovec tečkovaný ("Dasyurus viverrinus"), vombat obecný ("Vombatus ursinus"), klokan rudokrký ("Macropus rufogriseus"), possumovití ("Pseudocheiridae"), bandikut Gunnův ("Perameles gunnii"), ježura australská ("Tachyglossus aculeatus"), klokan obrovský ("Macropus giganteus"), pakobra páskovaná ("Notechis scutatus"), husa kuří ("Cereopsis novaehollandiae"), orel klínoocasý ("Aquila audax"), ledňák obrovský ("Dacelo novaeguineae") atd. Mnoho z těchto druhů se stalo vzácnými nebo jsou dokonce považovány za ohrožené. Pro většinu z nich byly připraveny programy na jejich ochranu a šlechtění, a pokud jsou prognózy pozitivní, budou připraveny k opatrnému vysazení do volné přírody.

Záchranný program pro ďábla medvědovitého (tasmánského ďábla).

Těžištěm práce je ochrana ďábla medvědovitého ("Sarcophilus harrisii"). Byl téměř vyhuben a stojí pod ochranou od roku 1941, od konce 20. století je pak navíc vážně ohrožen nemocí Devil Facial Tumor Disease (DFTD) a ve volné přírodě zdecimován.  V roce 2005 australská vláda spolu s tasmánskou vládou vyhlásila program "Save the Tasmanian Devil Program" (STDP). Díky tomuto programu se od roku 2005 populace ďábla medvědovitého, chovaného v zajeti, zvýšila. Koncept byl podrobně rozpracován během workshopu v Hobartu 2008. Podle návrhu skupiny specialistů na chov v zajetí "Captive Breeding Specialist Group" (CBSG) a sdružení "Zoo and Aquarium Association" (ZAA) bylo rozhodnuto, že záchranný program, aby byl během příštích let úspěšný, musí mít efektivně více než 500 zdravých jedinců (tohoto počtu bylo dosaženo v květnu 2013), aby čelil rizikům nových nakažení DFTD by pak ale musel mít 1500 exemplářů.  Trowunna Park zaujímá v tomto programu významné místo a je jedním z nejúspěšnějších zařízení svého druhu. Chovatelský program tasmánského ďábla, který se zde praktikuje od roku 1985, zahrnuje jeho téměř 16 generací. Trowunna je také jediným chovatelským zařízením, který se podílel na všech třech dosavadních akcích vysídlení ďábla medvědovitého do volné přírody: na ostrově Maria, na projektu "Peninsula Devil Conservation Project" a "Wild Devil Recovery" v národním parku National Park Narawntapu. Mimo to nabízí chovatelské kurzy jinou podporu pro zoologické zahrady.

Záchranný program pro kunovce a jiné druhy.

Trowunna se stará i o další ohrožené druhy lokální fauny, mimo jiné o dva vysoce ohrožené druhy z čeledě kunovcovitých ("Dasyuridae"): o kunovce velkého ("Dasyurus maculatus") a kunovce tečkovaného ("Dasyurus viverrinus"). V březnu 2018 bylo přesídleno 40 exemplářů kunovce tečkovaného do národního parku Booderee National Park v jižní Austrálii; exempláře pocházely z parku Trowunna a z nedalekého parku Devils at Cradle Wildlife Park. S přesídlením dalších čé exemplářů se počítá 2019 a stejný počet má být přesídlen 2020.

Trowunna Wildlife Park, nazývaný také Trowunna Wildlife Sanctuary (nebo krátce Trowunna), je přírodní park na severu australského státu Tasmánie, západně od města Launceston a jen pár kilometrů od komunity Mole Creek. Je v soukromém vlastnictví, existuje od roku 1979 a zajímá rozlohu přes 26 hektarů. Park je známý pro svůj chov ohroženého ďábla medvědovitého, také známého jako tasmánský ďábel (resp. čert) ("Sarcophilus harrisii").

Der Trowunna Wildlife Park, auch Trowunna Wildlife Sanctuary (oder kurz Trowunna), ist ein Wildpark und Tierschutzgebiet im Norden des australischen Bundesstaates Tasmanien, bekannt durch die Zucht des bedrohten Beutelteufels, auch bekannt als Tasmanischer Teufel ("Sarcophilus harrisii").


Klubová kariéra.

Nancy.

Clément Lenglet se narodil ve francouzském městě Beauvais a svůj debut v profesionální kariéře odehrál 27. září 2013 doma v bezbrankové remíze proti týmu AC Arles-Avignon, kde v 32. minutě nastoupil místo Rémiho Waltera, ale v 45. minutě ho nakonec vystřídal Lossémy Karaboué.  V sezóně 2015–2016 odehrál Lenglet hned 34 zápasů a Nancy vyhrál druhý ligový titul v klubové historii. Svůj první gól za Nancy vstřelil 29. ledna 2016 na domácím hřišti, když vyrovnával v nakonec vyhraném utkání proti Clermont v poměru 3:1. Že umí i faulovat ukázal v utkání proti Auxerre, když Nancy vedli 2:0 a Lenglet v 22. minutě skolil v pokutovém území Sehrou Guirassiho. Clément Lenglet byl okamžitě vyloučen a Auxerre kopali penaltu, kterou ale Auxerre neproměnili. Zápas skončil remízou 2:2. Ve 12. minutě utkání 25. dubna rozehrával Benoît Pedretti přímý kop, který dokázal Clement Lenglet dopravit do brány, díky tomuto gólu vyhráli Nancy nad FC Sochaux 1:0, ale hlavně postoupili po tříroční absenci do Ligue 1.  V první polovině sezóny 2016–2017 odehrál v Ligue 1 18 zápasů.

Sevilla.

