Historie.

Zatravněné střechy jsou po staletí známé nejen ve studeném podnebí Islandu, Skandinávie, Kanady, USA, ale i v teplém podnebí Tanzanie. Historie zelené střechy spadá až do období Mezopotámie. Důkazem o dlouhé historii je jedna z nejznámějších staveb lidstva, kterou nechala postavit asyrská královna Semiramis, jedná se o známe visuté zahrady v Babylóně.  Konstrukční řešení domů se zatravněnou střechou pochází ze severní Evropy, kde zelené střechy sloužili hlavně jako dobrá izolace. Příkladem je islandský dům ("sodhouse") se střechou, tvořenou dvěma až třemi vrstvami rašelinových koberců, uložených na suchých větvích potažených prérijní trávou. Svislé stěny, tloušťky 60–90 cm jsou postaveny z 10 cm vysokých travnatých koberců se zatravněnou stranou směrem dolů. Taková konstrukce udržuje v chladném prostředí teplo. Původní skandinávská zatravněná střecha má sklon od 30° do 45° a tvoří ji 20 cm silná vrstva travnatého koberce, která je uložena na několika vrstvách březové kůry. Kůra je lepená dřevěným dehtem, aby vznikla vodotěsná a nepropustná vrstva. Nevýhodou této konstrukce je, že dehet může být rakovinotvorný a životnost střechy je jen 20 let. V Berlíně se od poloviny 19. století stavěly čtyřpodlažní bloky domů se střechami, svažujícími se do atria „střechy z dřevěného cementu“.  Velkou popularitu si zelené střechy získali v roce 1867, kdy byl patentován železobeton, čímž se velmi zjednodušila otázka statiky těchto střech. Zelené střechy mají díky hmotnosti hlíny a vegetace vyšší hmotnost.

V Česku.

Na území Česka bylo k roku 2019 dle údajů Svazu zakládání a údržby zeleně přes metrů čtverečních zelených střech. Nové roční přírůstky eviduje SZÚZ od roku 2014, předtím jej nesčítala. Budovy s těmito střechami, které jsou částečně nebo zcela pokryté vegetací a půdou, jsou především v Praze, Brně, Plzni, Olomouci a Ostravě. Jejich výstavba je stále častější, např. mezi roky 2018–2019 se zvýšila od jednu čtvrtinu. Oproti západní Evropě Česko zaostává. Například jen v samotném Mnichově je 3,1 milionu m2 zelených střech, ve Vídni 2,6 milionu, v Berlíně 4 milionu.  Největší česká zelená střecha je na nákupním centru Nový Smíchov v Praze ( m2). Zelené střechy se nachází například na pražských budovách ústředí ČSOB, Main Point Pankrác, OC Westfield Chodov, Drn, v Brně na kancelářích Titanium či v kampusu Masarykovy univerzity.  Zelení pokrytou střechu najdeme také na průčelí zámku Konopiště nebo také na střeše konírny zámku v Lipníku nad Bečvou.

Konstrukce.

Zatravněná může být každá střecha, která unese zatížení.  Konstrukce střechy je od konstrukce zatravnění střechy oddělená dělicí, dilatační a ochrannou vrstvou proti prorůstání kořínků. Vlastní vegetační vrstvu tvoří drenážní vrstva (keramzit, kuličky z polystyren u, prostorová střihem rohož), filtrační vrstva (syntetická textilie, minerální nebo skleněné rohože), hydroakumulační vrstva (rašelina nebo tuhé minerální desky) a vrchní vegetační vrstva.

Typy zelených střech.

Literatura zpravidla dělí zatravněné střechy na intenzivní a extenzivní.  Rozdělení střech podle sklonu střešní roviny:  Zelené střechy mají široké uplatnění, příkladem jsou:

Zelená střecha je střecha částečně nebo zcela pokrytá vegetací a půdou, nebo pěstebním substrátem vysazovaným nad hydroizolační membránu. Střecha také může obsahovat další vrstvy, jako například kořenovou bariéru a odvodnění a zavlažování. Článek se netýká střech, které jsou pouze natřené na zeleno, stejně jako střech se zeleným šindelem. Spadají pod modro-zelenou infrastrukturu, tedy prvky jenž se snaží o větší harmonii staveb a měst s přírodou.

Die Dachbegrünung ist eine Form der Bauwerksbegrünung und bezeichnet sowohl den Vorgang des Bepflanzens von Dächern in Form von Dachgärten (oder des Bewachsenlassens nach entsprechender Herrichtung) als auch die bestehende Gesamtheit der Pflanzen einschließlich des notwendigen Unterbaus auf einem begrünten Dach. Sie ist ein möglicher Bestandteil ökologischen Bauens.


Historie.

Tradice výroby hořčice v Budyšíně začala založením firmy roku 1866. Od roku 1953 byla v podniku "VEB Essig- und Senffabrik Bautzen", později "VEB Lebensmittelbetrieb Bautzen", vyráběna především středně ostrá hořčice a prodávaná pod značkou "Bautzener Senf". Patřila k nejoblíbenějším v bývalé Německé demokratické republice. Se zánikem NDR byla nejistá i další výroba budyšínské hořčice, na rozdíl od mnoha dalších východních výrobků však šla i dále na odbyt, byť v menší míře. Potravinářská společnost "Develey Senf & Feinkost" z bavorského Unterhachingu koupila roku 1992 budyšínský podnik a investovala do jeho modernizace. Nový majitel pokračuje ve výrobě pod novou značkou "Bautz’ner". Od března 2008 se nachází na náměstí Fleischmarkt v Budyšíně "Senfmuseum" (Muzeum hořčice) s exponáty tématicky spojenými s hořčicí, jako například nádoby na hořčici, staré kořenky a vzácné kuchařky (tématicky zaměřené na hořčici). Spolu s muzeem byla otevřena "Senftheke", v které jsou nabízeny neobvyklé druhy hořčic.

Výroba.

Nejdůležitějším výrobkem je dlouhodobě hořčice "Bautz’ner Senf mittelscharf" (Budyšínská hořčice středně ostrá). Typická je pro ni lehká křenová příchuť, za kterou vděčí allylisothiokyanátu, který se uvolňuje při rmutování drcených hořčičných semen. Typická barva nepochází od jinak obvykle přidávané kurkumy, nýbrž z jemného mletí hořčičných zrn. Roční spotřeba hořčičných semen je kolem 3 000 tun, přičemž většina pochází z okolí města, ale také z Meklenburska-Předního Pomořanska, Česka a Kanady. Pokusy změnit hořčici více podle západoněmeckého vkusu, receptury či barvy se setkaly s protesty u zákazníků a vedly k návratu k původní receptuře.  Před rokem 1989 pracovalo v továrně přes 200 zaměstnanců, v roce 2017 jich bylo ca 60. Továrna vyprodukuje ročně 15 000 tun hořčice, což ročně představuje asi 24 milionů prodaných balení. Produkce hořčice značky "Bautz’ner" je mimořádně úspěšná. Ve východním Německu má se 70% podílem dominantní postavení na trhu. V rámci celého Německa stojí s 23% podílem na trhu před dalším významným výrobcem Thomy a má tak na německém trhu vedoucí postavení. Výrobní sortiment zahrnuje nejen různé výrobky z hořčice, ale také příbuzné lahůdkové zboží.

Bautz’ner Senf & Feinkost GmbH je potravinářská obchodní společnost se sídlem v hornolužickém Budyšíně, místní části Kleinwelka. Jejím vlastníkem je německá společnost "Develey Senf & Feinkost". Nejvýznamnějším výrobkem je "Bautz’ner Senf" (česky Budyšínská hořčice), která patří k nejznámějším výrobkům oblasti bývalého východního Německa. Značka Bautz’ner náleží od roku 1992 bavorskému potravinářskému koncernu "Develey Senf & Feinkost". Od 1. února 2008 je "Bautz’ner" opět společností s ručením omezeným, jejímž jednatelem je Stefan Durach.

Die Bautz’ner Senf & Feinkost GmbH ist ein Lebensmittelunternehmen in Bautzen von Develey Senf & Feinkost. Bedeutendstes Erzeugnis ist der Bautz’ner Senf. Dieser Senf zählt zu den bekanntesten ostdeutschen Produkten. Die Marke "Bautz’ner" gehörte seit 1992 zum Konzern der Develey Holding GmbH & Co. Beteiligungs KG (Develey Senf & Feinkost aus Unterhaching in Bayern), die Produktion fand jedoch weiter im Werk in Kleinwelka statt. Seit 1. Februar 2008 ist "Bautz’ner" wieder eine Gesellschaft mit beschränkter Haftung. Geschäftsführer ist Stefan Durach, der auch Geschäftsführer der Develey Holding GmbH ist.


Průběh.

Bitva o Atlantik začala 3. září 1939 kdy německá ponorka U-30 potopila britský parník SS "Athenia". Postupně německé ponorky začaly operovat dále od Anglie, v severním Atlantiku a s podporou dálkových letounů Focke-Wulf Fw 200 Condor. Zlaté období německých ponorek začalo po vstupu USA do války v prosinci 1941, kdy potopily mnoho lodí u východního pobřeží Spojených států a v Karibském moři. Jedna ponorka dokonce ostřelovala ústí řeky Mississippi. Z této oblasti se německé ponorky stáhly zhruba v červnu 1942, ale poslední loď byla u New Yorku německou ponorkou potopena 8. května 1945.  Zhruba v dubnu a květnu 1943 došlo k definitivnímu obratu ve vývoji konfliktu, kdy masivní nasazení letounů B-24 Liberator a Short Sunderland, doprovodných letadlových lodí, nových verzí radaru, ASDICu, vrhačů hlubinných náloží a min (zejména typu "hedgehog") a přístrojů umožňujících určit přesnou lokaci vysílající ponorky (H/F D/F) definitivně zvrátilo poměr sil ve prospěch Spojenců. Německá vylepšení ponorek (výkonnější ponorky typů XXI a XXIII, protiletadlové ponorky, Schnorchel a vylepšené typy torpéd) nedokázaly situaci zvrátit a stále se zhoršující situace nakonec vyústila v něco, co už ani nepřipomínalo válku, ale spíše hon na německé ponorky. Velkou roli též hrála schopnost Spojenců číst německé zprávy šifrované přístrojem ENIGMA.

Operace Fork.

V květnu 1940, ze strachu, aby Němci neobsadili Island, podniklo Spojené království bleskovou operaci "Fork" a obsadila do té doby neutrální Island. Roku 1941 převzali obranu Islandu od Britů zatím neutrální Spojené státy americké. Na to přistoupili Islanďané s podmínkou vyklizení Islandu ihned po skončení války a respektování suverenity Islandu. USA na Islandu vybudovaly především letiště u města Keflavík a rozmístili na ostrově radarové stanice. Díky Američanům se rapidně snížila nezaměstnanost. V době nejvyššího stavu měly USA na Islandu 47 000 vojáků.

Druhá bitva o Atlantik je nejdelší a jedna z nejdůležitějších kampaní druhé světové války. Trvala po celý konflikt a z hlediska vývoje války v Evropě ji lze považovat za rozhodující střetnutí. Za její vrcholnou gradaci a rozhodující část se považuje období od půle roku 1940 do půle (resp. konce) roku 1943, kdy vyvrcholilo gigantické střetnutí německých ponorek se spojeneckými zásobovacími konvoji.

Atlantikschlacht ist ein Sammelbegriff für die Kampfhandlungen zwischen der deutschen Kriegsmarine und Kriegsschiffen, Geleitzügen und Marinefliegerkräften der Alliierten im Atlantik über die gesamte Dauer des Zweiten Weltkrieges.


Dějiny kolonie.

Prvním zástupcem španělské koruny na ostrovech byl objevitel Fernão de Magalhães, který na Filipínách přistál po plavbě po Tichém oceánu v roce 1521 a také zde zemřel. Po něm následovalo několik španělských pokusů o podmanění domorodého obyvatelstva, ale conquista souostroví byla dovršena až roku 1565 zásluhou Miguela Lópeze de Legazpi, který zde založil první španělskou trvale obývanou osadu (dnešní Cebu City). Do konce 16. století začaly na souostroví působit řády augustiniánů, františkánů, jezuitů a dominikánů, které tvořily hlavní sílu ekonomického, politického, sociálního a kulturního života kolonie.  Mezi roky 1565 a 1821 byla Španělská Východní Indie součástí místokrálovství Nové Španělsko, mezi Manilou a Acapulcem (dnešní Mexiko) fungovaly pravidelné výpravy galeon naložených zbožím, které se přepravovalo přes mexickou pevninu a se následně přes Atlantik plavilo do Španělska. Mezi roky 1762 a 1764 byla Manila v britských rukou. Po mexické válce za nezávislost (v rámci hispanoamerických válek za nezávislost byla podřízena Španělská Východní Indie přímo Madridu. Roku 1898 přešly Filipíny a Guam po prohrané španělsko-americké válce a podepsání pařížské mírové smlouvy do rukou Spojených států amerických, přičemž zbytek mikronéských ostrovů prodali Španělé o rok později Němcům, kteří nabyté ostrovy začlenili do své kolonie Německá Nová Guinea.

Královská audiencie.

Ve španělské koloniální říši představovaly královské audiencie nejvyšší soudní dvůr španělské koruny v daném území. Na Filipínách byla audiencie formálně ustanovena v Manile roku 1583, reálně však začala fungovat o rok později. Audiencie měla svého předsedu, několik soudců ( "oídores"), státního zástupce a dále pak větší množství úředníků.

Španělská Východní Indie ("Indias orientales españolas") byla španělská kolonie v asijsko-pacifickém regionu mezi roky 1565 a 1898. Správním střediskem bylo město Manila na ostrově Luzon, kolonie zahrnovala kromě samotných Filipín i mikronéské ostrovy Mariany a Karolíny, část Tchaj-wanu a několik moluckých ostrovů. Území bylo Španěly spravováno jako generální kapitanát Filipíny a královská audiencie Manila.

Spanisch-Ostindien war der Teil von Neuspanien, der die Besitzungen des Vizekönigreichs im malaiischen Archipel und in Mikronesien umfasste. Es bestand bis zum Deutsch-Spanischen Vertrag von 1899.


Historie osídlení.

