Používané jednotky měření.

I když se fyzikální vlastnosti hvězd dají vyjádřit v jednotkách SI nebo CGS, mnohem častěji se při udávání hmotnosti, svítivosti a poloměru používají solární jednotky, založené

Vlastnosti.

Hvězdy mají různé fyzikální vlastnosti, které se v určitých hranicích liší.

Záření.

Energii, kterou hvězdy produkují jako následek jaderné fúze, vyzařují do vesmíru buď jako elektromagnetické záření nebo v podobě částic. Tyto vyzářené částice tvoří hvězdný vítr, který proudí z vnějších vrstev v podobě volných protonů a elektricky nabitých alfa a beta částic. V jádru hvězdy vzniká i stálý proud neutrin. Barva hvězdy je dána tou frekvencí viditelného světla, kterou hvězda vyzařuje nejintenzivněji. Tato frekvence závisí na teplotě vnějších vrstev hvězdy. Kromě viditelného světla vyzařují hvězdy i jiné formy elektromagnetického záření, které jsou pro lidské oko neviditelné. Elektromagnetické záření hvězd pokrývá celé elektromagnetické spektrum, od nejdelších vlnových délek rádiových vln, přes infračervené záření, viditelné světlo, ultrafialové záření, po nejkratší rentgenové a gama

Chemické složení.

Do objevu spektroskopie v 19. století se nevědělo, z čeho se hvězdy skládají. Gustavu Robertu Kirchhoffovi se v druhé polovině 19. století podařilo dokázat, že jistá tmavá čára ve slunečním spektru je způsobena rozžhaveným sodíkem. Byla to první indicie objevu, že hvězdy se skládají ze stejných chemických prvků, jako tělesa na Zemi. Jelikož však zároveň vše napovídalo tomu, že hvězdy jsou velmi horké, tyto prvky se vyskytují většinou volně a tudíž nejsou vázány v četných chemických sloučeninách, jak to známe na Zemi. Jen nejchladnější hvězdy mají na svém povrchu některé jednoduché chemické sloučeniny, například TiO, CH a CN (na Slunci např. OH, MgH, SiH). V důsledku vysoké teploty je mnoho atomů také ionizovaných. Směs volných elektricky nabitých částic (iontů) a neutrálních částic se nazývá plazma.  V jádrech hvězd, kde je teplota nejvyšší a dosahuje minimálně 7 milionů stupňů, je existence jakékoliv chemické sloučeniny nemožná. Hmota hvězd v oblasti jádra je ve

Hmotnost.

Nejvýznamnější charakteristikou hvězd je jejich hmotnost, která určuje vnitřní strukturu a vývoj. Střední hodnotou hmotnosti hvězd je polovina hmotnosti Slunce. Předpokládá se, že v mladším vesmíru vznikaly hmotnější hvězdy, než pozorujeme dnes. Současné hmotnosti pozorovaných hvězd se řídí tzv. Bethe-Salpeterovou rovnicí pojmenovanou po astrofyzikovi Edwinu Salpeterovi, který ji zformuloval. Rovnice říká, že hvězdy s nízkou hmotností jsou mnohem

Hraniční hmotnost.

Množství hmoty tvořící hvězdy je fyzikálními zákony omezené. Při nízké metalicitě mají nejmenší hvězdy mají asi 8,3 % hmotnosti Slunce, což je zhruba 87násobek hmotnosti nejhmotnější planety sluneční soustavy – Jupitera. Teoretické minimum hmotnosti hvězdy se stejnou metalicitou, jakou má Slunce, je 75násobek hmotnosti Jupiteru. Tělesa s menší hmotností než tento limit se hvězdami nestanou, protože teplota a tlak v jejich jádru jsou příliš nízké na zapálení fúzních reakcí. Pokud se tomuto limitu zdola přibližují, nazývají se hnědí trpaslíci. Nejmenší známá hvězda, která ještě spaluje v jádru vodík, je AB Doradus C s hmotností 93násobku hmotnosti Jupitera.  Na horním hmotnostním limitu se však teoretici neumějí sjednotit. Většina odhadů se pohybuje okolo 100–120 hmotností Slunce, protože se předpokládá, že větší hvězdu by

Hustota.

Průměrná hustota hmoty ve hvězdách se pohybuje od 1/10 000 000 (červení nadobři) až do 1 000 000 gramů (jedné tuny) na

Velikost.

Kromě Slunce jsou všechny hvězdy na obloze kvůli obrovským vzdálenostem viditelné jen jako mihotavé světelné body. Slunce je také hvězda, ale je dostatečně blízko na to, abychom ji viděli jako disk. Hvězdou s největší zdánlivou velikostí po Slunci je R Doradus s úhlovým průměrem pouhých 0,057 úhlové vteřiny.  Disky většiny hvězd jsou velmi malé na to, aby se daly přímo pozorovat dnešními pozemskými

Věk.

Věk většiny hvězd je mezi 1–10 miliardami let. Nejstarší objevenou hvězdou je HE 1523-0901, jejíž stáří se odhaduje na 13,2 miliardy let.  Čím je hvězda těžší,

Proměnnost.