O Lengleta měla zájem Sevilla, která za něj nabízela 5 milionů eur. Nabídku v Nancy nakonec přijali a Clément Lenglet 4. ledna 2017 přestoupil se smlouvou do roku 2021. Jedním z důvodů proč o něj měla Sevilla takový zájem byl přestup jeho krajana Timothée Kolodziejczaka do Borussie Mönchengladbach.  Svůj debut za Andaluzijce odehrál o šest dní později při domácí remíze 3:3 s Realem Madridem v osmifinále soutěže Copa del Rey (výsledek dvojzápasu byl 6:3 pro Real Madrid). Proti Realu Madrid se Lenglet se Sevillou utkal dále 15. ledna v La Lize na Stadionu Ramóna Sáncheze Pizjuána, kde vyhráli 2:1 a ukončili tak 40 zápasů dlouhou neporazitelnost ve všech soutěžích tohoto klubu. Ve druhé poloviny sezóny odehrál 17 ligových zápasů.  Svého prvního gólu za Sevillu se Lenglet dočkal 19. srpna 2017, kdy otevřel utkání proti Espanyolu, které skončilo remízou. Po tomto prvním utkání sezóny se diskutovalo, zda to nebyla branka z ofsajdu. V evropské soutěži se poprvé trefil 1. listopadu. Tenkrát mu na hlavu přistál centr Évera Banegy a on neváhal a ve 30. minutě utkání proti Spartaku Moskva ve skupinové fázi Ligy mistrů vyhrávala Sevilla 1:0 (utkání vyhráli 2:1). Poté, co Lenglet odehrál se Sevillou osmifinále Ligy mistrů proti Manchesteru United bez inkasovaného gólu, byl společností ESPN FC vybrán do jejich nejlepší jedenáctky Ligy mistrů.

Barcelona.

Další klub, který Lengleta získal byla španělská Barcelona. Sevilla za něj dostala 35 milionů eur. Za Barcelonu odehrál v Supercopa de España 2018 celých 90 minut a pomohl jí tak zdolat svůj předchozí klub Sevillu FC 2:1. Ve svém debutu s Barcelonou v La Lize 23. září proti Gironě v 35. minutě udeřil loktem svého protihráče Pere Pons a za tento zákrok byl odměněn červenou kartou. Zápas Barcelona – Girona skončil remízou 2:2. V soutěži Copa del Rey vstřelil jediný gól utkání Barcelony proti klubu Cultural Leonesa. Svého prvního gólu v La Lize za Barcelonu se dočkal na Camp Nou proti Realu Sociedad. K vítězství 3:0 nad Eibarem 19. října 2019 pomohl asistencí Antoinu Griezmannovi na první gól. Tento zápas se odehrál na stadionu Ipurua. Důležitý gól si připsal 9. února 2020 v zápase proti Realu Betis, když v 72. minutě vstřelil branku hlavou, přestože byl v 79. minutě vyloučen vyhrála Barcelona na Stadionu Benito Villamarín 3:2.

Mezinárodní kariéra.

Do francouzské reprezentace byl Clément Lenglet povolán 21. května 2019 trenérem Didierem Deschampsem na přátelský zápas proti Bolívii a na dva zápasy Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 2020 proti Andoře a Turecku. Všechny tyto zápasy byly odehrány v první polovině června 2019. Svůj debut odehrál 11. června v zápase venku vyhraném 4:0 proti Andoře a svůj první gól vstřelil proti stejnému týmu. Zápas byl odehrán 10. září a Francie vyhrála 3:0.

Osobní život.

Clémentův mladší bratr Corentin hraje fotbal jako stoper. Ve stejný den jako jeho bratr přestoupil Corentin z Nancy do Sevilly, ale na rozdíl od něj strávil jednu sezónu v C-týmu v Tercera División.

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 9. únoru 2020

Mezinárodní.

Aktualizováno k 11. říjnu 2020

Clément Nicolas Laurent Lenglet (výslovnost, * 17. června 1995 Beauvais) je francouzský profesionální fotbalista hrající jako stoper za španělský klub FC Barcelona a za francouzskou reprezentaci.

Clément Nicolas Laurent Lenglet (* 17. Juni 1995 in Beauvais) ist ein französischer Fußballspieler, der seit der Saison 2018/19 beim spanischen Erstligisten FC Barcelona unter Vertrag steht.


Název.

Přesnou podobu latinského názvu této pevnosti s jistotou neznáme. V angličtině se toto místo jmenuje Corchester (Corbridge Roman Site), protože se nachází na kraji vesnice Corbridge v anglickém hrabstvíNorthumberland. Lokalitu spravuje organizace English Heritage a je částečně veřejnosti přístupná, bylo tam zřízeno muzeum.  Název se ve starých textech vyskytuje v podobě Corstopitum a Corie Lopocarium. Oba tyto názvy jsou často považovány za zkreslené, původní podoba snad zněla Coriosopitum, Corsopitum nebo Corsobetum. Vindolandské tabulky dokládají, že se v okolí lokality používal jednoduchý název Coria; podle centra místního kmene. Z něj potom pravděpodobně vznikl název Corbridge.

Nejstarší osídlení.

Existují důkazy, že na tomto místě stály již domy v době železné, ale první Římané v této oblasti postavili tzv. Red House Fort, 800 metrů na západ od lokality; tato pevnost sloužila jako zásobovací tábor pro Agricolovy kampaně.

Pevnosti.

První pevnost.

Brzy po římských vítězstvích v moderním Skotsku, kolem roku 84, byla na tomto místě postavena dřevěná pevnost. Kasárenské bloky obklopovaly střed s budovou velitelství, rezidencí velitele, domy administrativního personálu, dílnami a sýpkami. Pravděpodobně v ní sídlila pomocná jednotka jízdy v síle 500 mužů, zvaná Ala Gallorum Petriana, ale pevnost v roce 105 shořela. Díky silnici Stanegate se z Luguvalia se do Corbridge mohly legie dostat za tři dny, ostrým pochodem dokázaly těch zhruba 64 km zdolat dokonce za dva dny.

Druhá dřevěná pevnost, první kamenná.

Druhá dřevěná pevnost střežila důležitý přechod přes řeku Tyne v době, kdy spojnice Solway Firth a Tyne tvořila hranici Římské říše. Kolem roku 120, když se stavěl Hadriánův val, pevnost znovu přebudovali, aby v ní mohla být ubytována pěchota. Asi o dvacet let později, když byla hranice posunuta dále na sever v souvislosti s vybudováním Antoninova valu, byla za guvernéra Quinta Lollia Urbica na tomto místě vybudována první kamenná pevnost.