Spisovatel Robert Louis Stevenson byl i s rodinou v dubnu 1890 pasažérem na obchodním parníku "Janet Nicoll", který se při plavbě zastavil i na Suwarrowe během obchodní plavby po středním Pacifiku. Stevensonův spolucestovatel a dobrodruh Jack Buckland se později na atol vrátil a později tam i zemřel.  I když Stevensonova manželka Fanny Vandegrift popsala atol jako "nejromantičtější ostrov na světě", nestal se modelem pro její knihu "Ostrov pokladů" z roku 1883. Ostrovem pokladů však ve skutečnosti být může, protože v polovině 19. století (někdy mezi lety 1848–1855) tam doplula záchranná loď z Tahiti a na ostrově vykopala skříňku obsahující mince v hodnotě tehdejších 15 tisíc NZD. Novozélanďan Henry Mair našel ještě o něco později několik mincí v želvím hnízdě.  Atol byl po druhé světové válce opuštěný, dokud tam nepřišel Novozélanďan Tom Neale. Na atolu nakonec ve třech obdobích mezi lety 1952–1977 dohromady strávil více než 16 let, většinou o samotě. Tento robinsonovský život popsal v knize "An Island to oneself". Mezi lety 1965–66 žil sám na ostrově i Michael Swift. Ten ale nedisponoval dostatečnými znalostmi technik přežití v divočině a tak byl jeho pobyt velmi těžký.

Národní park.

V roce 1978 byl atol administrativou Cookových ostrovů kvůli velkému množství vzácných ptáků a mořských živočichů prohlášen za Národní park. Pozdější záměr vybudovat zde perlovou farmu byl zamítnut environmentální společností "Taporoporo'anga Ipukarea Society".  Ke konci 20. století zde žilo asi 3% všech faeton červenoocasý a asi 9% světové populace Fregata ariel.  Většina ostrůvků atolu je porostlá nízkou vegetací, případně křovinami z čeledi Kyprejovité, Pemphis acidula a hojně se vyskytující pobřežní heliotropickou Tournefortovi argentea. Větší ostrůvky mají hustou vegetaci stromu Cordia subcordata.

Současný stav.

Od přelomu tisíciletí na ostrově žijí (zpravidla dva) správci parku "Park Rangers" jako oficiální stráž Národního parku. Na ostrov se dá dostat pouze soukromou jachtou, nebo objednanou expedicí z Rarotonga. Vzhledem k ochraně fauny a flóry, každá loď, která má v úmyslu vstoupit do vod atolu, musí předem požádat o speciální povolení.  Ruský politik Anton Bakov v říjnu 2011 prohlásil, že atol odkoupil a prohlásil ho za hlavní centrum Ruského Impéria. Předseda vlády Cookových ostrovů Henry Puna tento nárok dementoval.

Suwarrow (někdy též Suvorov, Suvarou, Suvarov) je nízký korálový atol patřící pod Cookovy ostrovy v Tichém oceánu. Nachází se přibližně 930 km severozápadně od ostrova Rarotonga, který je administrativním centrem Cookových ostrovů.

Suwarrow, auch Suvorov oder Suvarov genannt, ist ein Atoll im nördlichen Teil der Cookinseln. Es befindet sich etwa 1.300 Kilometer südlich des Äquators und 825 Kilometer nordwestlich von Rarotonga, von wo aus es verwaltet wird. Das Atoll hat Abmessungen von 15,3 × 12,8 km und weist eine Landfläche von nur 0,4 km2 auf. Die beiden größten Inseln des Atolls sind "Anchorage Island" und "Motu Tou".


Rodina.

Narodil se v Yonkers ve státě New York jako syn Barbary (rozené Kamp; 1910 – 1995) a Elmera Voighta (1909 – 1973), profesionálního golfisty. Má dva bratry, Barryho Voighta (* 1937), bývalého vulkanologa na Pennsylvánské státní univerzity a známého herce Jona Voighta (* 1938), držitele Oscara. Jeho dědeček z otcovy strany, George Voytka, byl slovenský přistěhovalec z Košic a dědeček z matčiny strany a jeho rodina byli přistěhovalci z Německa.  Jde o strýce herečky Angeliny Jolie a herce Jamese Havena.

Životopis.

Navštěvoval střední školu" Archbishop Stepinac High School" ve White Plains v New Yorku. Po neúspěšném pokuse stát se profesionálním hráčem golfu vstoupil do hudebního byznysu skládáním pop a rockových písní samostatně, jakož i ve spolupráci s ostatními skladateli, například Al Gorgoni (duo Just Us), Billy Vera, Ted Daryll, a Jerry Ragovoy.  Jeho nejznámější písní se stala „Wild Thing“, která byla původně nahrána v roce 1965 Jordanem Christopherem & The Wild Ones, ale známou se stala v roce 1966 jako hitový singl skupiny The Troggs, stejně tak v roce 1967 živým vystoupením Jimiho Hendrixe, a „Angel of the Morning“, hit pro Merrilee Rush v roce 1968, následně nazpívaný stálicí country Juice Newton v roce 1981. Jeho dalšími známými popovými a country písněmi jsou „He Sits at Your Table“ (Willie Nelson), „I Can't Let Go“, „The Baby“ (The Hollies), „Worry“ (Johnny Tillotson), „Make Me Belong to You“ (Barbara Lewis), „I Can Make It With You“ (The Pozo Seco Singers, Jackie DeShannon), „Any Way That You Want Me“ (The Troggs, Evie Sands, Juice Newton), „Step Out of Yo), „Julie“ (Bobby Fuller Four), „Lonely Is As Lonely ur Mind“, „Country Girl City Man“ (Billy Vera and Judy Clay), „I'll Hold Out My Hand“, „Try (Just a Little Bit Harder)“ (Janis Joplin) „Does“ (The Fleetwoods), „Sweet Dream Woman“ (Waylon Jennings), „A Little Bit Later On Down the Line“ (Bobby Bare) a „Son of a Rotten Gambler“ (Emmylou Harris, The Hollies, Anne Murray).  Jenom z hitu "Angel of the Morning'3○ bylo prodáno víc než třináct milionů kopii na celém světě.  V roce 2007 založil vlastní nahrávací společnost Train Wreck Records.

Chip Taylor, rodným jménem James Wesley Voight (* 21. března 1940, Yonkers, Kent, USA) je americký zpěvák, hudebník, hudební producent a skladatel.

Chip Taylor, eigentlich "James Wesley Voight", (* 21. März 1940 in New York City, New York) ist ein US-amerikanischer Songwriter.


Koncepce.

Richard Wallace se rozhodl věnovat obyvatelům Paříže podle svých slov „bohulibý dar, který by zároveň zkrášlil město“. Z tohoto důvodu zvolil síť veřejných fontán a tím spojil estetiku a účelnost. Z toho důvodu byly při tvorbě kašen respektovány určité skutečnosti:  Téměř všechny náklady na pořízení financoval Richard Wallace. Město Paříž přispívalo do výše 1000 franků pro velký typ a 450 franků na typ montovaný na zeď. Výrobou kašen byla pověřena slévárna "Val d'Osne", v Haute-Marne u Saint-Dizier, významný výrobce uměleckých předmětů ze železa. Později přešla výroba (která pokračuje dodnes) na firmu "Générale d'hydraulique et de mécanique" v Sommevoire (Haute-Marne), která firmu Val d'Osne koupila a pokračuje ve výrobě soch, kašen a dalšího městského mobiliáře. Autorem kašen byl sochař Charles-Auguste Lebourg.  O umístění kašen rozhodovalo město Paříž, konkrétně městský architekt a ředitel pařížských vodovodů a kanalizací Eugène Belgrand. Měly být snadno přístupné pro veřejnost a být sladěny s okolním prostředím. Většina z nich byla proto postavena na náměstích nebo na rohu ulic. První fontána byla uvedena do provozu v srpnu 1872 na Boulevardu de la Villette. Při jejím otevření se shromáždil dav lidí, až se strhla rvačka.

Fontány dnes.

Většina fontán dodnes ve městě funguje a nabízí pitnou vodu. Jsou v provozu od 15. března do 15. listopadu (kvůli nebezpečí zamrznutí během zimních měsíců ohrožující vnitřní instalace). Jsou pravidelně udržovány a každé dva roky natírány.  Narážka na fontánu se objevila i ve filmu "Amélie z Montmartru", kde vystupuje postava domovnice Madeleine Wallace, která tvrdí, že pláče jako fontána. Také Georges Brassens ve své písni "Le Bistro" zpívá, jaká by to byla námaha vypít vodu ze všech Wallaceových fontán.  Přes století, kdy fontány fungují, nedošlo nikdy k jejich výpadku. Během okupace Paříže za druhé světové války respektovali jejich rozmístění i nacisté, kteří jinak v Paříži roztavili pro válečné účely mnoho kovových soch a předmětů.  V roce 2000 pařížská vodárenská společnost vypsala soutěž na nový typ fontány inspirovaný Wallaceovou fontánou. V letech 2000-2001 poté byly instalovány tři fontány na "Parvis de Notre-Dame" (na rohu "Rue d'Arcole"), na "Place Saint-Michel" a na "Place de la Garenne" (ve 14. obvodu).

Typy.

Byly vytvořeny čtyři různé druhy fontán odlišné velikostí a provedením. První dva typy navrhl a financoval sir Richard Wallace. Druhé dva typy byly vytvořeny až později ve stejném stylu v návaznosti na úspěch svých předchůdců.

Velký typ.

Výška 2,71 m, váha 610 kg  Navrhl jej sám Richard Wallace, který se inspiroval u fontány Neviňátek. Na kamenné základně spočívá osmihranný podstavec, na kterém jsou čtyři karyatidy v kruhu obrácené k sobě zády, které podpírají kupoli zdobenou delfíny. Alegorické postavy dívek představují Laskavost, Jednoduchost, Charitu a Střídmost. Odlišují se postavením v nohách či kolenech a způsobem uvázání tuniky v pase. Jednoduchost a Střídmost mají zavřené oči, Charita a Laskavost otevřené. Představují rovněž čtyři roční období: Jednoduchost symbolizuje jaro, Charita léto, Střídmost podzim a Laskavost zimu. Voda tryská v tenkém proudu z centra kupole, odkud padá do nádržky chráněné mříží. Původně byly fontány doplněny dvěma kalíšky z pocínovaného železa připevněné řetězem. V roce 1952 však byly z hygienických důvodů odstraněny.[1]

Sloupkový typ.

Výška 2,50 m, váha něco málo přes 500 kg  Tento model byl vyroben až později. Postavy dívek byly kvůli snížení výrobních nákladů nahrazeny sloupky, jinak je fontána přibližně stejného vzhledu jako velký typ. Vyrobeno bylo třicet kusů, ze kterých se dnes v Paříži dochovaly jen dva v Rue de Rémusat a v Avenue des Ternes. Další exemplář této fontány je také ve městě La Roche-sur-Yon.

Nástěnný typ.

Výška 1,96 m, váha 300 kg  Uprostřed polokruhového štítu je maskaron v podobě hlavy najády, ze kterého vytéká tenký pramen vody do malé nádržky ve tvaru v mořské pánve mezi pilastry. Také tato fontána byla vybavena dvěma nádobkami, které byly odstraněny v roce 1952. Tento model byl určen k namontování v řadě vedle sebe na zdi budov s vysokou koncentrací lidí typu nemocnice, kasárny apod. Dnes se dochoval jen jeden exemplář v Rue Geoffroy-Saint-Hilaire.

Malý typ.

Výška 1,32 m, váha 130 kg  Jedná se o jednoduchý hydrant s tlačítkem, který lze najít na náměstích a veřejných parcích a zahradách. Fontána je ozdobaná pařížským znakem (pouze fontána na Place des Invalides nemá tento znak). Tento typ byl plně hrazen z rozpočtu města.

Umístění.

Paříž.

V samotné Paříži se dnes nachází 95 fontán velkého typu, 2 fontány sloupkového typu, jediná nástěnná a 21 fontán malého typu.

Zaniklé fontány.

Některé kašny byly časem odstraněny, jiné byly vyměněny za jiné druhy fontán.

Mimo Francii.

Wallaceovy fontány se nalézají i v Jihoafrické republice, Německu, Brazílii, Kanadě (Montreal, Québec, Granby), Španělsku (Barcelona, San Sebastián, Ferrol), Portugalsku (Lisabon), USA (New Orleans), Velké Británii (Lisburn, Londýn, v zahradě Wallace Collection), Jordánsku (Ammán), Mosambiku (Maputo), Švýcarsku, Číně (na ostrově Macao) a Izraeli (2 v Jeruzalémě).

Wallaceova fontána je označení pro veřejný zdroj pitné vody, který má tvar malé svatyně a je vyrobena z litiny. První takové fontány vznikly v roce 1872 v Paříži, kde se jich nachází nejvíce, a později se rozšířily i do některých dalších měst. Fontány jsou pojmenovány po anglickém filantropovi, Richardovi Wallaceovi, který financoval jejich výstavbu. Dnes jsou jedním ze známých symbolů Paříže.

Die Wallace-Brunnen sind öffentliche Trinkwasserspender in Form kleiner gusseiserner Skulpturen, die weltweit an verschiedenen Orten aufgestellt sind. Die meisten befinden sich auf Fußgängerwegen im ganzen Stadtgebiet von Paris, wo sie als erstes errichtet wurden. Sie sind benannt nach dem Engländer Richard Wallace, der ihre Errichtung finanzierte. Ihrer herausragenden Ästhetik wegen gelten sie weltweit als eine Pariser Besonderheit.


Historie.

San Marino založil roku 301 Svatý Marinus a několik křesťanských uprchlíků. Od té doby bylo město centrem křesťanů, kteří uprchli před římskými pronásledovateli. Následkem toho se San Marino stalo první republikou v Evropě. V té době bylo územím republiky pouze město.  Městské centrum bránily tři pevnosti: první a nejznámější z nich, La Guaita, byla postavena v 11. století a svou velikostí a nepřístupností zastrašovala všechny nepřátele. Kvůli válkám byla ve 13. století postavena druhá pevnost La Cesta. Avšak sanmarinský obranný systém nebyl kompletní, dokud nebyla v následujícím století postavena třetí pevnost Il Montale – nejmenší ze tří pevností ležící na posledním vrcholku Monte Titana.  S rostoucí populací se o pár čtverečních kilometrů zvětšilo i území republiky. Jelikož sanmarinské zásady nedovolovaly vtrhnout do cizí země nebo začít válku kvůli rozšíření území, dohodlo se San Marino na koupi dalších "castelli" (obcí).

Geografie.

Ačkoliv je San Marino hlavním městem republiky, většina firem se nachází v Borgo Maggiore – druhém největším městě republiky. San Marino je třetí největší město, hned po Dogana a již zmíněném Borgo Maggiore. Sousedí se sanmarinskými obcemi Acquaviva, Borgo Maggiore, Fiorentino, Chiesanuova a s italskou obcí San Leo.  Sídlí zde Mezinárodní akademie přírodních věd San Marino.

Obce.