Žádná hvězda nezáří od svého vzniku až po zánik konstantně. Ty hvězdy, které však mění svou jasnost rychle (řádově během hodin až desetiletí) nebo o výrazné hodnoty se označují jako proměnné. Příčina proměnnosti je u různých hvězd různá. Je to způsobeno buď tím, že je zakrývá temnější objekt (zákrytové hvězdy) nebo má proměnlivost fyzikální příčinu od samotné hvězdy, např. pulsující hvězdy mění svůj průměr v určitém rozpětí a

Rotace.

Rotace hvězdy se dá zjistit pomocí spektroskopických měření nebo přesněji sledováním rotace hvězdných skvrn. Mladé hvězdy rotují rychleji, někdy je rychlost rotace na rovníku vyšší než 100 km / s. V těchto případech odstředivá síla na rovníku silně vydouvá hmotu hvězdy. Rotační rychlost hvězdy typu B, Achernar, je 225 km / s, proto je její rovníkový poloměr o 50 % větší než polární poloměr. Takové hodnoty rychlosti rotace jsou těsně pod hranicí

Teplota.

Povrchová teplota hvězd hlavní posloupnosti závisí na rychlosti produkce energie v jádře a jeho okolí. Obvykle je dána efektivní teplotou, což představuje teplotu ideálního černého tělesa, které vyzařuje energii se stejnou svítivostí povrchu jako hvězda. Efektivní teplota není reprezentativní hodnota, protože teplota se směrem do jádra zvyšuje. Teplota v

Magnetické pole.

Magnetické pole hvězdy vzniká uvnitř hvězdy, v oblastech, v nichž probíhá konvekční cirkulace. Tento pohyb horkého, vodivého plazmatu funguje jako dynamo, generuje magnetické pole přesahující hvězdu. Síla magnetického pole se mění s hmotností a složením hvězdy. Množství magnetické aktivity na povrchu závisí na rychlosti rotace hvězdy. Tato povrchová aktivita vytváří hvězdné skvrny. Hvězdné skvrny jsou oblasti se silným magnetickým polem a

Vnitřní stavba hvězdy.

Vnitřek stabilní hvězdy je ve stavu hydrostatické rovnováhy: síly působící na vybraný malý objem se téměř přesně vyrovnávají. Mezi tyto síly patří gravitační síla, která neustále stlačuje hvězdu, a tlak způsobený vznikající energií následkem fúze, který působí směrem ven. Tlakový gradient je dán teplotním gradientem plazmatu: vnější části hvězdy jsou chladnější než jádro. Teplota jádra hvězdy hlavní posloupnosti nebo obrů

Vznik energie.

Na to aby se těleso dalo charakterizovat jako hvězda, musí v jeho nitru probíhat termojaderné reakce nebo muselo fází fúzních reakcí projít v minulosti. Termojaderná reakce je reakce, při níž se jádra atomů lehkých prvků sloučí za vzniku těžšího prvku. Jelikož jádra atomů jsou kladně nabitá a navzájem se silně odpuzují, ke spuštění termojaderné reakce je potřebná velmi vysoká teplota a tlak, které tyto odpudivé síly překonají.  U velké většiny hvězd (tzv. hlavní posloupnosti) vstupují do reakce jádra nejlehčího chemického prvku vodíku a výsledným produktem je helium. Přeměna lehkého vodíku na helium může probíhat dvěma odlišnými způsoby a to proton-protonovým cyklem nebo uhlík-dusík-kyslíkovým cyklem (nazývaným také CNO cyklus podle chemických značek prvků, které se ho účastní). Na to, který z těchto cyklů v jádru hvězdy převládá, má vliv hlavně teplota v jádře. Do 16 milionů kelvinů je dominantní proton-protonový cyklus, nad touto hranicí převládá CNO cyklus. Pro fungování CNO cyklu je nezbytná také přítomnost těchto tří prvků v jádru hvězdy. Čistá váha nově vzniklého atomového jádra v termojaderné reakci je menší než součet hmotností původních jader. Při obou cyklech se zhruba 1/140 hmoty přemění na čistou energii v souladu s Einsteinovou rovnicí E = mc2. Proces fúze vodíku je velmi citlivý na teplotu, takže i mírné zvýšení teploty jádra způsobí značný nárůst v rychlosti fúze. Proto jsou teploty v jádrech hvězd hlavní posloupnosti v rozpětí od 4 milionů kelvinů pro malé hvězdy třídy M po 40 milionů kelvinů při těžkých hvězdách třídy O.  Ve Slunci, při teplotě 10 milionů

Vznik a vývoj.

Modely vývoje hvězd jsou jen teoriemi – vzhledem k velké délce trvání i těch nejkratšeji existujících hvězd lidstvo ještě nemělo možnost sledovat nějakou hvězdu od jejího vzniku až po zánik. Tyto modely vycházejí z pozorování hvězd s odlišnými vlastnostmi – hvězd hlavní posloupnosti, obrů, bílých trpaslíků a podobně, přičemž se předpokládá, že během dlouhého časového období dochází k postupným proměnám hvězd z jedné pozorované formy na druhou.

Vznik hvězdy.