Město.

Ke konci 2. století Corbridge přestala fungovat jako pevnost, i když její centrum v rukou armády zůstalo. Kolem se rozvíjelo město. Mnoho jeho domů v současné době leží pod okolními poli a je v možné vidět pouze malou část původního centra. Středověké a moderní město se vyvíjelo o něco dále směrem na východ.

Vývoj města.

Po roce 163.

Poté, co Římané ustoupili od Hadriánova valu v roce 163, vojsko bylo zřejmě z Corie staženo. Hradby byly srovnány se zemí a byl zahájena velká přestavba. Vznikla řada chrámů, dále sýpek, dalších domů a velké nádvoří, které se zřejmě mělo stát civilním fórem nebo vojenským skladištěm a dílnou. Původní záměr nebylo nikdy zcela realizován.

3. a 4. století.

Spálené dřevěné domy možná souvisejí se zmínkou Cassia Dia o tom, že kmeny ze severu překročily hranici. Na začátku 3. století se na tomto místě stavělo znovu, byl rozšířen vojenský zásobovací sklad. To souvisí s druhou a šestou legií, patrně šlo o zásobování severní kampaně Septimia Severa.  Informace o městě ve 3. a 4. století chybí, ale jistě v něm nechyběl dům, ve kterém mohl přebývat císařský úředník. Coria byla pravděpodobně velkým tržním centrem pro zboží z olova, železa, zemědělské produkty, o čemž svědčí sýpky. Byl také nalezen obchod s hrnčířskými výrobky. Kdy bylo město opuštěno, není jasné. Není ani známo, zda tam někdo žil, když Anglosaové zakládali blízké Corbridge.

Archeologické nálezy.

English Heritage vydalo monografie o pevnostech Hadriánova valu. Zpráva Bishopa a Dorea o vykopávkách v Corbridge v letech 1947–80 odhaluje složitý vývoj od více dřevěných pevností ke zděným stavbám. (k dispozici zde) Zprávy se rovněž zabývají nálezy kovových předmětů v pevnosti, což asi souvisí s jejím opuštěním mezi lety 122 a 138 (k dispozici také na internetových stránkách Archeology Data Service).

Corbridgeský poklad.

Byl tam nalezen tzv. corbridgeský poklad. K mnoha objeveným předmětům patří zařízení z římské dílny a mnoho věcí, které potřeboval římský voják: nástroje, zbraně, pancíře, voskové tabulky a papyry. Zbroj nalezená v roce 1964 výrazně pomohla zpřesnit představu o její římské podobě.  Nález pochází z období mezi léty 122 a 138. Předměty byly nalezeny ve vynikajícím stavu, a to díky tomu, že byly uloženy do dřevěné truhlice kryté kůží a chráněné železným kováním, kterou někdo zakopal do země.

Znovuobjevení.

Brian Dobson v 60. a 70. letech 20. století vedl vykopávky v Corbridge.

Náhrobek Flavina, římského nositele standarty.

Práce v kostele Hexham Abbey v roce 1881 odhalily v transeptu římský náhrobek. Pomník (vystavený v kostele) ukazuje nositele standarty v římské jízdě, jehož kůň šlape po barbarovi: připojený nápis ukazuje, že byl postaven na paměť Flavina, důstojníka "ala Petriana," který zemřel jako 25letý po sedmi letech služby. Je známo, že "ala" "Petriana" byla v Corbridge, a deska pravděpodobně pochází z konce 1. století. Náhrobek kdysi stál na vojenském hřbitově v blízkosti pevnosti.

Coria byla pevnost a město 4 km na jih od Hadriánova valu v římské provincii Británie. Postavili ji tam, kde významná římská severojižní silnice (Dere Street) překonávala řekuTyne a křížila se s další římskou silnicí (Stanegate), která vedla ve směru východ-západ mezi pevností Coria a Luguvalium (Carlisle).

Coriosopitum (oder "Coria") befand sich auf dem Gebiet der heutigen Ortschaft (Parish) Corbridge/Sandhoe, District Northeast, Grafschaft (County) Northumberland, England. Der Ort war vom 1. bis zum 5. nachchristlichen Jahrhundert einer der bedeutendsten Militärstützpunkte und Römerstädte am Hadrianswall. Die heute noch sichtbaren Überreste gehören größtenteils zur Zivilstadt an der Kreuzung der Dere Street und des Stanegate, die sich um ein Kastell und die Tynebrücke entwickelt hatte. Ein Legionsstützpunkt inmitten der Zivilstadt ersetzte später die Kastelle, die im 1. und 2. Jahrhundert dort gegründet worden waren. Nach Fertigstellung des Hadrianswalls wurde es zu einer der Nachschubbasen für die Garnisonen im Ostabschnitt des Walls ausgebaut. Im frühen 3. Jahrhundert spielte "Coria" noch einmal eine wichtige Rolle bei den Caledonenfeldzügen des Septimius Severus. Bis zum 4. Jahrhundert hatte es die Ausmaße einer Kleinstadt erreicht. Corbridge blieb bis in die letzten Jahre der römischen Herrschaft über Britannien ein pulsierendes Handels- und Militärzentrum. Die archäologische Stätte steht heute unter dem Schutz von English Heritage und ist für Besucher zugänglich gemacht worden. Zu den bedeutendsten Funden zählen die Bestandteile von römischen Segmentpanzerungen, anhand derer funktionstüchtige Nachbauten angefertigt werden konnten. Die Funde werden vor Ort ausgestellt. Die Artefakte des Corbridge Horts werden im Corbridge Museum und im Great North Museum in Newcastle upon Tyne gezeigt.


Historie.