Součástí území města jsou i tyto obce (italsky: "curazie"):

Správa.

Vedení města zajišťuje jednadvacetičlenná Městská rada volená občany každé čtyři roky. V čele rady je na dva roky volený kapitán, tzv. Capitano di Castello, což je vlastně starosta města.

Ekonomika.

Ekonomika San Marina byla vždy úzce spjata s ekonomikou republiky. Až donedávna byly hlavními ekonomickými aktivitami těžba kamene a řezbářství. Dnes je zde více rozmanitá ekonomika, včetně turistického ruchu, obchodu, prodeje poštovních známek a malého zemědělského hospodaření.

Turistika.

Město navštíví přes tři miliony lidí ročně a stává se tak turistickým centrem. 85% turistů jsou Italové. Také je zde přes tisíc maloobchodů, kde najdete mnoho různorodých produktů. Historické centrum města, které je na seznamu světového dědictví UNESCO, je přístupné ze čtyř „bran“ a skýtá hlavní zdejší památky.

Doprava.

San Marino je známé dlouhými, klikatými, dlážděnými ulicemi. Jeho nadmořská výška a příkrá cesta znemožňuje, aby sem vedla sanmarinská dálnice. Také je výjimečné tím, že ve velké části centra nesmí jezdit automobily.  Před druhou světovou válkou, ale už za diktatury Benita Mussoliniho, byla vybudována železniční trať ze San Marina do Rimini. Železniční tunely a stanice 'Piazzale Lo Stradone' stále existují. Návrhy na obnovu tratě byly vládě několikrát předloženy, avšak vždy bez odezvy.  Jezdí odsud autobusová linka do Rimini a také se z města můžete dostat 1,5 kilometrů dlouhou lanovkou do Borgo Maggiore.

Sport.

Město San Marino má dva fotbalové týmy: S.S. Murata a S.P. Tre Penne.

San Marino je hlavní město a také samosprávná obec republiky San Marino. Nachází se v západní části země, na západním svahu nejvyšší hory San Marina Monte Titana. Na jejím hřebenu jsou tzv. ""Tři sanmarinské pevnosti"". V roce 2013 zde žilo přes 4 100 obyvatel na rozloze 7,09 km.

Città di San Marino (, auch kurz "San Marino" genannt oder einfach "la città" – "die Stadt") ist die Hauptstadt der Republik San Marino. Sie liegt auf dem Berg Titano.


Ekologie.

Její přetržitý areál zahrnuje plochu asi 70 000 km2. Roste na jižních horských svazích, nad tamní hranici lesa nebo v hluboko zaříznutých údolích horních toků řek v nadmořské výšce 500 až 1600 m n. m. Obvykle se vyskytuje na slunném až polostinném stanovišti se žulovým podložím v propustných, kamenitých nebo hlinito-písčitých půdách s malou vrstvou humusu. Podnebí je tam poměrně vlhké, chladné, drsné, silně větrné a v zimním období teplota klesá až pod -40 °C: Klima je v létě ovlivňováno vlhkými monzuny přicházejícími z jihu a jihovýchodu, naopak v zimě vanou silné, suché, mrazivé větry od západu z pevniny. Je dlouhověkou dřevinou, dožívá se 80 až 100 let. Netrpí nemocemi a není napadána hmyzem.  Do Evropy byla poprvé dovezena teprve v roce 1963, kdy ji jako úplnou novinku dovezl do Arboreta Nový Dvůr u Opavy tamní ředitel. Získal ji na základě dobrých vztahů s botaniky ze Střední Asie, z Taškentu, kde byla tehdy pěstována.

Popis.

Jednodomý, nízký, hustý, široce rozprostřený keř vyrůstající do výšky 0,5 až 1 m a šířky 2 až 5 m. Poléhavé větve, stejně jako krátké kmínky, mají kůru nahnědlou, někdy slabě načervenalou a mohou být dlouhé až 2,5 m. Listy jsou jasně zelené, šupinovité, křižmostojné, asi 2 mm dlouhé a 1 mm široké, oválné s protáhlou špičkou a bělavým okrajem, přes střed mají nevýraznou žlázku. Listy jsou mírně dvojtvaré, neplodné větvičky mají listy více špičaté, odstálé a s výraznou středovou žlázkou. Špičky větviček i mírně zploštělých letorostů jsou slabě předkloněné. S příchodem zimy se listy barví do bronzová.  Mikrobiota křížolistá má nejmenší šišky na celé severní polokouli, jsou velké jen 2 až 3 mm. V minulosti byla často považována za rostlinu dvoudomou, protože mnoho rostlin má tendenci nevytvářet samičí šištice. Samčí šištice jsou žlutavé a vyrůstají na koncích letorostů. Samičí rostou na zkrácených letorostech, jsou kulovité nebo vejčité, skládají se z kožovitých šupin tvořících misku. Zralé šišky jsou vodorovně odstálé, asi 6 mm dlouhé a 3 mm tlusté, mají dvě dřevnaté semenné šupin a uprostřed uzrává obvykle jen jediné semeno. To je eliptické, hladké, lesklé, tmavě hnědé až černé, bezkřídlé a zralé již prvým rokem. K opylení větrem dochází v dubnu nebo květnu, šišky dozrávají od konce srpna do počátku října.

Význam.

Ve středoevropských podmínkách se mikrobiotě dobře daří. Raší však poměrně včasně a na některých chladných místech trpí pozdními jarními mrazíky, mírně namrzá. Vysazuje se na skalky i do větších zahrad, nejlépe poslouží jako rychle srůstající půdní kryt, snáší stříhání a stinné stanoviště. Dobře vypadá na ohraničení zeleně nebo na okraji kamenných zídek. V blízkosti se obvykle neuplatní nižší dřeviny a trvalky, brzy je zaroste. Množí se vyzrálými řízky, nejlépe s patkou. nebo i semeny z vlastní sklizně.

Ohrožení.

Přestože nejsou žádné indicie o snižování množství jedinců rostoucích ve volné přírodě, je v ruském červeném seznamu považována za ohroženou rostlinu. V IUCN je však zařazená mezi málo dotčené druhy (LC).

Mikrobiota křížolistá ("Microbiota decussata") je hustě větvený, stálezelený keř pocházející z ruského Dálného východu. Jako endemit tam roste v tvrdých klimatických podmínkách výhradně v Přímořském kraji, v sopečném pohoří Sichote-Aliň sahajícím do výše přes 2000 m. Původní areál této dřeviny se nachází na špatně přístupném, odlehlém, biology málo prozkoumaném místě a proto byla ruským vědci objevena až počátkem dvacátých let dvacátého století. Vzhledem k politické a vědecké izolaci Sovětského svazu byla pro západní botaniku téměř 50 let nedostupná a neznámá.

Der Sibirische Zwerg-Lebensbaum oder Fächerwacholder ("Microbiota decussata") ist die einzige Pflanzenart aus der Gattung Microbiota und gehört zur Unterfamilie der Cupressoideae in der Familie der Zypressengewächse (Cupressaceae). Diese Art steht zwar in der russischen Roten Liste der gefährdeten Arten, sie ist aber nicht stark bedroht, ihre Standorte sind nur selten besucht worden. 1923 wurde die Art entdeckt, ihr Fund wurde von der Sowjetunion 50 Jahre lang geheim gehalten.


Doolittlův nálet.

První nálet na Tokio byl Doolittlův nálet z 18. dubna 1942. Z letadlové lodi USS Hornet vzlétlo šestnáct letounů B-25 Mitchell k útoku na cíle na japonských domácích ostrovech, včetně Jokohamy a Tokia. Bombardéry po útoku odlétly směrem na letiště v Číně. Nálet byl odvetou za japonský útok na Pearl Harbor. Z vojenského hlediska nezpůsobil velké škody, byl však významným propagandistickým vítězstvím Spojených států. Nálet byl zahájen z větší vzdálenosti, než bylo v plánu, kvůli střetu s japonskou hlídkovou lodí, všechna útočící letadla při návratu buď havarovala nebo nouzově přistála. Jedno letadlo přistálo v neutrálním Sovětském svazu, kde byla posádka internována, ale v květnu 1943 unikla přes hranice do Íránu. Japonci v okupované Číně zajali dvě posádky. Tři členové těchto posádek byli později popraveni.

Nálety B-29.

Klíčovým momentem pro bombardování Japonska byl vývoj strategického bombardéru B-29 Superfortress, který měl operační dolet 6000 km a byl schopen útočit ve vysoké výšce nad 9000 m, kde byla nepřátelská obrana velmi slabá. Téměř 90 % bomb, které dopadly na japonské ostrovy bylo shozeno tímto typem bombardéru. Jakmile spojenecké pozemní síly obsadily ostrovy dostatečně blízko Japonska, byla na těchto ostrovech (zejména Saipanu a Tinianu) postavena letiště pro B-29, které odtud vyrážely na své bombardovací mise.  Počáteční nálety byly provedeny 20. perutí amerického letectva působící z pevninské Číny v operaci Matterhorn pod XX. velitelstvím bombardérů, ale ty nedosáhly až na Tokio. Operace ze Severních Mariánských ostrovů začaly v listopadu 1944 po aktivaci XXI. velitelství bombardérů.  Výškové nálety s klasickými trhavými pumami považovalo velení USAAF za neúčinné kvůli silným větrům ve vysokých výškách (později objevené tzv. tryskové proudění), které unášely bomby mimo cíle.  Mezi květnem a zářím 1943 byly provedeny bombové pokusy na tzv. „japonskou vesnici“ v Utahu. Tyto zkoušky prokázaly účinnost zápalných bomb na budovy ze dřeva a papíru a vedly k tomu, že Curtis LeMay nařídil bombardérům změnit taktiku a využít této munice proti Japonsku.  První takový útok proběhl proti Kóbe 4. února 1945. Tokio zasáhly zápalné bomby 25. února 1945, kdy 174 B-29 letělo během nočního náletu s vysokou nadmořskou výškou a zničilo kolem 2,6 km zasněženého města, s využitím 453,7 tun většinou zápalných bomb. Po tomto náletu nařídil LeMay bombardérům B-29 znovu zaútočit, ale v relativně nízké výšce kolem 2000 m v noci, protože japonské protiletadlové dělostřelectvo dosahovalo v tomto výškovém rozsahu nejmenší účinnosti.

Operace Meetinghouse.

V noci z 9. na 10. března 1945 vzlétlo 334 B-29 k náletu, přičemž 279 z nich na Tokio svrhlo 1665 tun bomb. Bomby byly většinou 230 kg vážící E-46 kazetové pumy shazované z výšky kolem 700 metrů. M-69 prorazily tenkou střechu nebo přistály na zemi; v obou případech se zapálili o 3–5 sekund později a vypustily proud hořících napalmových koulí. Byl také shozen menší počet zápalných bomb M-47 : M-47 byl 45 kg vážící puma s náplní želatinizovaného benzínu a bílého fosforu, která se vznítila při dopadu. Během prvních dvou hodin náletu shodilo své bomby 226 útočících letadel, jejich úkolem bylo zneschopnit protipožární ochranu města. První B-29, které dorazily, shazovaly bomby ve vzoru velkého X, s průsečíkem v hustě osídlené dělnické čtvrti v Tokiu poblíž doků v městských částech Koto a Chūō; pozdější letadla jednoduše zaměřovala svůj náklad na toto planoucí X. Jednotlivé požáry způsobené bombami se i díky větru vanoucímu rychlostí až 45 km/h spojily a vytvořily rozsáhlý požár, klasifikovaný jako ohnivá bouře. Přibližně 4000 ha města bylo zničeno a podle odhadů zemřelo asi 100 000 lidí. Celkem 282 z 339 B-29 nasazených během operace Meetinghouse se dostalo k cíli, z nich 27 bylo ztraceno následkem japonské protivzdušné obrany, technických závad nebo bylo strženo vzdušnými víry způsobenými požárem.  Návštěva císaře Hirohita ve zničených částech Tokia v březnu 1945 byla začátkem jeho osobního angažování v mírovém procesu, který vyvrcholil kapitulací Japonska o šest měsíců později.

Odhady obětí.

Američané po válce odhadovali, že při tomto jednom útoku zahynulo téměř 88 000 lidí, bylo zraněno 41 000 lidí a více než milion obyvatel ztratil své domovy. Tokijský hasičský sbor odhadl vyšší počty: 97 000 zabitých a 125 000 zraněných. Tokijské metropolitní policejní oddělení evidovalo 83 793 mrtvých a 40 918 raněných a 286 358 budov a zničených domů. Historik Richard Rhodes odhadoval, že zahynulo více než 100 000 lidí, zraněných mohlo být k milionu a ten samý počet lidí zůstal bez domova.  Historik Gabriel Kolko ve své knize z roku 1968 uvedl údaj o 125 000 úmrtích. Elise K. Tipton, profesorka japonských studií, dospěla k hrubému rozmezí 75 000 až 200 000 úmrtí. Donald L. Miller, citující Knox Burgera, uvedl, že bylo zabito „nejméně 100 000“ lidí a „asi jeden milion“ zraněných.  Bombardování Tokia v noci 9. března 1945 bylo nejsmrtelnějším náletem druhé světové války; větším než nálety na Drážďany, Hamburg, Hirošimu nebo Nagasaki.

Poválečná obnova.

Po válce se Tokio snažilo o obnovu vybombardovaných částí. V letech 1945 a 1946 dostalo město podíl z rozpočtu na národní rekonstrukci úměrný rozsahu škody způsobené bombovým útokem (26,6 %), ale v následujících letech příjmy Tokia klesaly. V roce 1949 bylo Tokiu přiděleno pouze 10,9 % rozpočtu, tyto peníze navíc značně znehodnotila probíhající inflace. Okupační úřady drasticky omezily program obnovy japonské vlády, namísto toho se zaměřily pouze na opravy dopravní infrastruktury. Tokio zažilo rychlý hospodářský růst až v 50. letech 20. století.

Památníky.

Mezi lety 1948 a 1951 byl popel 105 400 lidí zabitých při útocích na Tokio pohřben v parku Jokoamičo v Sumidě. Památník náletu byl odhalen v parku v březnu 2001.  Po válce pomohl japonský autor Katsumoto Saotome, který přežil bombardování 10. března 1945, založit knihovnu o náletu ve čtvrti Koto s názvem Centrum tokijských náletů a válečných škod. Knihovna obsahuje dokumenty a literaturu o obětech náletu a pozůstalých, které shromáždil sám Saotome a Asociace k záznamu tokijského náletu.

Poválečná japonská politika.