Hvězdy vznikají z původně chladných, řídkých a studených mračen mezihvězdné hmoty. Hustota těchto mračen je vyšší než hustota mezihvězdného média, ale stále nižší než hustota uvnitř vakuové komory. Tyto oblasti se nazývají molekulární mračna a jsou většinou tvořena vodíkem s příměsí ~23–28 % helia a malým procentem těžších prvků. Příkladem takové oblasti, v níž vznikají nové hvězdy, je mlhovina v Orionu. Z molekulárních mračen zde vznikají obrovské hvězdy, které osvětlují tato mračna a také ionizují vodík. Takto vznikají svítící mlhoviny nazývané oblasti H II. Tato mračna se nacházejí hlavně v ramenech spirálních galaxií, v čočkových a nepravidelných galaxiích. Právě v těchto místech je proto tvorba hvězd nejčastější. Většinou ale nevznikají samostatně, ale například jako dvojhvězda.  Chladné, prachoplynné mračno se začne většinou pod vlivem nějakého vnějšího faktoru (výbuch supernovy, srážka s jiným mračnem, srážka galaxií) smršťovat. Jakmile oblast dosáhne dostatečné hustoty hmoty a splní Jeansovo kritérium nestability, začíná kolabovat pod vlastní gravitací.  Během kolapsu mraku vytvářejí jednotlivé shluky hustšího prachu a plynu, tzv. Bokovy globule. Během kolapsu globulí a růstu

Další vývoj.

Na začátku života hvězdy T Tauri následují Hajašiho stopu – zmenšují se a klesá jejich svítivost, teplota zůstává zhruba stejná. Lehčí T Tauri hvězdy přecházejí do hlavní posloupnosti, zatímco těžké hvězdy pokračují Henyeyho stopou. To, jak dlouho hvězda setrvá v poměrně stabilní fázi hlavní posloupnosti, závisí na její počáteční hmotnosti. Hmotnější hvězdy paradoxně žijí kratčeji, protože termojaderné reakce v jejich jádrech probíhají mnohem bouřlivěji než v málo hmotných hvězdách. Život hvězdy s hmotností Slunce trvá celé miliardy let, život mnohem hmotnějších obrů a nadobrů jen miliony nebo dokonce jen statisíce let. Od začátku hlavní posloupnosti se zvyšuje podíl hélia v jádře hvězdy, rychlost jaderné fúze pomalu narůstá spolu s teplotou a svítivostí hvězdy. Od doby, co Slunce dosáhlo hlavní posloupnost před 4,6 miliardami (4.6×10) let, se jeho svítivost do dnešní doby podle výpočtů zvýšila o 40 %.  Pro většinu hvězd je množství hmoty ztracené prostřednictvím hvězdného větru zanedbatelné vzhledem k jejich hmotnosti. Slunce ztratí 10 hmotností Slunce každý rok nebo 0,01 % své celkové hmotnosti během celého života. Velmi těžké hvězdy však mohou ztratit 10 až 10

Zánik hvězd.

Nejpočetnější hvězdy ve vesmíru, červení trpaslíci, zanikají nenápadně – po vyhoření veškerého paliva pozvolna chladnou až nakonec úplně zhasnou. Hvězdy s hmotností alespoň 0,4 "M" se po vyčerpání zásob vodíku v jádře nafouknou a ochladí (z hvězdy se sice uvolňuje tepla více, ale z jednoho čtverečního metru povrchu, zvětšeného nafouknutím, méně – povrch tedy chladne, přestože jádro se zahřálo a svítivost vzrostla). Vznikne červený obr. Zhruba za 5 miliard let, kdy Slunce vstoupí do této fáze, se jeho poloměr zvětší na zhruba 1 AU (150 mil. km). To představuje 250násobný nárůst. Slunce ve fázi obra ztratí přibližně 30 % své hmotnosti.  V červených obrech do

Skupiny hvězd.

Kromě samostatných hvězd, jakou je například Slunce, existují vícenásobné hvězdné systémy tvořené dvěma nebo více gravitačně svázanými hvězdami, které se navzájem obíhají. Nejčastějším příkladem vícehvězdného systému je dvojhvězda, ale systémy tří a více hvězd jsou také běžné. Takové vícehvězdné systémy jsou často z důvodu stability oběžných drah hierarchicky organizované soubory vzájemně se obíhajících hvězd. Existují i větší skupiny tzv. hvězdokupy.  V molekulárních mračnech vznikají hvězdy ve skupinách, které zůstávají minimálně po určitou dobu gravitačně vázány. V okolí Slunce vznikají hvězdy v útvarech zvaných otevřené hvězdokupy. Jsou to poměrně volné skupiny desítek až stovek mladých hvězd, které se časem rozpadají. V minulosti v naší Galaxii vznikaly hvězdy i v mnohem hustších a kompaktnějších útvarech obsahujících až miliony hvězd. Tato seskupení se nazývají kulové hvězdokupy, v současnosti však kulové hvězdokupy v naší Galaxii již nevznikají. Hvězdy v kulových hvězdokupách jsou silněji gravitačně vázány než členové otevřených hvězdokup a často zůstávají spolu až do svého zániku. Prostorově ohraničená skupina určitého typu hvězd společného původu, volnější než otevřená hvězdokupa, se nazývá hvězdná asociace.  Hvězdy v rámci hvězdokup, ale také hvězdy, které se již ve hvězdokupách nenacházejí, většinou vytvářejí mnohem bližší a stabilnější konfigurace. Nejčastějším případem je dvojhvězda, kdy dvě přibližně stejně staré hvězdy obíhají kolem společného těžiště. V případě, že jedna složka je mnohem hmotnější než druhá, nachází se těžiště soustavy uvnitř hmotnější hvězdy a méně

Vzdálenosti mezi hvězdami.