Státní koncern Ukroboronprom byl vytvořen na základě dekretu prezidenta Ukrajiny ze dne 9. prosince 2010.  V září 2013 bylo stvořeno pět divizí: výroba a servis letecké techniky; výroba přesně naváděných zbraní a munice; výroba obrněných vozidel, automobilů a speciální vojenské techniky; výroba lodí a lodního vybavení; výroba rádio-telekomunikační techniky a systému protivzdušné obrany.  V samostatnou skupinu koncernu jsou převedeny podniky, které jsou oprávněny provádět zahraniční ekonomické aktivity ve sféře exportu a importu zboží a materiálů vojenského určení, která spadají pod státní tajemství. Tyto podniky prodávají na zahraničních trzích produkci zbrojního průmyslu Ukrajiny a zajišťují její poprodejní servis, opravy, modernizaci výzbroje a vojenské techniky.  4. července 2014 byl Roman Romanov jmenován generálním ředitelem Ukroboronpromu. Výsledkem jeho půlroční práce se Ukroboronprom ke konci roku 2014 po dlouhém období dostal do zisku. Během roku 2014 Ukroboronprom vykonal 100% státních zakázek. Během druhého pololetí roku 2014 vytvořeno 2000 nových pracovních míst a 13 podniků z koncernu se dostaly do zisku.

Řízení.

Pro zajištění co nejlepších rozhodnutí v určitých oblastech zájmů koncernu je realizovaná koncepce divizního řízení. Výše uvedená koncepce přijata v souladu s moderními trendy v managementu. Jeho podstatou je oddělit strategické a provozní cíle od řešení sektorových operačních úkolů. Divizní princip má zabezpečit provozní a obchodní "„autonomii“" odvětví, převedení části správních pravomocí manažerům divizí.  Koncern má na starosti funkce strategického plánování, spolupráci s orgány státní správy, koordinaci činnosti divizí. Tento přístup umožňuje vrchnímu vedení koncernu soustředit svou činnost na strategická rozhodnutí, dlouhodobém programu rozvoje obranného průmyslu.

Produkce.

Zde jsou znázorněny některé výrobky, které produkuje Ukroboronprom.

Státní koncern Ukroboronprom (, "Deržavnyj koncern Ukroboronprom") je sdružení víceoborových podniků v různých odvětvích obranného průmyslu Ukrajiny. Do koncernu vchází podniky, které jsou zaměřeny na vývoj, výrobu, opravy, modernizaci a likvidaci zbraní, vojenské a speciální techniky či munice a také spolupracují ve vojensko-technické oblasti s jinými státy. Vznik koncernu vytvořil podmínky pro organizaci ve zbrojním průmyslu Ukrajiny cyklu: výzkum - vývoj - sériová výroba - prodej - servisní služby - likvidace.

Ukroboronprom (, kurz UOP; auf deutsch "Ukrainische Verteidigungsindustrie") ist ein Staatskonzern, der eine Vereinigung von Unternehmen verschiedener Sektoren der ukrainischen Rüstungsindustrie darstellt.


Jedenáctý pařížský titul pro Nadala.

Vítězem se stal 32letý první hráč světa Rafael Nadal, který zdolal rakouskou světovou osmičku Dominica Thiema po setech 6–4, 6–3 a 6–2. Do žebříčku ATP si připsal 2 000 bodů a získal částku 2,2 miliónu eur. Jako první muž historie vyhrál jediný grandslam pojedenácté a na Roland-Garros neprohrál ani jeden ze závěrečných duelů. Získal tím „jedenáctkový hattrick“, když v předchozí části sezóny již pojedenácté triumfoval na Barcelona Open a Monte-Carlo Masters. V Paříži vyrovnal historický rekord Australanky Margaret Courtové z dvouhry, které se jako jediné podařilo vyhrát jeden grandslam jedenáctkrát, a to na Australian Open. Díky zvládnuté obhajobě setrval Španěl na čele světové klasifikace a neumožnil tak návrat na vrchol Rogeru Federerovi, jenž se rozhodl antukovou část sezóny vynechat.  Nadal si připsal sedmnáctý grandslam z dvaceti čtyř odehraných finále, čímž na 2. místě historických tabulek ztrácel tři trofeje na Federera. Celkově se jednalo o jeho sedmdesáté deváté singlové turnajové vítězství na okruhu ATP Tour. V evropské antukové sezóně se zápasovou bilancí 24–1 posedmé v kariéře utržil nejvýše jednu porážku a vyhrál alespoň dvacet dva střetnutí. Na French Open prodloužil neporazitelnost na šestnáct utkání a poměr třísetových duelů na antuce navýšil na 111–2.  Dominic Thiem se stal prvním rakouským tenistou ve finále grandslamové dvouhry od roku 1995, kdy si o titul na French Open zahrál Thomas Muster. Za předchozí dva roky se stal jediným hráčem, jenž Nadala na antuce porazil. Pařížská prohra znamenala zvýraznění pasivního poměru vzájemných zápasů na 3–7.  Vzhledem k triumfu Simony Halepové v ženské dvouhře zvítězili poprvé od roku 1992 v obou singlech Roland Garros světové jedničky.

Mužská dvouhra French Open 2018 probíhala na přelomu května a června 2018. Dějištěm se staly antukové dvorce areálu Stade Roland-Garros. Do singlové soutěže pařížského tenisového grandslamu nastoupilo sto dvacet osm hráčů. Dvacet čtyři z nich si účast zajistilo v kvalifikaci, z toho šestnáct řádně po vítězstvích ve třech kvalifikačních kolech a osm jako tzv. šťastní poražení.