V roce 2007 se japonský premiér Šinzó Abe omluvil v tisku a uznal vinu Japonska za bombardování čínských měst a civilistů počínaje rokem 1938. Napsal, že japonská vláda se měla vzdát, jakmile byla kapitulace nevyhnutelná, což by zabránilo bombardování Tokia v březnu 1945, jakož i následné bombardování dalších měst. V roce 2013, během svého druhého funkčního období v křesle předsedy vlády, Abeho kabinet uvedl, že nálety byly „neslučitelné s lidskostí, což je jeden ze základů mezinárodního práva“, ale také poznamenal, že je obtížné tvrdit, že útoky byly nezákonné podle mezinárodních zákonů té doby.  V roce 2007 podalo 112 členů Asociace pro poškozené rodiny rodin obětí tokijských náletů proti japonské vládě žalobu, v níž požadovalo omluvu a 1,232 miliard jenů jako odškodnění. Žaloba vinila japonskou vládu, že nálet způsobila tím, že neukončila válku dříve a pak nedokázala pomoci civilním obětem náletů, zatímco značnou podporu poskytla bývalému vojenskému personálu a jejich rodinám. Věc žalobců byla zamítnuta prvním rozsudkem v prosinci 2009 a zamítnuto bylo i jejich odvolání. Navrhovatelé se poté obrátili na Nejvyšší soud, který jejich případ zamítl v květnu 2013.

Bombardování Tokia bylo sérií bombových náletů leteckých sil Spojených států během tichomořských kampaní druhé světové války. Operace Meetinghouse, která proběhla v noci z 9. na 10. března 1945, je považována za nejničivější nálet v lidské historii. 40 km centrálního Tokia bylo zničeno a odhaduje se, že v sutinách zemřelo 100 000 civilistů a přes milion lidí zůstalo bez domova.

Die Luftangriffe auf Tokio (jap., "Tōkyō Daikūshū") in den letzten Monaten des Zweiten Weltkrieges zerstörten die japanische Stadt Tokio zu über 50 %. In der Zeit von Dezember 1944 bis August 1945 war Tokio über 30-mal das Ziel von Bombereinheiten der "United States Army Air Forces" (USAAF). Auf keine weitere japanische Stadt erfolgten mehr Luftangriffe. Einzelne Angriffe zählen zu den zerstörerischsten der Geschichte.


Život.

Dětství.

Viktorie byla pokřtěna na babiččiny narozeniny 24. května 1866 v paláci v Postupimi. Jako její sestry Sofie a Markéta byla Viktorie oddaná matce a přijala anglické způsoby.

Alexandr Battenberský.

V roce 1881 Alexandr Battenberský, který byl v roce 1879 vybrán za bulharského panovníka, navštívil na příkaz Viktoriiny matky pruský dvůr. Jelikož její matka i babička Alexandra (neboli "Sandra") považovaly za vhodného nápadníka, Viktorie rychle přijala jejich nadšení a zamilovala se do něj. Sandro byl stejně jako jeho bratři považován za mimořádně přitažlivého, protože byl štíhlý a temperamentní. Viktorie naopak nebyla hezká dívka, byla popisována jako "divoká skandinávská žena, která měla hodně z moudrosti své matky a něco z výstřednosti svého bratra Willyho".  Přestože její rodiče chtěli, aby se Viktorie za Sandra provdala, její dědeček, císař Vilém I. a jeho kancléř Otto von Bismarck byli proti tomuto sňatku. Obávali se, že by Viktoriin sňatek se Sanderem urazil ruského cara Alexandra III., kterého Sandrovy kroky v Bulharsku dráždily. Přes veškerou snahu museli Viktoriini rodiče ustoupit a mladá princezna se vzdala veškeré naděje na sňatek se Sandrem.

První manželství.

Viktorie se nakonec 19. listopadu 1890 provdala za Adolfa ze Schaumburg-Lippe, nejmladšího syna Adolfa I. ze Schaumburg-Lippe. Manželství zůstalo po časném potratu v prvních měsících manželství bezdětné. Adolf zemřel v roce 1916.  Ač byla během první světové války technicky na německé straně, velmi sympatizovala s Británií. Po válce se setkala se svým bratrancem, britským králem Jiřím V., a vyjádřila přání, aby byli všichni brzy přátelé. Jiří jí řekl, že si nemyslí, že by to mohlo být v následujících letech možné.

Druhé manželství.

19. listopadu 1927 se Viktorie navzdory silnému nesouhlasu sourozenců provdala za Alexandra Anatoljeviče Zubkova, ruského uprchlíka popisovaného jako "tanečník", který byl o 35 let mladší než ona. Viktoriiny finance byly v nejistém stavu a Zubkov pokračoval v rozhazování peněz za svou vlastní zábavu a jen zřídka se vracel do manželského domu. Nakonec byla Viktorie nucena zavolat komisaře a prodat obsah paláce Schaumburg v aukci, kterou vedl kolínský dražitel M. Lempertz. Prodej přitahoval mnohem menší zájem než se očekávalo a časopis "The Times" označil velkou část nabídky za "bezduchou"; odhadovalo se, že výnosy z dražby by pokryly pouze třetinu jejích dluhů (které čítaly 900.000 marek nebo 45.000 liber šterlinků). Poté, co opustila palác Schaumburg, se přestěhovala do jednolůžkového zařízeného pokoje na bonnském předměstí Mehlem. Měla v úmyslu se se Zubkovem rozvést, a to z důvodu jeho chování, které vyústilo ve vyhnání z Německa a protože "manželské vztahy neexistovaly". Několik dní po zveřejnění tohoto oznámení však onemocněla zápalem plic a 13. listopadu 1929 v nemocnici v Bonnu zemřela.

Viktorie Pruská ("Frederika Amálie Vilemína Viktorie;" 12. dubna 1866, Postupim – 13. listopadu 1929, Bonn) byla druhou dcerou německého císaře a pruského krále Fridricha III. a jeho manželky Viktorie Sasko-Koburské, dcery královny Viktorie. Pro veřejnost byla princeznou Viktorií, ale v rodině jí říkali "Moretta" nebo "malá Vicky".

Prinzessin Viktoria von Preußen, vollständiger Name "Friederike Amalia Wilhelmine Victoria von Preußen" VA (* 12. April 1866 im Neuen Palais zu Potsdam; † 13. November 1929 in Bonn), war ein Mitglied des Hauses Hohenzollern und durch Heirat Prinzessin zu Schaumburg-Lippe. Seit 1927 hieß sie nach erneuter Heirat Viktoria Zoubkoff und veröffentlichte als „"Viktoria Zoubkoff, geb. Prinzessin von Preußen, verw. Prinzessin zu Schaumburg-Lippe"“ 1929 ihre Memoiren.


Typ kontingenční tabulky.

Typ kontingenční tabulky se určuje počtem řádků formula_1 a sloupců formula_2 jako formula_3. Kontingenční tabulka typu formula_4 se nazývá čtyřpolní tabulka a slouží ke srovnání dvou dichotomických znaků.  Příkladem kontingenční tabulky typu 2×2 může být následující smyšlený průzkum zastoupení leváků a praváků mezi ženami a muži.

Užití kontingenční tabulky.

Kontingenční tabulky umožňují testování různých statistických hypotéz, mezi nejobvyklejší testované hypotézy pak patří:

Statistické míry a testování.

Test nezávislosti a homogenity.

Nezávislost v kontingenční tabulce znamená, že se oba znaky navzájem neovlivňují v tom, jakých konkrétních hodnot nabývají. Homogenita kontingenční tabulky znamená, že očekávané četnosti jsou v políčcích každého řádku ve stejném vzájemném poměru bez ohledu na konkrétní volbu řádku.  Ve výše uvedeném příkladu tedy hypotéza nezávislosti znamená, že "pohlaví nemá žádný vliv na pravorukost/levorukost". Hypotéza homogenity pak znamená, že "rozložení pravorukosti a levorukosti je stejné u mužů i žen".  Obě hypotézy znamenají z hlediska pravděpodobnosti zcela totéž, takže se pro jejich ověření používá stejný test.  Klasický test nezávislosti nebo homogenity je založen na testu dobré shody, tedy porovnání očekávaných četností v jednotlivých políčcích tabulky za předpokladu, že hodnoty obou sledovaných znaků na sobě nezávisí, a skutečných četností.  Potom za platnosti hypotézy nezávislosti (resp. homogenity) je očekávaná četnost v řádku "i" a sloupci "j" rovna:  formula_9  a testování hypotézy je založeno na hodnotě testové statistiky  formula_10  Pokud hypotéza nezávislosti (resp. homogenity) platí, má testová statistika přibližně rozdělení chí kvadrát o ("r"-1)("s"-1) stupních volnosti. Hodnota testové statistiky se tedy porovná s kritickou hodnotou (kvantilem) příslušné hladiny významnosti.  Ve výše uvedeném příkladu je hodnota testové statistiky rovna 1,78 a kritická hodnota rozdělení formula_11 s jedním stupněm volnosti pro nejpoužívanější 5% hladiny významnosti je 3,84. Jelikož kritická hodnota není překročena, nelze hypotézu zamítnout a je tedy možné, že rozložení praváků a leváků v populaci nezávisí na pohlaví.  Pro použití testů založených na testu dobré shody (zde test nezávislosti nebo homogenity) je třeba, aby se v tabulce vyskytlo méně než 20 % políček, v nichž by očekávané četnosti byly menší než 5. V případě, že se tak stane, můžeme zvážit transformaci — sloučení některých méně obsazených kategorií (např. "ano" a "spíše ano"). Tímto testem posuzujeme celou tabulku.

Jiné testy v kontingenční tabulce.

Statistika chí kvadrát nevypovídá nic o síle vztahu, pouze zamítá/nezamítá nulovou hypotézu o závislosti nebo homogenitě na dané hladině významnosti alfa. Pro zjištění síly vztahu používáme upravené koeficienty, případně testování založené na podílu šancí, eventuálně u ordinálních (tj. uspořádaných) veličin na pořadí. Odlišně testujeme nominální a ordinální veličiny.  Poměr šancí – anglicky "odds ratio"; formula_12  Poměr počtu zdarů k počtu nezdarů je za jedněch podmínek a/c a za druhých b/d. Podíl těchto výrazů je roven OR. Střední chyba výrazu log(OR) se dá vyjádřit jako :formula_13  Při dostatečně velkých četnostech je přibližný interval spolehlivosti (log (OR)- S.E.(log(OR))z(alfa/2); log (OR)+ S.E.(log(OR))z(alfa/2))  Test hypotézy o rovnosti šancí OR a OR2 formula_14  Tuto statistiku můžeme použít např. při fiktivním testování hypotézy souvislosti pohlaví a přijetí k zaměstnavatelům A a B.  Spočítáme OR = 18.59/(40.12)= 2,2125 ; zjistíme log(OR) = 0,344; spočítáme střední chybu = cca 0,425; pak (0,344 - 1,96. 0,425; 0,344 + 1,96. 0,425) což vychází jako 95% interval spolehlivosti pro populační protějšek log(OR) (-0,489; 1,1177), odlogaritmováním získáme 95% interval spolehlivosti pro podíl šancí. Stejně budeme postupovat pro zaměstnavatele B.  Je důležité odlišit případy, kdy je ordinálního charakteru pouze jedna proměnná a kdy obě. V případech, kdy jsou obě sledované proměnné ordinálního charakteru, můžeme použít testování, založené na pořadí. Pokud je ordinální jen jedna, pak:

Vícerozměrné kontingenční tabulky.

Namísto dvou znaků lze sledovat obecně libovolné množství znaků. Kontingenční tabulka se pak tvoří pomocí stejného principu (v každém políčku je počet výskytů kombinací určitých hodnot jednotlivých znaků), avšak není již možné ji tak snadno znázornit. Ve vícerozměrné tabulce lze testovat mnohem víc typů závislostí mezi jednotlivými znaky, testování je však technicky mnohem komplikovanější než u dvojrozměrné tabulky.

Kontingenční tabulka se ve statistice užívá k přehledné vizualizaci vzájemného vztahu dvou statistických znaků. V tabulkových procesorech (především v nejrozšířenějším Microsoft Excel) je tak pojmenovaný jeden konkrétní nástroj na zpracování dat – ten však nemusí vyhodnocovat dva znaky, může vyhodnocovat i jeden nebo více znaků.

Kontingenztafeln (auch: Kontingenztabellen oder Kreuztabellen) sind Tabellen, die die absoluten oder relativen Häufigkeiten (Häufigkeitstabellen) von Kombinationen bestimmter Merkmalsausprägungen enthalten. Kontingenz hat dabei die Bedeutung des gemeinsamen Auftretens von zwei Merkmalen. Das bedeutet, es werden Häufigkeiten für mehrere miteinander durch „und“ bzw. „sowie“ (Konjunktion) verknüpfte Merkmale dargestellt. Diese Häufigkeiten werden ergänzt durch deren Randsummen, die die sogenannten Randhäufigkeiten bilden. Der häufige Spezialfall einer Kontingenztabelle mit zwei Merkmalen ist eine Konfusionsmatrix.


Geografie.

Larvik je pobřežní obec, v jejím katastru je dobrá zemědělská půda, lesy a hory. Od jihu k severu má obec zhruba 40 km. Nejvyšším bodem je "Varden" se 456,5 metry nad mořem ležící v nejsevernější části obce.  Od Skagerraku vede až k městu Larviksfjord. Rakkebåene a majákem osazený Svenner jsou známými a význačnými místy v šérovém pobřeží města.  Farrisvannet je 20,5 km dlouhé jezero, které dosahuje hloubky 131 metrů. Farrisvannet je pokračováním Larviksfjordu. Vody fjordu byly přehrazeny ledovcovými usazeninami u Farriseidet, tak vzniklo jezero. Převýšení 22 metrů mezi jezerem a fjordem bylo různými způsoby využíváno průmyslem. Na vnější straně usazené akumulace jsou přírodní prameny, které jsou stáčeny do lahví. Jezero Fariss je zdrojem pitné vody pro velkou část kraje.  Hallevannet je další velké jezero ležící na jihozápadě obce Larvik. Na hranici se Sandefjordem leží Goksjø.  Největší řekou je Numedalslågen pramenící a sbírající vody v Hardangerviddě, do Larviksfjordu ústí ve východní části města. Dolní část lågenského údolí kdysi patřila k obci Hedrum, která je dnes součástí Larviku.  Podloží celé obce tvoří larvikit modré barvy. Larvikit je zde těžen. Kvartérní uloženiny jsou tvořeny rozsáhlými akumulacemi rozlehlé morény, která v jižním Vestfoldu vcelku jasně vymezuje hustěji osídlenou oblast.  Larvik má mírné pobřežní podnebí, s poměrně mírnými zimami a teplým létem.  V okolí Larviku jsou bučiny s metličkou křivolakou. Ve městě je park "Bøkeskogen", který byl občanům zpřístupněn již v roce 1884 Tschernowy.