Ve dvojhvězdách a vícenásobných hvězdách jsou vzdálenosti mezi jejich složkami relativně malé, někdy srovnatelné se vzdálenostmi planet od Slunce, jindy o něco větší. Mnohem větší jsou však vzdálenosti, jaké mají od sebe jednotlivé nesouvisející vícehvězdné systémy nebo osamělé hvězdy typu Slunce. Nejbližší hvězdou ke Slunci je Proxima Centauri vzdálená 39,9 bilionu km

Pohyb hvězd.

Pohyb hvězdy vzhledem k Slunci může poskytnout informace o původu a stáří hvězdy, a také o její struktuře a vývoji jejího galaktického okolí. Pohyb hvězdy popisují dvě složky: radiální rychlost, což je rychlost ve směru k nebo od Slunce, a úhlový pohyb po nebeské sféře, který se nazývá také vlastní pohyb.  Radiální rychlost se určuje pomocí měření dopplerovského posunu spektrálních čar hvězdy. Pokud jsou posunuty směrem k modrému konci spektra, hvězda se k nám přibližuje, pokud k červenému konci

Třídění hvězd.

Podle teploty a svítivosti.

Hlavním zdrojem informací o hvězdách je jejich světlo rozložené do spektra. Charakter spektra hvězdy určuje především teplota atmosféry hvězdy. Současný systém klasifikace hvězd má původ na počátku 20. století. Tehdy se hvězdy klasifikovaly od A po Q na základě síly čar vodíku. V té době nebylo známo, že hlavním faktorem ovlivňujícím sílu této čáry je teplota. Čára dosahuje maxima při 9 000 K a slábne při vyšších i nižších teplotách. Po seřazení klasifikace podle teploty už připomínala současné schéma.  Podle spektra čili teploty dělíme hvězdy do osmi hlavních tříd (W, O, B, A, F, G, K a M) a 5 vzácných tříd (Q, R, N, S, C). V rámci této klasifikace rozeznáváme hvězdy raného spektrálního typu (O, B, A) a hvězdy pozdního spektrálního typu (G, K, M, C, S). O jsou velmi horké hvězdy. Teplota postupně klesá až po M, což jsou takové chladné hvězdy, že v jejich atmosférách mohou vznikat

Doprovodná tělesa.

Kolem některých hvězd byla dokázána existence temných průvodců, kteří se nedají pozorovat dalekohledy a nejsou ani spektroskopickými dvojhvězdami. Přesto tito neviditelní společníci gravitačně působí na hvězdu. Mohou jimi být bývalé plazmové hvězdy, které se staly malými degenerovanými hvězdami, a proto jsou

Názvy a označení.

Již v minulosti dávali lidé hvězdám různá jména. Podobně jako s některými souhvězdími a samotným Sluncem, i s jednotlivými hvězdami se spojovala mytologie. Jména hvězd popisovala jejich vzhled (například Rutilicus – nažloutlý), část souhvězdí (Phacd – stehno) nebo jejich roli v mytologii (Alcyone – jedna z mýtických Plejád). Dnes používaná jména pocházejí většinou ze staroarabštiny, řečtiny, případně z latiny. Zhruba každá šestá hvězda viditelná pouhým okem na obloze má své vlastní jméno, ale běžně se používá jen kolem 100 jmen. Novodobé pojmenování hvězd vlastním jménem je vzácné. Jedním z moderních názvů je například Regor.  Jen několik hvězd nese jména lidí. Například Barnardova šipka či Sualocin a Rotanev (α a β Delfína které přečtené pozpátku dají jméno Nicolaus Venator, tedy latinskou podobu jména asistenta astronoma Giuseppe Piazziho).  Koncept souhvězdí existoval už během Babylonské civilizace. Starověcí astronomové si všimli, že hvězdy tvoří výrazné obrazce a spojili je s přírodními úkazy a mytologií. Dvanáct z těchto formací, které leží podél roviny ekliptiky, vytvořilo základ astrologie.  S objevem dalekohledu se zvyšovalo množství pozorovatelných hvězd a tak se začaly vytvářet a používat různé

Pozorování.