Das Herreneinzel der French Open 2018 war ein Tenniswettbewerb in Paris. Vorjahressieger war Rafael Nadal, der das Turnier im Vorjahr zum zehnten Mal gewann. Nadal sicherte sich erneut den Titel, im Endspiel besiegte er Dominic Thiem mit 6:4, 6:3 und 6:2.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1392, a to v listině, kterou prodával rychmburské panství Smil z Rychmburka Otovi Berkovi. V roce 1485 je Svratouch uváděn jako ves, patřící pod rychtu ve Svratce. Na konci 16. století byla ve Svratouchu sklárna. Roku 1651 je v ní doložen sklářský mistr Lorenc Preisler. Koncem 17. století měl Svratouch samostatnou rychtu. V té době byla obec pány na Rychmburku považována za „kacířské hnízdo“, neboť zde žilo velké množství tajných nekatolíků. Po vydání tolerančního patentu v roce 1781 se ve Svratouchu přihlásilo k evangelické víře 48 rodin, hned v prosinci 1781 zde byla založena evangelická matrika a v roce 1783 postavena i modlitebna a založena evangelická škola. Katolická škola vznikla v roce 1835, obě školy byly sloučeny v roce 1877.  Obyvatelé obce se vedle rolnictví živili především hrnčířstvím, tkalcovstvím a od konce 19. století také klempířstvím, které se v brzké době stalo nejrozšířenějším zaměstnáním obyvatel. Svratouch byl v té době největší obcí okresu Hlinsko po samotném okresním městě, žilo zde více než 1700 lidí.  Dne 9. 5. 1945 byl Svratouch, spolu se sousední Svratkou bombardován sovětským letectvem, terčem útoku byla prchající německá vojska. Bylo poškozeno několik domů a dvě osoby těžce raněny. Do 30. září 1950 patřila k obci i Česká Cikánka. K 1. říjnu 1950 byla Česká Cikánka usnesením pléna ONV v Hlinsku, ze dne 14. září 1950, z obce Svratouch vyčleněna a připojena ke Svratce.

Pamětihodnosti.

Evangelický kostel.

Kostel byl zbudován v roce 1783 jako první evangelická modlitebna v celém okolí, dle starších úvah se jednalo o první postavený evangelický kostel po vydání Tolerančního patentu Josefa II. V roce 1911 byl přestavěn a přidána byla i věž s cibulovou bání.

Katolická kaple.

Kaple ve střední částí obce byla vybudována v roce 1933.

Obec Svratouch (německy "Swratauch") se nachází v okrese Chrudim v Pardubickém kraji. Žije zde obyvatel. Největším podnikem v obci je výrobní družstvo Dílo Svratouch, zabývající se výrobou z plechu.

Svratouch (deutsch "Swratauch") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt anderthalb Kilometer nördlich von Svratka und gehört zum Okres Chrudim.


Vznik a historie díla.

Již při dokončování své první opery "Vojevoda" (1868) se Čajkovskij zmiňoval o plánu napsat novou operu. K ní si vybral již existující libreto spisovatele hraběte Vladimira Alexandroviče Solloguba (1813-1882), které bylo původně napsáno pro tvůrce ruské carské hymny Alexeje Fjodoroviče Lvova (1798-1870), jehož "Undina" (1848) se nesetkala s úspěchem. Sollogubovo libreto se zakládalo na známé povídce německého spisovatele Friedricha de la Motte Fouqué (1777-1843), konkrétně jeho ruském veršovaném překladu Vasilije Andrejeviče Žukovského (1783-1852), který byl oblíbenou četbou v Čajkovského rodině (v pozůstalosti Čajkovského se dochoval výtisk prvního vydání).  První zmínka v Čajkovského korespondenci o nové opeře je z ledna 1869, kdy už měl značnou část hotovu. Do dubna napsal náčrt celé opery a do července jej instrumentoval. Spěch byl odůvodněn tím, že ředitel petrohradské opery S. A. Gedeonov slíbil uvést operu v následující sezóně, požadoval ale úplnou partituru nejpozději v srpnu.  Skladatel však dlouho nedostal vyrozumění a teprve v listopadu mu bylo sděleno, že opera "Undinu" neuvede. Skladatel a kritik C. A. Kjuj napsal: "Jak jsem slyšel, byla odmítnuta pro údajný příklon k ultramoderní hudbě, nedbalou orchestraci a nedostatek melodiky.... Undinu sice vůbec neznám, ale je mi znám talent pana Čajkovského jako skladatele: je vynikající orchestrátor a melodik a moderní operní a zpěvní tendence jsou mu zcela cizí." Dne 16. (dle gregoriánského kalendáře 28.) března 1870 byly úryvky z prvního dějství opery (předehra, árie Undiny a finále) koncertně provedeny v moskevském Velkém divadle, aniž by se tím uvedení celé opery přiblížilo.  Čajkovskij byl postupem divadla rozhořčen, postupně si však k dílu vytvářel odstup a začal si uvědomovat jeho nedostatky, zejména v dramatickém smyslu. Roku 1873 pracoval na scénické hudbě k Ostrovského hře "Sněhurka" a vyžádal si partituru "Undiny" (na jejíž provedení nebyla naděje) od divadla zpět, aby využil některá hudební čísla. Později ji využil ještě při kompozici baletu "Labutí jezero" (1875-76). V dopise N. F. von Meckové z 30. dubna 1878 hovoří o tom, že partituru "Undiny" spálil "před třemi lety", tedy asi v době práce na "Labutím jezeře".  Zachovaly se pouze části provedené v moskevském divadle v roce 1870, pro které byla pořízena kopie rukopisné partitury nacházející se v té době v Petrohradě. Novodobě byly vydány roku 1950. Tyto úryvky ukazují, že se Čajkovskij soustředil na vystižení přírodního elementu a koloritu, jakož i středověké atmosféry.  V plném znění se dochovaly části 1-3, které byly koncertně provedeny roku 1870. Duet (č. 5) rekonstruoval skladatel Vissarion Jakovlevič Šebalin.

Děj opery.

Odehrává se Německu poblíž Dunaje na hradě Ringstettenu v 15. století

1. dějství.

(Rybářská chatrč u Dunaje) Starý rybář Goldmann a jeho žena Bertha se strachují o svou schovanku Undinu, která se zdržela venku. Vchází rytíř Huldbrand a žádá o nocleh. Hovoří o tom, jak zabloudil v temném lese a zachránil jej krásný anděl - což je, jak se ukáže, Undina. Když se dívka vrátí, rytíř se do ní ihned zamiluje. Oba se ihned rozhodnou ke sňatku a loučí se s chýší I starým párem. Začíná mohutná bouřka, Huldbrand se dává do boje se živlem a odnáší Undinu na ramenou.

2. dějství.