Územní vývoj.

Město bylo ustaveno obcí 1. ledna 1838. Město Stavern a venkovské obce Brunlanes, Hedrum a Tjølling byly připojeny k obci Larvik 1. ledna 1988, díky tomu má obec největší rozlohu v kraji. Na severu hraničí s obcí Lardal, na východě s obcí Andebu a Sandefjord, a na západě s obcemi Porsgrunn a Siljan v historické kraji Telemark.

Doprava.

Už od starověku měla Farriseidet význam pro dopravu, tato šíje je jediným průchozím místem mezi jezerem Farris a Larviksfjordem. Přes Farriseidet prochází viaduktem silnice E18, stará hlavní silnice a železnice vede pod ní.  Průběh E18 sleduje hřbet vestfoldské morény a přichází do Larviku ze severovýchodu od Sandefjordu, překonává Lågen Bommestadským mostem, zde se kříží se zemskou cestou 40, která vede k severu lågenským údolím směrem ke Kongsbergu. E18 prochází mezi městským parkem a jezerem a míří dál na severozápad k Porsgrunnu.  Larvikem prochází Vestfoldská železnice, pro mnoho vlaků je stanice v Larviku konečná. Každou hodinu odjíždí nebo přijíždí vlak do nebo z Oslo.  Larvik má každodenní spojení trajektem s dánským přístavním městem Hirtshals.

Larvik je město a obec v norském kraji Vestfold og Telemark. Správním centrem obce je město Larvik. Obec Larvik má kolem 43 506 obyvatel a rozlohu 530 km2.

Larvik ist eine Stadt und eine der größten Kommunen in der norwegischen Landschaft Vestfold in der Provinz Vestfold og Telemark. Die Kommune grenzt im Osten an Sandefjord und im Westen an Porsgrunn und Siljan. Larvik ist eine Hafen- und Industriestadt und liegt 105 km südwestlich von Oslo. Die Kommune umfasst auch die Ortschaften Stavern, Nevlunghavn, Helgeroa, Kvelde, Tjølling, Svarstad und Lardal.


Výskyt.

Původní rozšíření zasahuje velkou část Euroasie, od Velké Británie až po Turecko a dále Západní Asii, Kavkaz, Střední Asií a západní i střední Sibiř, včetně Alžírska na severu Afriky. Druhotně se rozšířila do Kanady a Spojených států amerických jakož i na Nový Zéland. Vyrůstá na březích stojatých nebo mírně tekoucích eutrofních vod s kolísavou výškou hladiny, volí si místa po větší část roku zaplavená i sezónně vysychající.  V České republice roste na některých místech až hojně, nejčastěji v údolích okolo větších řek s nánosem dobře úživného bahnitého a jílovitého sedimentu. V Čechách je hlavně k vidění v Polabí, v poříčí dolní Vltavy a střední Ohře, jakož i v okolí Českého Krumlova, Českých Budějovic a Třeboně. Na Moravě se nejčastěji vyskytuje okolo středního a dolního toku řeky Moravy a kolem Českého Těšína.  Je to světlomilný druh snášející ale i dočasné zastínění, je přizpůsobený ke kolísající výšce vody. Převážnou část života obvykle prožívá v mělké vodě (50 až 80 cm), tam také dochází ke kvetení které probíhá stejně jako zrání plodů nad vodou ve vzduchu. Přestože má adaptivní změny pro trvalý život ve vodním prostředí, dokáže úspěšně přežívat také v nezaplavené, pouze vodou dostatečně prosycené zemi. Vyskytuje se v nadmořské výšce do 550 m n. m.

Popis.

Vytrvalá bylina s křehkou, dutou lodyhou vysokou 40 až 150 cm, která vyrůstá ze silného oddenku. Bohatě větvená oblá lodyha mívá větve i vyšší než je sama, je velmi často v dolní často poléhavá, kořenující a chlupatá. Porostlá je variabilními listy přisedlými širokou bázi, na okrajích bývají i zvlněné. Ponořené dolní lodyžní listy jsou hřebenitě peřenosečné s čárkovitými úkrojky, zpravidla celokrajnými, horní lodyžní listy jsou neobjímavé, celistvé, víceméně kopinaté, podlouhlé až čárkovité, nepravidelně vroubkované nebo tupě zubaté. Bývají dlouhé 4 až 12 cm a široké od 0,5 po 3 cm.  Oboupohlavné květy na 7 až 15 mm dlouhých stopkách vytvářejí hroznovité květenství. Mají 4 sytě žluté obvejčité korunní lístky (3,8 až 5,5 × 1,5 až 2,5 mm) a 4 vzpřímené podlouhlé korunní lístky (3 × 1,5 mm) umístěné v jednom kruhu proti sobě. Květ obsahuje dále 4 delší a 2 kratší tyčinky s vejčitými prašníky. Svrchní semeník (36 až 62 vajíček) s krátkou čnělkou je tvořen 2 srostlými plodolisty. Kvete od května do července. Prodloužené souplodí je s přímým vřetenem. Plodem jsou elipsoidní až kulovité šešulky rovnovážně odstávající, jsou 3 až 6krát kratší než jejich stopky. Uvnitř jsou oválná rezavě hnědá síťkovaná semena 0,7 až 1 mm velká. Chromozómové číslo: 2n = 16, 32.

Taxonomie.

Rukev obojživelná, podobně jako mnoho dalších druhů téhož rodu, se často kříží s jinými druhy i kříženci a společně tak vytvářejí těžko určitelné hybridní roje. S druhem rukev obecná ("Rorripa sylvestris") vytváří křížence rukev proměnlivá ("Rorippa x anceps") a s druhem rukev rakouská ("Rorippa austriaca") křížence rukev křenovitá ("Rorippa x armoracioides").

Odkazy.

Externí odkazy.

Rukev obojživelná ("Rorippa amphibia") je vysoká vytrvalá, žlutě kvetoucí bahenní nebo vodní bylina rostoucí na březích stojatých nebo mírně tekoucích vod, druh rodu rukev ("Rorippa").

Die Wasser-Sumpfkresse ("Rorippa amphibia"), auch als Ufer-Sumpfkresse, Wasserkresse oder Teichkresse bezeichnet, ist ein in Mitteleuropa sehr zerstreut vorkommender Angehöriger der Kreuzblütengewächse (Brassicaceae). Sie blüht vorwiegend von Mai bis August.


Mládí.

Narodil se 7. dubna 1912 v obci Poluvsie (pokřtěn 8. dubna), dnes části Rajeckých Teplic v Žilinském kraji na Slovensku. V matrice je uveden jako Josephus. Otec Ferdinand Gabčík byl dělník, jezdící za prací do USA a Argentiny, matka Češka Marie, rozená Beránková (na Slovensku uvedena jako Mária Baránková), byla v domácnosti. Jozef Gabčík měl dva bratry a sestru.  Po absolvování obecné a měšťanské školy v Rajeckých Teplicích odešel do Čech, kde se v Kovářově u Písku v letech 1927 až 1932 vyučil kovářem a zámečníkem a absolvoval dva roky pokračovací školy.

Vojenská služba.

V rámci prezenční vojenské služby, kterou nastoupil 1. října 1932 u 14. pěšího pluku v Košicích, absolvoval i poddůstojnickou školu v Prešově s velmi dobrým prospěchem. Dosáhl hodnosti desátníka a po skončení prezenční služby v roce 1934 pokračoval na vlastní žádost jako délesloužící poddůstojník, v témže roce byl i povýšen na četaře. V roce 1937 ukončil svůj závazek a nastoupil jako civilní zaměstnanec do vojenské továrny na výrobu bojových plynů v Žilině. Ale po nehodě, kdy se nadýchal bojových plynů, byl přeložen do vojenského skladu v Trenčíně.

V exilu.

Před převzetím skladu bojových látek německou armádou provedl sabotáž na přepravních zásobnících. Před hrozícím zatčením opustil 6. června 1939 Slovensko směrem do Polska. V Krakově vstoupil do československé vojenské skupiny. Zde se poprvé setkal s Janem Kubišem. Společně s ním odplul do Francie, kde podepsali závazek k Cizinecké legii a nastoupili k 1. pluku v Sidi bel Abbes. 26. září 1939 byl prezentován v Agde do vznikající československé zahraniční armády ve Francii a zařazen jako zástupce velitele kulometné čety u 1. pěšího pluku. 29. prosince 1939 byl povýšen na četaře a zúčastnil se bojů o Francii.  Po pádu Francie 12. července 1940 byl s ostatními evakuován do Anglie, kde požádal o přeřazení k letectvu, čemuž tehdy nebylo vyhověno. Od 2. do 22. února 1941 absolvoval kurz pro rotmistry a následně byl povýšen na rotmistra. Na základě doporučení pplk. Barovského byl zařazen do výcviku pro plnění úkolů zvláštního určení a stal se jedním z prvních osmi absolventů kurzu útočného boje ve Skotsku. Od 17. července do 27. prosince 1941 absolvoval základní sabotážní kurz, poté následoval parašutistický výcvik na letišti Ringway u Manchesteru (dnes Manchester Airport), dále potom kurzy ve střelbě, práce s výbušninami, řízení motorových vozidel a sebeobraně. Během výcviku byl informován o cílech své mise a byl jmenován velitelem výsadku Anthropoid.

Atentát na R. Heydricha.

V noci z 28. na 29. prosince 1941 byl spolu s Janem Kubišem vysazen na území protektorátu Čechy a Morava s doklady na jméno Zdeněk Vyskočil. Místem jejich výsadku měly být původně Ejpovice poblíž Plzně, vlivem chyby při navigaci letounu však seskočili poblíž Nehvizd u Prahy. Gabčík si při seskoku poranil nohu a napadal na ni, byl však schopen chůze. Oba parašutisté se vydali na kontaktní adresu do Plzně, kde byli počátkem ledna 1942 krátce ubytováni v ulici Pod Záhorskem 1 v rodině inspektora Krále. Známý lékař Gabčíka vyšetřil, zjistil poškození hlezenního kloubu a zafixoval jej sádrovým obvazem.  Po přesunu do Prahy se spojil s příslušníky dalších výsadků, se kterými se spolupodílel na plnění některých dalších úkolů, např. při navádění bombardérů na plzeňskou zbrojovku Škoda. Společně s Kubišem poté začali plánovat a připravovat provedení atentátu na R. Heydricha. Po vytipování prostoru a přípravě zbraní naplánovali uskutečnění akce na 27. května 1942.  Atentát byl proveden 27. května. Aby nedošlo k poškození aktovky, kterou Heydrich vezl a která pravděpodobně obsahovala důležité dokumenty, měl atentát provést Gabčík střelbou ze samopalu STEN GUN MK II FF 209. Zbraň mu při útoku ale selhala, a proto byl atentát proveden druhým členem skupiny Anthropoid Janem Kubišem, který hodil na Heydrichovo auto upravený protitankový granát vz. 73 MK1. "(Příčina selhání samopalu STEN se stala námětem několika konspirativních teorií i praktických zkoušek historiků vojenských zbraní. Pravděpodobně došlo po sestavení zbraně k natáhnutí závěrky-nabití zbraně. Protože však atentátníci dlouho čekali a museli být proto pod obrovským psychickým tlakem, nelze vyloučit, že Gabčík během "nekonečného" čekání pro jistotu opět natáhl závěr. Tím došlo k "přebití" zbraně, která způsobila vzpříčení - zaseknutí střeliva v nábojové komoře.)" Heydrich byl po jejich útoku těžce zraněn a na následky těchto zranění 4. června 1942 za ne zcela objasněných okolností zemřel – oficiálně na následky neznámého druhu sepse – otravy krve.  Během následujícího pátrání a represálií byl Josef Gabčík společně s dalšími výsadkáři pražskými příslušníky odboje ukrýván na různých místech, až se nakonec přesunul do krypty kostela Cyrila a Metoděje. Na základě udání dalšího z výsadkářů, konfidenta Karla Čurdy, 18. června 1942 přepadlo kostel gestapo a výsadkáři tam svedli svůj poslední boj s jednotkami SS. Svému zatčení zabránil Josef Gabčík tím, že společně se svými kolegy (Jaroslavem Švarcem, Janem Hrubým a Josefem Valčíkem) a dalšími hrdiny zvolili tehdy sebevraždu.  Po smrti bylo jeho tělo pitváno. Hlava byla oddělena a uschována (na konci války se ale ztratila), tělo Josefa Gabčíka bylo pochováno do hromadného hrobu.  Dne 28. října 1942 byl postupně povýšen až do hodnosti poručíka pěchoty in memoriam.

Po válce.

Na památku Jozefa Gabčíka byla jeho busta usazena do národního památníku hrdinů heydrichiády při pravoslavném chrámu sv. Cyrila a Metoděje v Praze.  Na Slovensku byla v roce 1948 přejmenována vesnice Beš na Gabčíkovo. Přeneseně nese Gabčíkovo jméno také nedaleká přehrada na Dunaji. Jeho příjmení nese ulice v Libni, blízká místa v okolí atentátu a ulice v dalších městech. Jeho jméno nese také žilinský 5. pluk speciálního určení „Jozefa Gabčíka“ Armády Slovenské republiky.  Gabčík byl 1. prosince 1945 postupně povýšen do hodnosti kapitána pěchoty in memoriam. 24. června 2002 byl in memoriam povýšen do hodnosti plukovníka. 7. května 2015 ho při příležitosti 70. výročí konce 2. sv. války slovenský prezident Andrej Kiska povýšil in memoriam do hodnosti brigádního generála. Při příležitosti 75 let od atentátu na Heydricha ho 26. května 2017 povýšil znovu, na generálmajora in memoriam. Při této příležitosti původně Kiska plánoval společné povýšení Gabčíka s Janem Kubišem, ale jeho žádost byla – podle týdeníku "Respekt" – ze strany Pražského hradu s úřadujícím prezidentem Milošem Zemanem odmítnuta.

Generálmajor in memoriam Jozef Gabčík, také Josef Gabčík, (7. dubna 1912 Poluvsie u Rajeckých Teplic – 18. června 1942 Praha) byl voják československé armády v zahraničí ve Francii a Velké Británii, hrdina protinacistického odboje, který v Operaci Anthropoid splnil rozkaz a úspěšně provedl 27. května 1942 se spolubojovníky atentát na nacistického pohlavára a zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha.