Za jasné noci můžeme pouhým okem vidět při ideálním rovném horizontu asi 3 000 – 5 000 hvězd. Už malým dalekohledem jich uvidíme mnohem víc. Všechny hvězdy viditelné pouhým okem nebo malým dalekohledem patří do naší Galaxie. První samostatné hvězdy byly v cizích galaxiích pozorovány až ve 20. století.  Polohu hvězd na obloze určujeme souřadnicemi. Vzhled hvězdy na obloze je vždy bodový, a to i v největších dalekohledech (výjimkou se v nedávné minulosti staly hvězdy Betelgeuze a Mira). Přechodem světla hvězdy atmosférou Země dochází ke scintilaci (třpyt hvězd) a k refrakci. Díky scintilaci můžeme bezpečně rozeznat hvězdy od planet, u nichž ke scintilaci nedochází. Ačkoli barva hvězdy vypovídá o její teplotě, je často její odstín způsoben nějakým optickým klamem, nejčastěji právě atmosférou Země, ale také lidským okem, barevnou vadou čočky a podobně. Poblikávání hvězd však nemusí být způsobeno jen atmosférou Země, může se jednat o proměnné hvězdy či zákrytové dvouhvězdy, u nichž se jasnost s časem mění.  Hvězdy na obloze mají různou jasnost. Ta závisí na zářivosti hvězdy, její vzdálenosti od Země a na vlivu zemské atmosféry, přes kterou její světlo prochází. Různá vzdálenost hvězd od nás způsobuje, že některé hvězdy jsou při pozorování ze Země jasnější (Vega, Sirius, Toliman...) než jiné hvězdy, které jsou mnohem zářivější, ale nacházejí se ve větší vzdálenosti (Rigel, Antares, Polárka...). Jasnost hvězd na obloze určujeme tzv. vizuálními magnitudami. Čím má

Historie výzkumu.

Z historického pohledu byly hvězdy důležité ve všech civilizacích po celém světě, zejména jako součásti náboženských praktik. Krom toho se též používaly k navigaci a orientaci na noční obloze. Mnoho starověkých astronomů věřilo, že jsou hvězdy na nebeské sféře umístěny trvale a že jsou jinak neměnné. Podle zvyklostí astronomové seskupili hvězdy do souhvězdí a používali je ke sledování pohybů planet a odvození polohy Slunce. Pohyb Slunce vůči hvězdnému pozadí (a horizontu) posloužil k vytvoření kalendáře, který pak našel využití hlavně v zemědělství. Gregoriánský kalendář, který je v současnosti používaný po celém světě, je sluneční kalendář založený na úhlu osy otáčení Země vzhledem ke své nejbližší hvězdě – Slunci.  Nejstarší přesně datovaný popis hvězdné oblohy pochází z dob starověké egyptské astronomie, konkrétně z roku 1534 před naším letopočtem. Nejraněji známé hvězdy z katalogu byly sestaveny dávnými babylonskými astronomy Mezopotámie na konci druhého tisíciletí před naším letopočtem, během období Kassitů (cca 1531–1155 př. n. l.).  První hvězdný katalog řecké astronomie vytvořil Aristyllus asi 300 let př. n. l. za pomoci Timochara. Hipparchův katalog hvězd z přibližně 2. stol. př. n. l. zahrnoval 1 020 hvězd a byl použit pro sestavení Ptolemaiova hvězdného katalogu. Hipparchos je znám svým objevem první zaznamenané novy. Mnoho souhvězdí a jmen hvězd pocházejících z řecké astronomie se používá dodnes.  Navzdory zdánlivé neměnnosti nebes si byli čínští astronomové vědomi toho, že se čas od času mohou objevit nové hvězdy. V roce 185 n. l. byli první, kdo pozorovali a psali o supernově, dnes známé jako SN 185. Nejjasnější hvězdná událost v zaznamenané historii byla supernova SN 1006, která byla pozorována r. 1006. Napsal o ní egyptský astronom Abú Hasan Alí ibn Ridwan al-Misrí a několik čínských astronomů. Supernova SN 1054, která způsobila zrod Krabí mlhoviny, byla rovněž pozorována čínskými a islámskými astronomy.  Středověcí islámští astronomové dali mnoha hvězdám svá arabská jména, která se používají dodnes, a vymysleli mnoho astronomických nástrojů, s jejichž pomocí bylo možné vypočítat polohu hvězd. Postavili první velké výzkumné observatoře, a to zejména

Pohledy filozofů.

Anaximander.

Anaximandros tvrdí, že se látka plodící od věčnosti teplo a chlad při vzniku tohoto světa oddělila a že z ní

Hypotetické hvězdy.

V průběhu dějin výzkumu hvězd vzniklo v myslích vědců i autorů sci-fi množství hypotetických hvězd. Mezi nejznámější příklady patří hypotetická hvězda smrti Nemesis, jejíž koncept vznikl roku 1983. Vytvořili jej paleontologové David M. Raup a John Sepkoski v reakci na domnělou periodicitu ve vymírání v dějinách Země. Hvězda (zřejmě hnědý nebo červený trpaslík) by měla být vzdálená jen asi 1,5–3 světelné roky od našeho Slunce. Dnes již není její existence považována za reálnou.

Hvězda nebo zastarale stálice je plazmové (plynné), přibližně kulovité těleso ve vesmíru, které má vlastní zdroj viditelného záření, drží ho pohromadě jeho vlastní gravitace a má hmotnost 0,08 až 300 hmotností Slunce. Ve hvězdách je soustředěna většina viditelné hmoty vesmíru. Nejbližší hvězdou k Zemi je Slunce, které je zdrojem většiny energie naší planety. Při vhodných atmosférických podmínkách jsou v noci ze Země viditelné i jiné hvězdy. Kvůli obrovským vzdálenostem vypadají jako množství nehybných, více či méně blikajících světelných bodů.