(Nádvoří vévodova hradu) Připravuje se svatba Huldbranda s Undinou, ale vévoda, rytířův pán, se mu chce pomstít, neboť se měl stát ženichem Berthaldy, považované za vévodovu dceru. I Berthalda dosud Huldbranda miluje a na jeho novou lásku žárlí. Rytíř se ale překvapivě vrací, Undinu zanechal a je opět zamilován do Berthaldy. Na hostině pořádané na Berthaldinu počest zpívá Undina baladu, ze které vychází najevo, že Berthalda je ve skutečnosti dcerou Goldmanna a Berthy. To způsobí pozdvižení a Huldbrand krutě vyhání Undinu do jejího "nečistého světa". Undina se vrhá do Dunaje a zahyne. Rytíř se ji chce pokusit zachránit, hosté jej však zadrží.

3. dějství.

(Cesta, v pozadí kostel) Huldbrand oplakává Undinu. Berthalda jej chce odvést do kostela, kde se má konat jejich svatba, on se ale zdráhá. Objeví se vévoda a vypráví, že od Undininy smrti jej v noci pronásleduje její přízrak a žádá jej, aby nepřipustil zamýšlený sňatek. Objevuje se Goldmann a i on chce obřadu zabránit. Goldmann i vévoda se dozvídají, že Undina se vynořila ze studny a zmařila svatební průvod. V rozčilení vbíhá Huldbrand a za ním Undina. Navzájem si naposledy vyznávají lásku, pak rytíř padá mrtev k zemi. Undina jej oplakává a mizí, proměnivši se ve studánku. Na scéně zůstává jen tma a měsíční svit.

Nahrávky.

Starší gramofonové nahrávky firmy Melodija byly vydány na CD firmy VoxBox (CDX5117)

Undina (v ruském originále Ундина) je nedochovaná druhá opera ruského skladatele Petra Iljiče Čajkovského na libreto Vladimira Alexandroviče Solloguba, napsaná roku 1869. Až na úryvky nebyla opera nikdy provedena a Čajkovskij ji následně zničil, přičemž část hudby využil ve svých pozdějších skladbách.

Undina (manchmal auch Undine oder Ondine, russisch: Ундина) ist ein Opernfragment von Pjotr Tschaikowski, das ursprünglich auf drei Akte hin angelegt war.


Život.

Narodil se jako syn lékaře ve smíšené česko-německo-židovské rodině, což byl důvod, proč byl po nástupu nacismu vyloučen z gymnázia a následně totálně nasazen. Po maturitě se rozhodl pro studium filozofie, odkud byl rovněž vyloučen, tentokrát z politických důvodů. Pracoval na stavbě, pak absolvoval vojenskou službu a v letech 1953–1956 studoval historii na základě výjimky udělené ministerstvem školství. Studium ukončil diplomovou prací u prof. Josefa Polišenského.  Krátce působil jako redaktor časopisu "Dějepis ve škole", poté až do roku 1970 pracoval v Historickém ústavu ČSAV. Zabýval se především moderními německými dějinami, především pak specifikem německého vývoje a předpoklady pro nástup nacismu. Kromě toho se postupně zaměřoval na mezioborová historicko-sociální témata a obecnější otázky krize evropské civilizace.  V 60. letech navázal styky se intelektuály v Západním Německu, kam rovněž jezdil přednášet, a v téže době vyšla jeho populární studie o Bismarckovi. Po nástupu normalizace byl z ČSAV propuštěn a následoval zákaz publikování. Jako tlumočník na velvyslanectví SRN následně pomohl vytvořit vazby mezi disentem a exilem a zároveň publikoval v samizdatu. V roce 1979 přijal nabídku profesury na Freie Universität v Berlíně, kde působil do roku 1994. Po sametové revoluci též přednášel na Univerzitě Karlově. Stále více tíhnul k interdisciplinárnímu pojetí zkoumaných témat, jimž se věnoval jak v komplexně pojatých syntézách, tak v množství esejí. Ke stěžejním tématům tohoto období patří modernita, evropský nacionalismus a psychologické aspekty historického vývoje.  Loewenstein byl členem Collegia Carolina, korespondujícím členem Berliner Wissenschaftliche Gesellschaft a čestným členem Učené společnosti České republiky. Před smrtí působil jako vědecký publicista.  Sborník prací "Středověk 20. století" (Praha, 1970) byl z důvodu nastupující normalizace (až na pár kusů) zničen.

Odkazy.

Externí odkazy.

Rozhovor v MF Dnes 15. 1. 2011, příloha Kavárna

Bedřich Loewenstein (29. června 1929 v Praze – 11. května 2017 Berlín) byl významný česko-německý historik se specializací na moderní evropské dějiny a přesahem do dalších společenskovědních disciplín.

Bedřich Loewenstein (* 20. Juni 1929 in Prag; † 11. Mai 2017 in Berlin) war ein deutsch-tschechischer Historiker. Er lehrte von 1979 bis 2004 als Professor für Neuere Europäische Geschichte am Friedrich-Meinecke-Institut der Freien Universität Berlin. Thematisch befasste er sich vor allem mit der bürgerlichen Gesellschaft, Nationalismus, Ideengeschichte sowie der Wirtschafts- und Soziallehre des 18. Jahrhunderts.


Život.

Mládí.

Adalbert Österreicher (Vojtěch Rakous byl literární pseudonym) se narodil ve vsi Starý Brázdim (dnes osada Brázdim u Brandýsa nad Labem). Pocházel z česky hovořící rodiny židovského chalupníka Šalamouna Österreichera a matky Barbory, rozené Pollákové. Celkem bylo v rodině sedmnáct dětí. Jeho školní vzdělání obsahovalo pouze jednoroční docházku do židovské školy v Brandýse nad Labem.  Nejprve chodil do školy v Brázdimi (uč. F. Šebek, následoval rok v židovské škole v Brandýse n. L. Pokračoval v docházce na obecné škole v Brandýse n. L. a nakonec se tamtéž vzdělával dva roky u Piaristů.  V Praze, kde se vyučil prodavačem galanterního zboží, se naučil německy, ale současně získal vztah k české literatuře. Po devíti letech pražského pobytu se usadil v Mratíně u Brandýsa nad Labem, kde se živil jako podomní obchodník a obchodník s obilím. V té době také pokoušel časopisecky publikovat, i když jeho znalosti české mluvnice byly nedostatečné.