Jozef Gabčík (* 8. April 1912 in Poluvsie; † 18. Juni 1942 in Prag) war ein tschechoslowakischer Widerstandskämpfer während des Zweiten Weltkriegs, der am 27. Mai 1942 zusammen mit Jan Kubiš das Attentat auf Reinhard Heydrich ausführte. Die Tötung des für zahlreiche NS-Verbrechen verantwortlichen Stellvertretenden Reichsprotektors in Böhmen und Mähren war der einzige erfolgreiche Anschlag auf einen führenden NS-Funktionär.


Život.

Narodil se v rodinném sídle Dzeržinovo asi 60 km západně od Minsku a 15 km od Ivjaňce v Ruském impériu (dnes v Bělorusku). Pocházel ze zchudlé polské šlechtické a katolické rodiny, kde měl pět sourozenců. V dětství se chtěl stát knězem, krátce před maturitou však ztratil víru a jako revolucionář byl vyloučen ze studia. V roce 1895 se stal členem tehdejší Litevské a roku 1900 Polsko-litevské sociálně demokratické strany. V jejích řadách pak bojoval v letech 1905 až 1907 během povstání ve Varšavě, po porážce povstání byl vypovězen na Sibiř. Během cesty na Sibiř zorganizoval vzpouru vězňů a uprchl zpět do Varšavy. Byl vydavatelem dvou stranických časopisů a ilegálně působil i na území někdejšího Rakouska-Uherska, kde propagoval myšlenky proletářské revoluce a pomáhal zakládat různé ilegální anarchistické a revoluční organizace. Během života strávil 11 let ve vězení za podvratnou a ilegální činnost, první zatčení proběhlo již v roce 1897, další pak v roce 1905 a 1907. V roce 1914 zatčen v Polsku, v roce 1916 byl odsouzen carským soudem na tři roky do vězení v Moskvě, odkud ho vysvobodila únorová revoluce.  Během bolševické Říjnové revoluce přijal nové poruštělé příjmení Dzeržinskij, mezi bolševiky byl přezdíván jako "Železný Felix" nebo "Krvavý Felix". V letech 1919–1923 působil ve funkci lidového komisaře vnitra a dopravy (tehdejší obdoba dnešního ministerstva vnitra a ministerstva dopravy), předsedal také státní Komisi pro zlepšení života dětí, od roku 1924 byl také předsedou Nejvyšší rady národního hospodářství a kandidátem politbyra ruské bolševické strany ÚV VKS(b).  Lenin vysoce oceňoval jeho bezohlednou tvrdost, i když s ním Dzeržinskij i v závažných otázkách nesouhlasil (Brest-litevský mír, role odborů, sovětská národnostní politika atd.) Když mu Lenin jednou vytkl "velkoruský šovinismus", obvinil ho z šovinismu neruských národů. V prosinci 1917 ho pověřil vybudováním instituce na obranu proti kontrarevoluci, zprvu nazvané Čeka (čerezvyčajnaja komissija), která se roku 1922 pod jeho vedením změnila v GPU (OGPU). Tento mocný aparát měl v roce 1917 25 zaměstnanců, v roce 1924 téměř 22 tisíc a obrovskou síť tajných agentů. Za první dva roky se počet obětí odhaduje nsa 50-100 tisíc, do roku 1926 asi půl milionu. Pod Dzeržinského organizací začaly vznikat pracovní tábory GULAG pro odpůrce režimu, postupně i jen třídní nepřátele. Do roku 1960, kdy byly zrušeny, jimi prošly odhadem desítky milionů lidí a hrály i nezanedbatelnou roli v sovětském hospodářství.  Zemřel 20. července 1926 v Moskvě na infarkt myokardu, a to bezprostředně po dvouhodinové řeči k Ústřednímu výboru VKS(b), v níž ostře útočil na „opozici“ Trockého, Zinověva a Kameněva. O jeho smrti panují dodnes neujasněné dohady, které však nebyly nikdy věrohodně historicky potvrzeny.

Legenda.

Dzeržinskij imponoval svým až fanatickým odhodláním a když zemřel, nazval ho Stalin „rytířem revoluce“. Tím začalo soustavné propagandistické budování jeho pověsti jako údajně čestného muže s čistýma rukama. Byla po něm pojmenována řada měst, ulic a závodů, populární fotoaparát FED, lokomotivy FD a postavena řada pomníků. Velký železný pomník stál na Lubljance před budovou KGB a v roce 1991 byl stržen jako symbol komunismu. V roce 2012 však vedení města Moskvy rozhodlo, že bude obnoven jako kulturní památka.

Felix Edmundovič Dzeržinskij (rusky "Феликс Эдмундович Дзержинский", transkripcí "Feliks Edmundovič Dzeržinskij"), rodným jménem Feliks Dzierżyński (11. září 1877 v Oziembłowě – 20. července 1926 v Moskvě) byl ruský revolucionář a sovětský politik polského původu. V mládí se podílel na vzniku sociálně demokratické strany v Polsku a Litvě, byl mnohokrát vězněn, až se roku 1917 setkal s Leninem a stal se bolševikem. Od té doby se věnoval ruské a sovětské politice. Byl zakladatelem a velitelem obávané ruské Čeky, faktické předchůdkyně pozdějšího GPU a pozdější NKVD a posléze KGB. Je všeobecně považován za jednoho ze strůjců mnoha masových vražd a bolševických represálií během Ruské občanské války v letech 1917 až 1922, během nichž zahynulo několik set tisíc lidí.

Feliks Edmund Dzierżyński (; * in Oziembłowo, Russisches Kaiserreich; † 20. Juli 1926 in Moskau) war ein polnisch-russischer Berufsrevolutionär. Dzierżyński war Organisator und erster Leiter des "Allrussischen Außerordentlichen Komitees zur Bekämpfung von Konterrevolution und Sabotage" (Tscheka), der ersten Geheimpolizei Sowjetrusslands.


Názvy knih.

Corwinova série: Merlinova série: Prequel "Úsvit Amberu" ("The Dawn of Amber") alias Oberonova série, napsal John Gregory Betancourt:  Zelazného povídky z multivesmíru Amberu: Všechny kromě první formují jeden (nedokončený) příběh odehravající se po Princi Chaosu.

Stručný obsah knih.

První série líčí příběh z pohledu amberského prince Corwina. Začíná jeho probuzením se ztrátou paměti v pozemské nemocnici, pokračuje návratem do rodného Amberu a zapojením se do boje o trůn, který vypukl mezi jeho sourozenci po zmizení jejich společného otce Oberona. Končí válkou mezi Amberem a Dvory Chaosu. Corwin nakonec korunu odmítá a králem se po závěrečné bitvě stává jeho nejmladší bratr Random.  Druhou sérii vypráví Merlin, syn Corwinův, čaroděj a princ Chaosu. Po studiu na stínu Země a práci v počítačové firmě Grand Design chce v klidu žít ve stínech a pokračovat v práci na svém vynálezu, Cyklickém fantomovi, ale místo toho se ocitne v nebezpečí smrti. Snaží se pochopit úklady kolem sebe, najít svého před pár lety zmizelého otce a nebýt pouze ve vleku mocných magických sil, které si jeho pomocí snaží spolu vyřizovat účty. V závěru díky komplotu příbuzných získává trůn Chaosu, o který nijak nestál, musí se však vzepřít jejich vlivu, aby se nestal pouhou loutkou.  V prequelu je sledován příběh šermíře Oberona od doby, kdy mu bylo prozrazeno, že je potomkem královského rodu Chaosu. Jeho otec Dworkin nakreslí trvalý Vzor, příběh pokračuje stvořením Amberu a cesta války a zrady mezi Řádem a Chaosem je završena dočasným příměřím Oberona se Dvory Chaosu.  Ve všech sériích je hlavní důraz kladen na rodinné vztahy (viz např. citát: "věřil jsem mu jako svému bratru... to jest ani za mák"), zákeřné plány na ovládnutí světa, složité souvislosti a mocnou magii. Příběh oplývá vedlejšími zápletkami a motivy, které často ani na konci nejsou uzavřeny.

Postavy.

Amber (královská rodina):  Amber (ostatní) a okolí:  Chaos:  Stíny:

Diceless Amber RPG.

Na motivy této série byla sepsána RPG, tedy „hra na hrdiny“, specifická tím že v ní není nutné používat kostky ani jiné generátory náhody. Pravidla se snaží vybudit paranoiu běžnou mezi Ambeřany i mezi hráči, nejtěžší postavení má ovšem Pán Hry, který musí vymyslet jak se asi chová několik desítek vzájemně intrikujících bytostí, které jsou inteligentnější než on a navíc mají mnohem víc zkušeností.  Kromě samotných pravidel hry jsou pravidla i zajímavým doplňkem série. Obsahují řadu nových nápadů i návrhy na uzavření volných konců příběhu.

Prvky a události.

Frakira.

Frakira je osobní zbraň, kterou vlastní postava Merlin z Chaosu. Jedná se o polointeligentní strunu, šňůru či škrtící drát, který má schopnost samovolně se pohybovat a telepaticky komunikovat s Merlinem. Jedná se o specifickou formu magie, která se vynořila z Merlinova podvědomí během průchodu Logrem. Není vysvětleno, jestli má Merlin schopnost vytvořit další, prozatím se ale jedná zcela jistě o unikát – každý z Chaosanů má tuto specifickou magii jinou.  Obvykle je Merlin nosí stočenou na své paži. Jejím hlavním účelem je škrcení nepřátel, má ale i jiná použití – například otevírání zámků nebo hlídání okolí, když majitel spí. Může se stát neviditelnou.  V knize Rytíř Stínů jí Logrus „vylepší“ – získá schopnost myslet, zlepšené vnímání a informace o podivném světě mezi stíny, kde se s ní Merlin zrovna nachází. Návrat do skutečného světa (tj. Amberu) po skončení tohoto dobrodružství pro ni znamenal šok a Merlin byl přesvědčen, že svoje zlepšené schopnosti opět ztratila. Krátce poté jí přivázal ke sloupku postele, když se ho pokoušela (pozdě) varovat před kouzlem, pod jehož kontrolu se dostával, a odletěl do Dvorů Chaosu. Již se pro ni nevrátil, dokonce zjistil, že mu chybí, až když mu hrozilo bezprostřední nebezpečí a Frakira ho nevarovala.  V povídce Jak přijít k provázku, vyprávěné právě Frakirou, se přesunula k Floře a poté k Rinaldovi, kterému pomohla naučit se zacházet s mečem Werewidle.

Drahokam soudu.

Drahokam soudu (též "Kámen rozhodnutí", v originále "Jewel of Jugdement") je magický kámen ze světa Amberu. Jedná se o rubínový přívěsek o váze 40-50 karátů s jednoduchým zasazením a masívním řetízkem. Kdo jej chce užívat, musí jej na sebe naladit, což znamená projít s ním Vzorem a odtud se přenést do nitra kamene a projít zmenšeninou Vzoru v něm ukrytou. Poté Drahokam svému nositeli poskytuje neobvyklé schopnosti, například je s ním možné ovlivňovat počasí a dává vyšší práh vnímavosti, ale zároveň svému vlastníkovi vysává životní sílu a při dlouhém nošení dochází ke zrychlování metabolismu a deformaci vnímání času. Je to jeden z atributů krále Amberu.  Po odchodu krále Oberona z Amberu se stal držitelem Drahokamu princ a následně král Erik. Když Erik umíral, předal jej Corwinovi. Po něm se Drahokamu zmocnil Brand, na rozdíl od Erika a Corwina se však na Drahokam nedokázal naladit, neboť mu sourozenci zabránili v přístupu ke Vzoru. Poté, co král Oberon po své dlouhé nepřítomnosti znovu převzal vedení Amberu, získá zpět i Drahokam.  Klíčovou úlohu následně Drahokam sehraje ve Vzoropádové bitvě. Oberon musí opravit Pravzor poškozený zrádcem Brandem, což se mu sice podaří, ale při tom umírá. Corwinovým úkolem je přenést Drahokam z místa, kam ho mohl poslat Oberon po dokončení opravy Pravzoru, skrz stíny až do Dvorů Chaosu. V patách mu přitom kráčí stínová bouře. Cestou se ho o Drahokam snaží připravit zrádce Brand, zpočátku neúspěšně. Poté přesvědčí Corwina, že Oberon neuspěl a za bouří je už jen nicota. Corwin proto nakreslí vlastní Vzor, aby nahradil originál. To ho vyčerpá natolik, že se Brandovi povede ho o Drahokam znovu připravit. Corwin přesto nemůže dělat nic jiného než pokračovat do Dvorů Chaosu.  Zde dojde mezi Brandem a jeho sourozenci k souboji, při němž je Brand zabit. Brand s Drahokamem a Deirdre jako rukojmí padá do bezedné Propasti Chaosu. Když se zdá, že přibližující se stínová bouře bez Drahokamu soudu vše zničí, vynoří se z propasti samotný Jednorožec, ztělesnění vesmírného Řádu, vynese Drahokam a předá ho Randomovi, čímž ho označí za Oberonova nástupce. Všichni Ambeřané včetně Corwina a jeho syna Merlina přísahají novému králi věrnost. S Corwinovou pomocí pak Random odvrátí bouři, čímž zachrání Ambeřany a zajistí jim vítězství.

Vzor Amberu.

Vzor Amberu je složitý obrazec, jenž je základním pilířem tohoto fiktivního světa. Zjevil se Dworkinovi v Drahokamu soudu, který vynesl jednorožec z bezedné propasti, nad níž Dworkin meditoval po svém útěku z Chaosu. Vzor prošel jeho myslí a stal se jeho součástí. Dworkin poté utkal obrazec bleskem, vlastní krví a lyrou a tím stvořil Pravzor, z nějž byly odvozeny Vzory pod hradem Amber, v Rebmě a v Tir-na Nog’th.  Dworkin se dlouho domníval, že nikdo kromě něho samotného nemůže Vzor zničit. Avšak mýlil se - k poškození Vzoru stačila jeho krev či krev jeho potomků až do třetího pokolení. Toho využil Brand, který potřeboval otevřít černou cestu pro temné síly ze Dvorů chaosu, aby mu pomohly získat moc nad Amberem. Proto vylákal do pasti Martina, Randomova syna a jeho krví Pravzor poškodil. Když Ambeřané čelí útoku Chaosu, staví se do jejich čela navrátivší se král Oberon. Vzápětí však obětuje svůj život při opravě Brandem poškozeného Vzoru, jehož zničení by znamenalo zkázu Amberu. Předtím vybírá Corwina jako svého nástupce. Během cesty z Amberu do místa konání Vzoropádové bitvy v Chaosu Corwin uvěřil Brandovu tvrzení, že Oberonův pokus o opravu Vzoru selhal. Proto vytvořil vlastní Vzor, aby ho nahradil. Oberon ovšem uspěl a Vzory poté existovaly dva, což mělo velmi komplikovaný vliv na rovnováhu univerza: nový Vzor zvrátil rovnováhu sil mezi Řádem a Chaosem ve prospěch Řádu, ale přitom neposílil stávající Vzor.