Unter einem Stern ( und für ‘Stern, Gestirn’; ahd. "sterno"; astronomisches Symbol: ✱) versteht man in der Astronomie einen massereichen, selbstleuchtenden Himmelskörper aus sehr heißem Gas und Plasma, wie zum Beispiel die Sonne. Daneben wird ein von der Sonne angestrahlter Planet unseres Sonnensystems gemeinsprachlich auch "Stern" genannt, etwa "Abendstern", obgleich er kein Stern wie die Sonne ist. Dass nahezu alle mit dem bloßen Auge sichtbaren selbstleuchtenden Himmelskörper sonnenähnliche Objekte sind, die nur wegen ihrer weiten Entfernung punktförmig erscheinen, ist eine der wichtigsten Erkenntnisse der modernen Astronomie. Etwa drei Viertel der Sterne sind Teil eines Doppelstern- oder Mehrfachsystems, viele haben ein Planetensystem. Gemeinsam entstandene Sterne bilden öfters Sternhaufen. Unter günstigen Bedingungen können mehrere Tausend Sterne freiäugig unterschieden werden. Sie gehören alle zur gleichen Galaxie wie die Sonne, zur Milchstraße, die aus über hundert Milliarden Sternen besteht. Diese Galaxis gehört gemeinsam mit ihren Nachbargalaxien zur Lokalen Gruppe, einem von abertausend Galaxienhaufen. Sterne entstehen aus Gaswolken – in bestimmten Gebieten (H-II-Gebiet) aus gasförmigen Molekülwolken – durch lokale starke Verdichtung in mehreren Phasen. Sie werden von der Schwerkraft ihrer eigenen Masse zusammengehalten und sind daher annähernd kugelförmig. Während ein Stern im Inneren mehrere Millionen Grad heiß ist (beim Kern der Sonne knapp 16.000.000 Kelvin), liegt bei den meisten die Oberflächentemperatur etwa zwischen 2.000 K und 20.000 K (bei der Photosphäre der Sonne knapp 6.000 K); Weiße Zwerge können als freigelegte Sternkerne Temperaturen bis zu 100.000 K an ihrer Oberfläche erreichen. Von der glühenden Sternoberfläche geht nicht nur eine intensive Strahlung wie Licht aus, sondern auch ein Strom geladener Plasmateilchen (Sternwind) weit in den Raum und bildet so eine Astrosphäre.


Biografie.

Otec Menachema, rabi Levi Jicchak, byl známým učencem a jeho matka Chana Schneerson pocházela z prestižní rabínské rodiny. Rebe měl dva mladší bratry, Dovbera a Jisroele Arje Leiba. Když bylo Menachemu Mendelovi pět let, celá rodina se přestěhovala do Jekatěrinoslavi, nyní Dněpropetrovska, kde byl jeho otec jmenován vrchním rabínem.  Od raného dětství se Menachem Mendel zajímal o studium Tóry. Vystoupil ze školy a jeho výuku vedli dál soukromí učitelé. V době, kdy dosáhl věku bar micva (13 let), byl již považován za znalého učení Tóry, do jehož spletitostí se plně vložil i během dospívání. V roce 1923 se setkal s rabínem Josefem Jicchakem Schneersohnem, tehdejším lubavičským Rebem. Po pěti letech se Menachem Mendel oženil s Rebeho dcerou Chajou Muškou (1901-1988).  Po krátké době se rodina přestěhovala do Berlína, kde rabi Menachem Mendel již dříve začal studovat na univerzitě matematiku. V době nástupu nacismu v roce 1933 mladý rabi a jeho žena opustili Berlín a přestěhovali se do Paříže, kde pokračoval ve studiích na Sorbonně. Mladý rabín se nicméně zabýval především studiem náboženství a jeho tchán jej pověřoval různými záležitostmi, včetně přípravy vydávání lubavičských spisů. Stal se též sekretářem svého tchána a navštěvoval jeho jménem různé židovské představitele v Evropě.  Když nacistická vojska obsadila Paříž, mladý pár byl nucen opustit město. 23. června 1941 se manželé vylodili v New Yorku, kde rabi Josef Jicchak Schneersohn jmenoval svého zetě do vedení lubavičské vzdělávací sekce a zároveň mu svěřil i péči o sociální služby a vydavatelství.  V roce 1950 rabi Josef Jicchak zemřel. Ačkoliv rabi Menachem Mendel byl jeho přímým nástupcem, nejprve odmítal stát ve vedení hnutí. O rok později formálně přijal titul Rebe. Následujících čtyřicet čtyři let Rebeho vedení znamenalo růst Lubaviče z malého hnutí, téměř zničeného holocaustem, v celosvětové společenství. Rebe, rozpoznav jedinečné potřeby soudobé generace a předvídaje otřesy ve společnosti v nadcházejících letech, začal zakládat vzdělávací centra, k jejichž programu patří sociální služby a poskytování humanitární pomoci všem lidem, bez ohledu na náboženské vyznání a společenský původ. Rebe zřídil sbor lubavičských vyslanců ("šluchim"), kteří jsou vysíláni do celého světa, aby vybudovali centra Chabadu Lubavič a sloužili tak duchovním a hmotným potřebám místních komunit. Dnes je ve třiceti pěti zemích a na šesti kontinentech světa více než 1400 těchto center. Integrací svého náboženského a světského vzdělání se schopností hlubokého soucítění a vhledu se Rebe stal vůdcem, k němuž se obraceli o radu i jiní vůdci - ti, kteří měli přední postavení v politice, obchodu a náboženských organizacích. Od roku 1986 se Rebe každou neděli setkával s tisícovkami návštěvníků, kterým rozdával jednodolarové bankovky jako symbol podpory charitativní činnosti. Mnoho lidí si tyto bankovky schovalo jako připomínku a svědectví setkání s Rebem.  V roce 1992, ve svých devadesáti letech, utrpěl Rebe mozkovou mrtvici. Zemřel o dva roky později, 12. června 1994. Krátce po jeho smrti navrhli členové Kongresu Spojených států amerických Charles Schumer, John Lewis, Newt Gingrich a Jerry Lewis, aby byl Rebe vyznamenán in memoriam zlatou medailí Kongresu. Návrh prošel jednomyslně oběma komorami a Rebe obdržel ocenění za „výjimečné a trvalé přispění k pokroku ve vzdělávání, morálce a dobročinnosti“.