Jan Herben a zrození nového spisovatele.

Životopisné zdroje o Vojtěchu Rakousovi shodně uvádějí, že se jeho první literární pokusy dostaly v roce 1885 do rukou spisovateli Janu Herbenovi, tehdy redaktorovi Času. Herbenovi kolegové se neuspořádanému rukopisu s nesprávným pravopisem posmívali; Herben však pochopil jeho kvality. Přepsal několik z nich bezchybnou češtinou a navíc vybral pseudonym tak, že autorovo německé jméno přeložil jako Vojtěch Rakous. Tím mu otevřel cestu k publikaci. Upozornil též na Rakousovy práce Rudolfa Pokorného (1853–1887), redaktora časopisu Paleček a Karla Fischera (1859–1906), redaktora Kalendáře česko-židovského.

Návrat do Prahy, život v Libni.

V devadesátých letech se Vojtěch Rakous vrátil do Prahy. V první zachovalé policejní přihlášce je uvedeno, že před svatbou žil se sourozenci Karlem a Paulinou. S bratrem Karlem (* 1864) také založil v pražské Jindřišské ulici obchod s obuví "Staroměstská tržnice obuvi". Obchod vlastnili oba bratři a Vojtěch převzal v roce 1903 vedení filiálky v Praze-Libni (od roku 1901 součást hlavního města – Praha VIII) na Primátorské (dnes Zenklova) třídě 252, v domě, který vlastnil.  V roce 1895 se oženil s Emilií Neumannovou (1873–1932). Spolu měli tři děti – Josefa (* 1896), Boženu(* 1906) a Karla (zemřel 1930).  Vojtěch Rakous byl též aktivním členem libeňské židovské náboženské obce. Byl volen do představenstva a různých výborů a komisí. Angažoval se též v českožidovském hnutí, jehož cílem byla úplná integrace česky smýšlejícího židovstva.  V roce 1932, kdy se dožil sedmdesátky, byl již všeobecně uznávaným a oblíbeným spisovatelem. Denní tisk jeho jubileum připomínal a kladně komentoval a Libeňská obec židovská ho jmenovala čestným členem. Vojtěch Rakous zemřel v Praze, je pohřben na pražském Novém židovském hřbitově v Libni.

Literární dílo.

První úspěchy – časopisy.

Nového spisovatele si po Herbenově upozornění povšimnul časopis "Paleček". Již v roce 1885 zveřejnil na pokračování jeho povídku "Proč občan Purnocha nevolil do říšské rady". Drobná humoreska popisuje, jak vesničané z polabských Chrástovic vyslali do Karlína (který byl tehdy okresním městem) souseda Purnochu, jako volitele do říšské rady. Ten však – pro naivitu své ženy, která ho doprovázela – vlak do Prahy zmeškal.  V roce 1888 otiskl Nový Paleček na pokračování Rakousovu povídku "Panské choutky" a o rok později "Historie dvou týden ženatých mužů". V humoreskách otištěných v Palečkovi výstižně popisuje maloměsto a vesnici, jeho židovství se v nich neprojevuje.  Po upozornění Jana Herbena byly Rakousovy práce vydávány také v "Kalendáři česko-židovském". První dohledaná povídka byla otištěna v tomto Kalendáři v ročníku 1887–1888 pod názvem "V červáncích doby (Povídka z dob našeho národního probuzení)". V příběhu vystupuje mladý Stránský, který je "...myšlením Čech, vírou Žid". Miluje dceru jiného Žida – Kantora; ten tíhne k němčině a chce v obci Lenešice německou školu, aby židovské děti získaly lepší náboženské vzdělání. Nakonec v obci vznikne česká náboženská škola a Kantor se se Stránským udobří. Propagace jazykové a kulturní české orientaci Židů v Čechách odpovídala požadavkům redaktora Fischera, ale Vojtěch Rakous se po několika letech spolupráce zaměřil k popisování života venkovských Židů z doby jeho mládí.

Knižní vydání.

Vydáním knihy "Vojkovičtí a přespolní" se Vojtěch Rakous definitivně stal úspěšným spisovatelem. Za jeho života vyšlo celkem sedm stejnojmenných vydání, která však mají různě pozměněný obsah a skladbu. Jeho práce později vycházely i pod názvem "Modche a Rézi". Prozatím naposledy byly Rakousovy povídky vydány v letech 1992 a 2009 ("Modche a Rézi", Praha, vydal Petrklíč a G+G).  Některá vydání byla ilustrována významnými autory, jako Adolf Kašpar, Josef Lada, Jiřím Winter a dalšími. Povídky byly přeloženy do němčiny (překlad Erik Saudek) a angličtiny.

Divadelní hry.

Povídky Vojtěcha Rakouse byly upravovány pro divadlo, např.:

Zajímavost.

Vojtěch Rakous se narodil jako Adalbert Österreicher a byl tak zapsán i v pražské policejní přihlášce. V dospělosti zjistil, že jeho příjmení se správně píše Östreicher a nechal si ho úředně opravit. V průběhu života počeštil své křestní jméno a psal se Vojtěch Östreicher.  VLASÁK, František. Vojtěch Rakous. Naše Polabí IV., 1926-1927, 7-11, Brandýs n. Labem.

Vojtěch Rakous, "vlastním jménem" Adalbert Österreicher, "později" Östreicher (8. prosince 1862 Starý Brázdim – 8. srpna 1935 Praha), byl český židovský spisovatel.

Vojtěch Rakous (geboren 8. Dezember 1862 in Starý Brázdim, Kaisertum Österreich als Adalbert Östreicher (Österreicher); gestorben 8. August 1935 in Prag) war ein tschechischer Schriftsteller.


Historie.