Bitva Vzoropádová.

Bitva Vzoropádová je název fiktivní bitvy mezi Amberem a Chaosem ze série knih Tajemný Amber od Rogera Zelazneho. Samotná bitva se odehrávala v knize Dvory Chaosu, ale jméno prvně zaznělo až v následující knize Trumfy Osudu. Poté, co král Oberon po své dlouhé nepřítomnosti znovu převzal vedení Amberu, pověřil své vojensky nejschopnější syny velením vojenským jednotkám a válka byla přenesena na půdu nepřítele. Benedikt jako vrchní velitel, Julian s ardenskými vojáky a Bleys se svou jízdní jednotkou za podpory většiny ostatních Ambeřanů zaútočili přímo na Dvory Chaosu. O začátku bitvy mnoho nevíme, nejspíše ovšem byla vyrovnaná dokud Benedikt nedostal nepřítele do pozice vhodné pro překvapivý útok Bleysovy jízdy. Tím získal Amber rozhodující výhodu a brzy zajal nebo pobil většinu zbylých jednotek Chaosu.  Nejtěžší úkol války stál před Oberonem: opravit původní Vzor Amberu, poškozený zrádcem [Brandem. To skutečně dokázal, i když při tom zahynul.] Oprava Vzoru vyvolala bouři, která procházela stíny od Amberu k Chaosu, ničila je a znovu tvořila. Zároveň přestaly fungovat Trumfy, preferovaný způsob komunikace a přepravy Ambeřanů i Chaosanů. Zde vstupuje do děje hlavní hrdina princ Corwin: jeho úkolem je přenést Drahokam soudu z místa, kam ho mohl poslat Oberon po dokončení opravy Vzoru, skrz stíny až do Chaosu. V patách mu přitom kráčí stínová bouře.  Cestou se ho o Drahokam snaží připravit zrádce Brand, zpočátku neúspěšně. Poté přesvědčí Corwina, že Oberon neuspěl a za bouří je už jen nicota. Corwin proto nakreslí vlastní Vzor, aby nahradil originál. To ho vyčerpá natolik, že se Brandovi povede ho o připravit o Drahokam. Corwin přesto nemůže dělat nic jiného než pokračovat do Chaosu.  Po svém příchodu zabije lorda Borela z Chaosu a hledá Branda. Přitom je přehrán magický záznam Oberonovy závěti včetně poznámky, že Corwin má donést Drahokam soudu, s jehož pomocí lze odvrátit stínovou bouři. Brand toho využije, aby začal vydírat své sourozence, kteří se kolem něj zrovna shromáždili. Jako rukojmí přitom drží jednoho z nich - Corwinovu nejoblíbenější sestru Deirdre. V tu chvíli se Corwin dostane dost blízko, aby mohl použít svoje spojení s Drahokamem proti Brandovi a tím umožnil dalšímu z bratrů, Cainovi, Branda zabít. Brand, Drahokam i Deirdre po Cainově intervenci spadnou do bezedné Propasti Chaosu.  Boje mezitím již téměř skončily a jen v některých částech bojiště sem tam vzdorují malé skupinky chaosanských nepřátel. Následující událostí je velkolepý pohřební průvod Oberona, který pravděpodobně uspořádal záhadný Dworkin. Objevují se v něm i draci, ačkoliv na straně Amberu nebojovali. Ambeřané i Chaosané vzdávají poctu zemřelému vladaři, ale stínová bouře se přibližuje a všichni jsou si dobře vědomi toho, že bez Drahokamu soudu je teď čeká jistá smrt.  Během nastalého klidu zbraní přichází do amberského tábora Corwinův syn Merlin, vychovaný matkou Darou ve Dvorech Chaosu, aby se seznámil se svým otcem. Corwin mu vypráví svůj životní příběh o pouti, která započala na Stínu Země a dovedla ho až sem. Poté se z propasti vynoří samotný Jednorožec, ztělesnění vesmírného Řádu, vynese Drahokam soudu a předá ho Randomovi, čímž ho označí za Oberonova nástupce. Všichni Ambeřané včetně Corwina a jeho syna Merlina přísahají novému králi věrnost. S Corwinovou pomocí pak Random odvrátí bouři a tím zachrání Ambeřany i jejich vítězství.  Během bitvy nikdo kromě Corwina neví, co zatím Oberon prováděl. Po skončení bitvy a zároveň války se ovšem pád Vzoru stane nejdůležitější událostí a bitva je tedy pojmenována po něm.  Po bitvě král Chaosu Swayvil a král Amberu Random podepisují mírovou smlouvu. Na textu smlouvy se podílí i pozemský právník Bill Roth, doporučený Corwinem.

Amber je fiktivní svět popsaný v sérii fantasy knih "Tajuplný Amber" Rogera Zelazneho. V této sérii existují jen dva skutečné světy – Amber, reprezentující vesmírný Řád, a Dvory Chaosu, zastupující prvotní Chaos. Všechny ostatní světy (včetně naší Země), kterých je nespočetně mnoho, jsou jen tzv. "stíny" vytvářené napětím mezi nimi; jedná se o typický příklad multivesmíru. Některé stíny se od sebe liší jen v nepatrných detailech, jiné jsou naopak natolik odlišné, že na nich panují i zcela jiné fyzikální zákony. Potomci královské rodiny z obou skutečných světů mohou mezi stíny cestovat s pomocí magie aktivované speciálním obrazcem – ambeřané tomu svému říkají Vzor, chaosané Logrus.

Die Chroniken von Amber ist ein Werk des US-amerikanischen Schriftstellers Roger Zelazny. Es ist unterteilt in zwei Zyklen, die jeweils fünf Bücher umfassen und deren Handlungen weitgehend abgeschlossen sind. Beide Zyklen wurden 2006 in einer Neuauflage in zwei gebundenen Büchern herausgebracht.


Název.

Název „Přibyslav“ se zpravidla odvozuje od historických postav, které žily v době založení sídla či se na jeho založení přímo podílely. Dlouho byl za původce názvu považován údajný zakladatel, moravský velmož Přibyslav z Křižanova (zmiňuje se o něm například Antonín Profous ve svém díle "Místní jména v Čechách"). Novější prameny

Historie.

Nejstarší dějiny.

Město se rozkládá v centrální části Českomoravské vrchoviny v klimaticky a geograficky poměrně nehostinné krajině, která proto v pravěkých dobách nebyla příliš osídlena. Archeologické nálezy z této doby jsou proto na Přibyslavsku vzácné a vypovídají o neexistenci sídliště trvalého typu. Ještě ve vrcholném středověku byla většina území pokryta hlubokým lesem přerušeným jen několika obchodními stezkami. První písemné zmínky pochází přibližně z poloviny 13. století. Některé starší spisy sice místo podobného názvu zmiňují, ale zřejmě se jedná spíše o moravskou obec Přibyslavice. V roce 1235 se v listině královny Konstancie objevuje výraz „Pribyzlaun“ a jako svědek je podepsán přibyslavský rychtář, což soudí o dobové existenci obecního uspořádání v Přibyslavi. První písemná zmínka se však např. podle ČSÚ datuje do roku 1257 a vztahuje se k listině Smila z Lichtenburka, v

15.–19. století.

Na začátku října 1424 přitáhli k městu husité v čele s Janem Žižkou. Utábořil se mezi Šenfeldem (dnešní Žižkovo Pole) a Hřišti a město obléhal. Sám Žižka však u vesnice Šenfeld 11. října téhož roku zemřel. Jeho bojovníci pak město dobyli, hrad vypálili a několik desítek obránců popravili upálením. Přibyslavský hrad pak husité (kteří si po smrti svého vůdce říkali Sirotci) používali jako opevněnou základnu pro výpady na Moravu. Moc nad městem ztratili až s koncem husitských válek po bitvě u Lipan. Hrad byl boji tak poničen, že v následujících desetiletích postupně zanikl. Panství bylo Ronovci přepuštěno jejich příbuznému Hynku Ptáčkovi z Pirkštejna z Polné, slavnému učiteli budoucího krále Jiřího z Poděbrad. Po smrti Hynka i jeho dcery spravoval panství syn Jiříka, Viktorín z Poděbrad. Ten však kvůli dluhům prodal město svému synovci Janu Bočkovi z Kunštátu a Bočkové panství spravovali až do roku 1515, kdy jej na čas převzal Mikuláš mladší Trčka z Lípy. Po bitvě u Moháče (1526) koupil polensko-přibyslavské panství Karel z Valdštejna, následně ho vyženil bohatý Zachariáš z Hradce. Ten si v Přibyslavi nechal postavit zámek. V roce 1597 získali město a jeho okolí Žejdlicové ze

Novodobé dějiny.

Dvacáté století se neslo nejprve ve znamení relativní prosperity a výstavby. Do města se dostaly první automobily, byla postavena pumpa, stavěly se podnikové budovy. Za první světové války zemřelo v bojích 39 mužů z Přibyslavi. Rok 1924 přinesl velké oslavy 500 let od smrti Jana Žižky, v roce 1927 byla otevřena mateřská škola. V roce 1938 byla ve městě založena kazatelská stanice sázavského sboru Českobratrské církve evangelické, v níž se věřící nyní jednou měsíčně scházejí ke svým bohoslužbám v budově městského úřadu. Téhož roku město na měsíc obsadilo 600 německých vojáků a město se následně stalo součástí tzv. protektorátu. Během 2. světové války bylo asi 10 přibyslavských Židů transportováno do koncentračního tábora. V roce 1944 byli 2.

Přírodní poměry.

Geologická stavba, reliéf a půdy.

Geologicky leží město Přibyslav převážně na pararulovém podkladu, které je součástí moldanubika. Datuje se do paleozoika až proterozoika. Na východní části města přechází hornina v migmatit či amfibolit stejného stáří. Celý podklad je tedy metamorfovaného původu. Skalnatý svah pod zámkem Přibyslav je názornou ukázkou horninového složení v pásmu tzv. přibyslavské střižné mylonitové zóny. Vidět jsou mylonity a ultramylonity včetně porfyroklastů živců.

Vodstvo a podnebí.

Oblast města patří do úmoří Severního moře. Ve směru od východu k severozápadu protéká městem řeka Sázava. Do ní se zde vlévá několik vodních toků. Ve směru toku řeky se do ní na území Přibyslavi nejprve pravostranně vlévá Losenický potok, pak levostranně postupně Olešenský potok a Bystřice a nakonec opět z pravé strany Doberský potok a po něm i Borovský potok. Na řece Sázavě se často vyskytují povodně, proto byl v roce 2014 realizován projekt protipovodňové hráze.  Dle Quittovy stupnice patří Přibyslav

Flóra a fauna.

V okolí města se ve vyšších polohách nacházejí smrkové a borové lesy či bukové a jedlové lesy. Roste zde kyčelnice devítilistá ("Dentaria enneaphyllos"), svízel vonný ("Galium odoratum"), bažanka vytrvalá ("Mercurialis perennis") či violka lesní ("Viola reichenbachiana"). V nižších polohách se nacházejí doubravy a dubohabřiny tvořené duby letními ("Quercus robur") i zimními ("Quercus petraea") a také habrem obecným ("Carpinus betulus"). V jejich podrostu je možné najít lipnici hajní ("Poa nemoralis"), kostřavu ovčí ("Festuca ovina"), konvalinku vonnou ("Convallaria majalis"), jaterník podléšku ("Hepatica nobilis"), zvonek broskvolistý ("Campanula persicifolia") nebo černýš hajní ("Melampyrum nemorosum"). U vodních toků se rozkládají olšiny, v nichž vyrůstají bledule jarní ("Leucojum vernum"), ďáblík bahenní ("Calla palustris"), rozpuk jízlivý ("Cicuta virosa"), hladýš pruský ("Laserpitium prutenicum"), třtina nachová ("Calamagrostis phragmitoides"), violka bahenní ("Viola palustris"), bublinatka jižní ("Utricularia australis"), ale také tolije bahenní ("Parnassia palustris") nebo úpolín nejvyšší ("Trollius altissimus"). Na sušších částech luk

Ochrana životního prostředí.

Východně od města se rozkládá Chráněná krajinná oblast Žďárské vrchy. Ta vznikla na základě výnosu Ministerstva kultury České socialistické republiky číslo 8908/70-II/2 ze dne 25. května 1970. Jejím účelem je ochrana zdejší pestrosti a členitosti krajiny, do níž je umístěno venkovské osídlení s roubenými chalupami. Mezi nejcennější prvky patří rašeliniště a vlhké rašelinné louky, na nichž se vyskytují vzácné druhy rostlin a živočichů.  Na území města se nacházejí

Obyvatelstvo.

Struktura.

Ve městě k počátku roku 2013 žilo celkem 4 000 obyvatel. Z nich bylo 1 990 mužů a žen bylo přibližně stejně (2010). Průměrný věk obyvatel města činil 40 let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy ve městě žilo 3 864 lidí, bylo nejvíce obyvatel (16 %) ve věku od 30 do 39 let. Děti do 14 let věku tvořily 15 % obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 11 %. Z celkem 3 227 občanů města starších 15 let mělo 38 % nejvyšší ukončené vzdělání úplné střední

Náboženský život.

Město Přibyslav je součástí stejnojmenné římskokatolické farnosti. Ta je dále součástí Havlíčkobrodského vikariátu královéhradecké diecéze v České provincii. Území zdejší farnosti zahrnuje nejen oblast samotného města a jejich částí, ale také obcí Modlíkov, Nové Dvory, Olešenka a Žižkovo Pole. Hlavním duchovním stánkem farnosti je Kostel Narození svatého Jana Křtitele v Přibyslavi. Krom kostela ještě farnost spravuje kostely a kapličky: Zmrtvýchvstání Páně (Česká Jablonná), Nanebevzetí Panny Marie (Nové Dvory), svaté Rozálie (Olešenka), svaté Kateřiny Alexandrijské (Stříbrné Hory) a

Obecní správa a politika.

Přibyslav je obec s pověřeným obecním úřadem (POÚ). Správu vykonává pro obce Dlouhá Ves, Havlíčkova Borová, Modlíkov, Olešenka, Přibyslav, Stříbrné Hory a Žižkovo Pole. Mezi roky 1850 a 1949 byla Přibyslav okresním městem. Následně se stala součástí okresu Žďár nad Sázavou a od roku 1960 Havlíčkův Brod.)

Místní části.