Rebe Menachem Mendel Schneerson (18. dubna 1902, Mykolajiv, Ukrajina – 12. června 1994, Brooklyn New York, USA), akronymem Ramaš, známý jako Lubavičský rebe či mezi chasidy jen jako Rebe, byl významný chasidský rabín, který byl sedmým a posledním rebem (duchovním vůdcem) chasidského hnutí Chabad Lubavič, které vedl po dobu čtyřiceti let.

Menachem Mendel Schneerson (geboren am 18. April 1902 in Nikolajew, Gouvernement Cherson, Russisches Kaiserreich; gestorben am 12. Juni 1994 in New York, Vereinigte Staaten von Amerika) war von 1950 bis zu seinem Tod „der Rebbe“ der Chabad-Bewegung, einer chassidischen Gruppierung innerhalb des orthodoxen Judentums. Gegen Ende seines Lebens wurde er von vielen Chabad als der Messias angesehen, auch nach seinem Tod und der bisher ausgebliebenen Auferstehung glauben einige jüdische Gruppen weiterhin daran, in ihm sei der Messias erschienen (Messias-Kontroverse).


Život.

K atletice ho přivedl jeho starší bratr "Markus Kahma", který byl přeborníkem Finska v desetiboji. Pentti Kahma zkoušel různé atletické disciplíny, jako např. skok do dálky, vrh koulí, hod kladivem a desetiboj, ale nejlepších výsledků dosáhl v hodu diskem. Pentti Kahma měří 188 cm a v době sportovní kariéry vážil cca 112 kg.

Sportovní úspěchy.

Roku 1970 se Pentti Kahma poprvé stal mistrem Finska v hodu diskem, a to výkonem 59,78 m. O rok později zase zvítězil na finském mistrovství, tentokrát výkonem 61,22 m. V tomto roce také přišel jeho první mezinárodní úspěch. Na Mistrovství Evropy v atletice 1971 v Helsinkách se probojoval do finále, kde výkonem 60,64 m obsadil šesté místo. Letní olympijské hry 1972 v Mnichově mu přinesly jen deváté místo. Výkonem 59,66 m zaostal za vítězným Ludvíkem Daňkem o téměř 5 metrů.  Jeho výkonnost se ale postupně zvyšovala. V roce 1973 vyhrál na finském mistrovství hodem dlouhým 62,30 m. Téhož roku reprezentoval Finsko ve finále Evropského poháru družstev v atletice v Edinburghu, kde zvítězil výkonem 63,10 m. V následujícím roce se stal mistrem Finska výkonem 64,00 m. Na Mistrovství Evropy v atletice 1974 v Římě dosáhl svůj největší mezinárodní úspěch, když získal zlatou medaili hodem 63,62 m. Druhý skončil bývalý československý reprezentant a olympijský vítěz z Mnichova Ludvík Daněk (62,76 m) a teprve třetí místo obsadil tehdejší světový rekordman v hodu diskem Ricky Bruch (62,00 m).  Roku 1975 se Pentti Kahma opět stal přeborníkem Finska, tentokrát výkonem 63,94 m, a zase reprezentoval Finsko ve finále Evropského poháru družstev v atletice v Nice, kde obsadil druhé místo výkonem 62,70 m za vítězným Wolfgangem Schmidtem (63,16 m). V roce 1975 si také vytvořil osobní rekord hodem dlouhým 66,82 m na mítinku v americkém Modestu. Tento výkon znamenal páté místo ve světových tabulkách nejlepších výkonů v hodu diskem za rok 1975. Na prvním místě tabulek byl toho roku John Powell (69,08 m), na druhém John van Reenen (68,48 m) a na třetím Ludvík Daněk (67,14 m).  Mistrovství Finska v roce 1976 mu přineslo další titul za výkon 66,14 m, ale Letní olympijské hry 1976 v Montrealu znamenaly jen šesté místo ve finále (63,12 m). Dále už jeho výkonnost měla klesající tendenci a v roce 1978 se stal naposled finským mistrem v hodu diskem výkonem 59,48 m.