Do 17. století byl svah osázen vinicemi, k nimž patřily dřevěné viniční domky. Roku 1699 skoupil a spojil vinice sládek Jan František Pimskorn, z lomové opuky postavil usedlost s obytným domkem, vinným lisem, stodolou a dal pozemek ohradit. V roce 1710 nemovitost prodal Janu Jiřímu Jelinkovi. Roku 1723 usedlost vlastnil Vojtěch Jiří Fillippi, od něhož ji roku 1743 v dražbě koupila z Zornfelsu. Po ní a po jejím manželovi Františkovi z Bertramu dostala usedlost jméno. Později nechali usedlost upravit na letovisko po vzoru předměstských vil. Od roku 1764 se tu vystřídali další majitelé. V roce 1784 usedlost koupila operní pěvkyně Josefína Dušková se svým chotěm, skladatelem a hudebníkem Františkem Xaverem Duškem. V letech 1787 a 1791 je navštívil Wolfgang Amadeus Mozart. Mozart se nikdy ve svých dochovaných dopisech nezmínil o pobytu na Bertramce. O první návštěvě Prahy (v lednu a únoru 1787), Mozart pouze zaznamenal, že bydlel v paláci Johanna Josepha Franze von Thun-Hohenstein na Malé Straně. Pro jeho další návštěvy (říjen až listopad 1787 a srpen až září 1791), je obtížné si představit, že by bylo praktické dlouhodobě pobývat na Bertramce, která byla až za městskými hradbami. Pravděpodobné jsou pouze příležitostné návštěvy Mozarta na Bertramce.. Roku 1873 došlo k nestylové přestavbě budov a zboření lusthausu, který stával v zahradě  V roce 1925 přešla Bertramka dědictvím do majetku Mezinárodní nadace Mozarteum od poslední majitelky M. Slizenské. O dva roky později byl založen spolek Mozartova obec, který v lednu 1929 objekt odkoupil.  Po roce 1989 byla majitelem Bertramky městská část Praha 5, která objekt pronajímala společnosti Comenius, v jejímž čele stál právník Karel Muzikář starší. Mobiliář a exponáty s hudební tématikou byly zapůjčeny z Českého muzea hudby, Národní galerie a Uměleckoprůmyslového muzea. Mezi exponáty byla i lokna Mozartových vlasů. Objekt byl zpřístupněný a pořádaly se v něm nebo v zahradě koncerty a módní přehlídky. Dne 2. prosince 2009 převzal klíče od Bertramky spolek Mozartova obec, který se 18 let přel o vlastnictví. V květnu 2010 byly ve vile instalovány dvě výstavy "Mozartova Zahradnice a její osudy" a "Johann Adolf Hasse - Leben und Werk" a objekt byl denně otevřen veřejnosti. V roce 2012 byla ve vile instalována další výstava "Zrození Stavovského divadla". Od listopadu 2016 do června 2019 probíhala oprava tzv. představeného schodiště vily a Bertramka byla otevřena jen pro předem ohlášené skupiny, pro něž probíhaly odborné přednášky o Mozartovi a Praze. Každoročně probíhá od roku 2010 na Bertramce koncert vítězů Duškovy soutěže hudební mládeže ve zpěvu, kterou organizuje Mozartova obec v ČR.  Dne 28.1.2019 schválila Vláda ČR "Návrh nařízení vlády o prohlášení Usedlosti Bertramka v Praze za národní kulturní památku".  Oprava schodiště byla dokončena v červnu 2019 a vila byla otevřena veřejnosti. V expozici byla instalována čtvrtá výstava "Bertramka - německý pohled (1942)", kterou uspořádal Ústav dějin umění AV ČR ve spolupráci s Mozartovou obcí v ČR a za podpory Technické univerzity v Mnichově, a to pod záštitou velvyslance Spolkové republiky Německo J. E. Dr. Christopha Isranga. Na výstavě je představeno téměř na 100 faksimilií dosud neznámých kreseb, plánů a náčrtů Bertramky z let 1925 a 1942‒1943, nalezených v Muzeu architektury Technické univerzity v Mnichově. Pořídil je profesor Georg Buchner (1890‒1971) spolu se svými pokročilými studenty Akademie für Angewandte Kunst v Mnichově. Součástí výstavy jsou také Buchnerovy osobité kresby a skicy některý pražských motivů, stejně jako řada dobových fotografií. Kurátorsky ji připravili Milada Jonášová a prof. Manfred Hermann Schmid (Universität Tübingen), který mnichovské materiály nalezl.

Popis.

Usedlost tvoří areál, jehož hlavním objektem je obytná budova obrácená hlavním průčelím do dvora. Hlavními viditelnými prvky této stavby jsou předsunuté dvojramenné schodiště a lodžie. Jižní krátké čelo budovy se otevírá do prostoru stoupající zahrady. Naproti je stodola s dvoupatrovým špýcharem. Hned vedle domu stojí přízemní část bývalého viničného lisu se silným zdivem. Místo něj je dnes zde "Památník Wolfganga Amadea Mozarta a manželů Duškových" se stálou expozicí. Celý objekt prošel významnou rekonstrukcí 1940-1942 při příležitosti 150. výročí od Mozartova úmrtí, poté v roce 1956 u příležitosti 200. výročí Mozartova narození. Další opravy proběhly v letech 1986 a 1987. Usedlost Bertramka je od roku 1964 památkově chráněna.

Zahrada.

Původně užitková zahrada a vinohrad byly na konci 18. století nahrazeny parkovou úpravou. Bylo zde např. kaštanové stromořadí. To ovšem zmizelo při požáru v roce 1871 a po roce 1873, kdy došlo k velké přestavbě usedlosti.

Bertramka je bývalá hospodářská a viniční usedlost v klasicistním slohu z poloviny 18. století nacházející se na severním svahu Černého vrchu na pražském Smíchově. Dnes slouží částečně jako muzeum, s tematikou zdejšího pobytu Wolfganga Amadea Mozarta u manželů Duškových, s původní koncertní síní. Budova čp. 169 se nachází v prodloužení Mozartovy ulice, číslem orientačním 2 je přiřazena k uličce U Mrázovky. Usedlost byla od roku 1964 zapsána v seznamu kulturních památek. V lednu 2019 prohlásila vláda Bertramku národní kulturní památkou.

Die Villa Bertram (tschechisch Bertramka) ist eine Villa im Prager Stadtteil Smíchov. Heute dient sie als Museum zum Gedenken an Wolfgang Amadeus Mozart.