Město je tvořeno osmi místními částmi a stejně pojmenovanými katastrálními územími, a sice Českou Jablonnou (ta se stala součástí města roku 1976), Dobrou (součástí města počínaje rokem 1976), Dolní Jablonnou (dříve Německá Jablonná, součástí Přibyslavi od roku 1976), Hřištěm (částí města se stalo v

Zastupitelstvo a starosta.

Přibyslav má patnáctičlenné zastupitelstvo a v jeho čele je starosta města. Tím je od komunálních voleb konaných roku 2010 Jan Štefáček, jehož zástupcem je Martin Kamarád. V těchto volbách kandidovalo do městského zastupitelstva celkem šest uskupení a každé z nich získalo dle výsledků hlasování alespoň jeden mandát. Nejúspěšnější se stala Občanská demokratická strana (ODS), která získala čtyři mandáty. O jednoho zastupitele méně získaly shodně Česká strana sociálně demokratická (ČSSD) a Nezávislí pro Přibyslav. Po dvou zastupitelích se dostalo z kandidátek Křesťanské a demokratické unie – Československé strany lidové (KDU-ČSL) a sdružení nezávislých kandidátů Přibyslav. Poslední místo obsadil zástupce navržený (KSČM).  Během komunálních voleb konaných v roce 1994 preferovalo z pěti uskupení, jež tehdy kandidovala, nejvíce hlasujících ODS, která získala čtyři zastupitele. Další tři místa v městském zastupitelstvu připadly kandidujícím za KDU-ČSL, dále

Seznam starostů.

Toto je neúplný seznam starostů města Přibyslav:

Znak a vlajka.

Vlajka byla městu Přibyslav předána Lubomírem Zaorálkem, tehdejším předsedou Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, na základě rozhodnutí číslo 45 ze dne 5. října 2004.  Poměr stran udělené vlajky je 2:3. Její list je tvořen žerďovým pruhem červené barvy o šířce tří sedmin délky listu, a dále dvěma vodorovnými pruhy, a sice modrým

Členství ve sdruženích.

Město bylo na konci listopadu 2001 zakládajícím členem Svazku obcí Přibyslavska, jež má sídlo právě v Přibyslavi

Hospodářství.

Zemědělství a ostatní prvovýroba.

Přibyslav se, co se týče zemědělství, v historických dobách orientovala spíše na živočišnou výrobu, neboť na rostlinnou výrobu neměli sedláci dostatek orné půdy. Ještě v roce 1937 se konalo 12 dobytčích trhů ročně, dominoval

Průmysl.

Přibyslav byla odjakživa spíše město orientované na lehký průmysl. V devatenáctém století bylo ve městě mnoho tkalců a soukeníků, v Ronově byla papírna (později přestavěná na továrnu na škrob a cukr – předchůdce podniku Amylon). Amylon a.s. funguje dodnes a vyrábí např. pudinky, bramborové prášky, škrobové sirupy a další produkty škrobování brambor. Vlajkovým podnikem Přibyslavi je Pribina s.r.o. (dnes Savencia Fromage & Dairy Czech Republic, a.s.), která vznikla pod názvem

Služby.

Občanům města je k dispozici pobočka České pošty, která sídlí na Bechyňově náměstí. Na bezpečnost dohlíží Policie České republiky, která má svoje obvodní oddělení také na

Doprava.

Silniční doprava.

S Havlíčkovým Brodem, okresním městem ležícím západně od Přibyslavi, má město silniční spojení silnicí I/19, která prochází místními částmi Keřkov, Dobrá, Přibyslav a Ronov nad Sázavou a pak dále pokračuje východním směrem do Žďáru nad Sázavou. V Přibyslavi je tato komunikace vedena ulicemi Tyršovou a Husovou. Tuto silnici křižují dvě komunikace druhé třídy. Z jihu na sever (ve směru staničení) je to silnice II/350, která prochází místní částí Dvorek a přivádí do města dopravu z jihozápadního směru od Šlapanova a Štoků, na Bechyňové náměstí překříží krátkou peáží silnici I/19 a pokračuje dále severovýchodním směrem na Herálec či Svratku Na území Přibyslavi prochází silnice v popisovaném směru postupně ulicemi Rašínovou, Žižkovou a za Bechyňovým náměstím ulicí Havlíčkovou. Ze severního směru od Chotěboře a České Bělé přichází v místní části Dobrá na silnici I/19 komunikace II/351. Ta dále pokračuje z jižní části města směrem na Polnou. Motoristům je od roku 2004 k dispozici čerpací stanice pohonných hmot společnosti Pasoil.  Dále územím města prochází několik silnic III. třídy

Intenzity.

Po silnici první třídy od Havlíčkova Brodu denně (za 24 hodin) na základě výsledků Celostátního sčítání dopravy provedeného během roku 2010 přijíždí a odjíždí celkem 2 479 vozidel ve skladbě 1 906 osobních a dodávkových automobilů, 522 těžkých nákladních a 51 jednostopých vozidel. V úseku mezi křižovatkami se silnicemi II/351 a II/350 na západě města jezdí denně úhrnem 4 137 motorových vozidel ve skladbě 3 218 vozidel osobních a dodávek, 858 těžkých nákladních a 61 jednostopých. Od křižovatky se silnicí II/350 přes Bechyňovo náměstí a dále po Husově ulici kolem přibyslavského zámku až po křižovatku se silnicí II/351 provede za celý den 3 983 automobilů, z nichž je 3 151 osobních

Železniční doprava.

Od roku 1898 má Přibyslav železniční spojení. V tu dobu byl zahájen provoz po dnes opuštěné jednokolejné trati Německý Brod – Město Žďár. Ta byla v roce 1953

Veřejná doprava.

Autobusovou veřejnou dopravu k roku 2014 zajišťuje přímými linkami do Havlíčkova Brodu, Chotěboře, Šlapanova a Polné společnost Arriva Východní Čechy. Přes Polnou až do Jihlavy jezdí svou linku také společnost ICOM transport a spojení se Žďárem

Letecká doprava.

Východně od města se v nadmořské výšce 531 metrů nachází veřejné vnitrostátní letiště Přibyslav (kód ICAO: LKPI) s travnatou vzletovou a přistávací dráhou. O letiště

Společnost.

Školství.

Ve městě se nacházejí dvě mateřské školy. Ty, ač původně vznikly odděleně, tvoří od počátku roku 2003 jednu organizaci, v jejímž čele je k roku 2014 Mgr. Naděžda Štouračová. Vedle objektu v Bezručově ulici, kde sídlí ředitelství školky, využívá mateřská škola prostory v Tyršově ulici. Zde byla školka již od roku 1949, zatímco v Bezručově ulici až od roku 1992. Tři roky po sloučení obou školek (během roku 2006) rozhodl jejich zřizovatel, město Přibyslav, o zrušení pracoviště v Tyršově ulici. Protože však počet malých dětí narůstal, změnili zastupitelé města původní rozhodnutí o uzavření a od října 2012 jsou opět v provozu obě

Kultura.

Kulturní pořady se ve městě uskutečňují v kulturním domě, jenž je situován v Husově ulici. V budově se nachází sál s kapacitou 333 míst k sezení, ve kterém probíhají jak divadelní představení, tak se zde promítají i filmy. Svá představení zde hraje také amatérské "Loutkové divadlo Přibyslav", které vzniklo již roku 1923. Při kinu, které během jara roku 2012 prošlo digitalizací, funguje filmový klub.  Čtenářům je nepřetržitě od roku 1896 k dispozici knihovna. K roku 2011 disponovala celkem 25

Sport.

Město Přibyslav protínají čtyři značené cyklotrasy, z toho dvě II. třídy a dvě IV. třídy. Cyklotrasa číslo 16 začíná v Hlinsku a pokračuje přes Jihlavu a Telč do Slavonic. Cyklotrasa číslo 19 vychází z Lísku a pokračuje dál směrem na Nové Město na Moravě přes Žďár nad Sázavou a Havlíčkův Brod do Zruče. Cyklotrasa IV. třídy číslo 4335 začíná v Dobroníně, protíná Šlapanov a pokračuje dál do Přibyslavi, kde i končí. Poslední čtvrtá trasa číslo 4122 začíná ve městě Přibyslav pokračuje do Krucemburku a dál do Dědové, Vrbatova Kostelece, Chrástu, Hrochova Týnce,

Pamětihodnosti.

Na základě vyhlášky Krajského národního výboru Východočeského kraje ze 17. ledna 1990 se stalo historické centrum Přibyslavi městskou památkovou zónou.

Kostel a okolí.

K místním pamětihodnostem se řadí Kostel Narození sv. Jana Křtitele, což je barokní kostel, který se v roce 1750 rozhodl majitel panství Karel Maxmilián z Ditrichštejna postavit na místě původního menšího kostela. Základní kámen byl položen 1. dubna téhož roku a slavnostně vysvěcen byl kostel v roce 1753. Při ničivém požáru v roce 1767 byla zničena celá střecha. Nová byla vztyčena ještě v témže roce, ale nové vysvěcení proběhlo až v roce 1853. V blízkosti

Starý špitál.

Starý špitál v Přibyslavi nechal v roce 1692 vystavět kníže Ferdinand z Ditrichštejna. Stalo se tak na žádost přibyslavských konšelů, neboť město se po třicetileté válce jen s velkými obtížemi zvládalo starat o chudé, které válka připravila o

Přibyslavský zámek.

Přibyslavský zámek nechal kolem roku 1560 vystavět Zachariáš z Hradce na místě starého hospodářského dvora, který náležel k dnes již zaniklému hradu. Původně vznikl jako lovecký zámeček a letní sídlo ve stylu italské renesance. Jeho obdélníková budova dnes tvoří zadní, jižní trakt čtyřkřídlého zámeckého areálu. Stavitelé nejspíš využili původní sklepení panského dvora, neboť v jihozápadním nároží zůstala dochována gotická křížová klenba na dvou kamenných sloupech. V dveřním ostění místnosti je

Osobnosti.

S městem

Partnerská města.

V roce 2007 zastupitelstvo uvažovalo o navázání partnerské spolupráce i s německým městem Büdelsdorf. K tomu však nakonec nedošlo.

Přibyslav () je město v okrese Havlíčkův Brod v Kraji Vysočina na řece Sázavě, 23 km severovýchodně od Jihlavy a 12 km jihovýchodně od Havlíčkova Brodu. Má obyvatel a zahrnuje několik částí města – Českou Jablonnou, Dobrou, Dolní Jablonnou, Hřiště, Poříčí, Přibyslav, Ronov nad Sázavou a Utín. Je členem Svazku obcí Přibyslavska.

Přibyslav (deutsch "Primislau") ist eine Stadt im Okres Havlíčkův Brod in Tschechien. Sie liegt zwölf Kilometer südöstlich der Kreisstadt Havlíčkův Brod.


Poloha.

Masiv Hohe Wand se nachází zhruba 50 km jihozápadně od Vídně a přibližně 10 km západně od města Wiener Neustadt. Ze severu je ohraničen dolinou Piestingtal a jižní hranici tvoří spojnice obcí Puchberg am Schneeberg - Willendorf. Západní hranici tvoří silnice stoupající do sedla Grünbacher sattel, která pohoří odděluje od sousedního celku Dürre Wand. Východní ohraničení masivu je potom jednoznačné, protože zde prudce klesá do roviny u měst Zweiersdorf, Stollhof a Maiersdorf.

Charakteristika.

Pohoří nese charakteristiku nevysoké náhorní plošiny která spadá po svém obvodu (zejména na jihu a jihovýchodě) takřka kolmými až 150 metrů vysokými stěnami. Je tvořeno vápencem a její severní svahy jsou bohatě zalesněné. Kromě nejvyššího vrcholu Plackles (1132 m) má masiv Hohe Wand i několik vedlejších vrcholů, mj. Bromberg (1078 m), Grosse Kanzel (1052 m) a Hausstein (1023 m).

Sportovní využití.

Turistika.

Pohoří je díky svému charakteru kolmých stěn často navštěvováno horolezci a turisty. Nalézá se zde mnoho tzv. zajištěných cest ("HTL Steig, Blutspur, Ganghofersteig, Hanselsteig, Wildenauersteig atd."). Až do nejvyšších poloh stoupá placená horská silnice a masiv je doslova protkán značenými turistickými stezkami různých obtížností. Na severu se nacházejí dvě atraktivní soutěsky Kleine a Grosse Klause. V horách stojí celá řada chat, je zde i malá zoologická zahrada. Zhruba uprostřed jihovýchodní stěny nad útvarem Sonnenuhrwand se nalézá vyhlídková visutá terasa Skywalk.

Horolezectví.

Strmé až kolmé jižní a jihovýchodní stěny poskytují obrovské množství výstupů všech obtížností, od zajištěných cest, přes klasické horolezecké výstupy až po extrémní sportovní výstupy. O horolezecké objevování Hohe Wandu se zasloužil zejména začátkem 20 století Dr. Alois Wildenauer, rozvoj oblasti pokračuje nadále, stále vznikají nové horolezecké trasy. Vzhledem je své jižní expozici je nejvhodnější doba k návštěvě jaro a podzim, lézt se dá i v mírné zimě. V letním období je zde horko. Většina horolezeckých cest je zde odjištěna trvale zavrtanými nýty, některé klasické cesty vyžadují mít s sebou vlastní jisticí prostředky. Takové cesty jsou v průvodci jasně označeny. Vzhledem k menší délce horolezeckých cest se tato oblast hodí k získávání prvních zkušeností z velehor. Zdatnější lezci zde mohou stihnout i dvě cesty za den.

Paragliding.

Hohe Wand je také rájem paraglidistů. Na náhorní plošině je několik oficiálních startovacích míst vybavených větrným pytlem, například u Grosse Kanzel, poblíž Skywalku nebo hostince Almfrieden. Přistávací plochou jsou louky pod Sonnenuhrwand, kde je také nástěnka s informacemi pro padáčkáře.

Ubytování.

Kemping.

Jednoduchý kemp pro horolezce a turisty je na kraji louky pod stěnami Sonnenuhrwand u mýtné silnice.

Hohe Wand je rozlehlá stolová hora nacházející se v Rakousku nedaleko Vídně. Je součástí Gutensteinských Alp a jejím nejvyšším bodem je zalesněná vrchol Plackles (1132 m), na němž je umístěn vysoký vysílač. Oblast nese statut přírodního parku ("Naturpark Hohe Wand").

Die Hohe Wand im südlichen Niederösterreich ist ein ausgeprägtes Karstplateau von 8 km Länge und einer Breite von 2,5 km, das eine Höhenlage von 900 bis aufweist und im Plackles () kulminiert.