Postavení ve světových tabulkách.

Nejlepší postavení ve světových tabulkách výkonů v hodu diskem měl Pentti Kahma v roce 1973, kdy se žádnému diskaři nepodařilo překonat hranici 68 metrů.

Shrnutí výsledků.

Pentti Kahma se celkem sedmkrát stal finským mistrem v hodu diskem a získal zlatou medaili na Mistrovství Evropy v atletice 1974 v Římě.

Výkonnostní vývoj.

Pentti Kahma měl velmi dobrou výkonnost v letech 1973 až 1976, kdy se jeho nejlepší výkony pohybovaly za hranicí 66 metrů a byly v jednotlivých letech velmi vyrovnané.

Osobní rekordy.

Pentti Kahma dosáhl dobré výsledky v několika disciplínách. V hodu diskem má osobní rekord 66,82 m, běhu na 100 m 11,1 s, ve skoku do dálky 721 cm a ve vrhu koulí 18,19 cm.

Pentti Kahma (* 3. prosince 1943, Alavieska) je bývalý finský reprezentant, který získal zlatou medaili v hodu diskem na Mistrovství Evropy v atletice 1974 v Římě.

Pentti Kahma ("Pentti Aatos Kahma;" * 3. Dezember 1943 in Alavieska) ist ein ehemaliger finnischer Diskuswerfer. Nachdem er 1969 in der Qualifikation bei den Europameisterschaften 1969 in Athen ausgeschieden war, erreichte er vor heimischem Publikum bei den EM 1971 in Helsinki erstmals ein großes Finale. Er wurde Sechster mit 60,64 m und hatte nur 98 Zentimeter Rückstand auf den zweitplatzierten Lothar Milde. Im Jahr darauf wurde er bei den Olympischen Spielen 1972 in München mit 59,66 m Neunter.


Kariéra.

Locke byl vybrán na 113. místě Vstupního draftu NHL 2003 týmem Montreal Canadiens. S juniorskou kariérou začal v Ottawě 67's v lize Ontario Hockey League. Když hrál v OHL, tak získal Red Tilson Trophy pro nejlepšího hráče ligy dvakrát po sobě. V sezóně 2002–03 bylo jeho 151 kanadských bodů nejvíce v celé CHL. Locke má sídlo v Newmarketu, v Ontariu. Jeho mladší bratr Kyle Locke hraje za Newmarket Hurricanes v OPJHL. V sezóně 2002–03 vytvořil Locke a Matt Foy nejnebezpečnější tandem v lize OHL.  Locke podepsal 15. září 2004 nováčkovský kontrakt s Montrealem Canadiens. Odtamtud byl poslán do farmářského týmu Hamilton Bulldogs, kde se měl dále rozvíjet. V sezóně 2006–07 vyhrál s Hamiltonem Calder Cup. V sezóně 2007–08, která byla čtvrtá v řadě v dresu Hamiltonu, si připisoval v průměru bod na zápas a také debutoval v NHL, když dostal šanci v jednom zápase týmu Montreal Canadiens, který se hrál 8. ledna 2008. 11. července 2008 byl Locke vyměněn do Minnesoty Wild za Shawna Belleho. V Minnesotě neodehrál ani jeden zápas, když byl hned odeslán na farmu do Houstnu Aeros (AHL).  Jako volný agent podepsal 3. července 2009 jednoletý kontrakt s New Yorkem Rangers z NHL. Tím byl ovšem opět přeřazen do AHL do týmu Hartford Wolf Pack, kde začal sezónu 2009–10. 28. března 2010 byl povolán do týmu Rangers a v jejich dresu hrál 30. března 2010 při vítězství 4-3 nad New Yorkem Islanders. Za Rangers nastoupil v sezóně ještě dvakrát, aniž by si připsal jediný bod. V AHL byl úspěšnější a po sezóně byl jmenován do 2. All-Star Teamu AHL.  7. července 2010 podepsal jako volný hráč dvouletý kontrakt s týmem Ottawa Senators. Ottawou byl taktéž odeslán na farmu do AHL, kde nastupoval za Binghamton Senators. 13. ledna 2011 zaznamenal svůj první bod v NHL, když v Ottawském dresu asistoval na gól Nicku Folignovi proti New Yorku Islanders.

Trofeje a ocenění.

CHL  OHL  AHL

Corey Locke (* 8. května 1984, Newmarket, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník hrající střídavě v týmech Binghamton Senators a Ottawa Senators v severoamerické lize AHL respektive NHL.

Corey Locke (* 8. Mai 1984 in Newmarket, Ontario) ist ein kanadisch-britischer Eishockeyspieler, der zuletzt beim EHC Linz unter Vertrag stand.


Pozadí.

Schizma.

Křesťanské mise vedené z Říma a Konstantinopole zavítaly na Balkán v 9. století. Během nich byly christianizování jižní Slované a určily se hranice mezi Svatým stolcem a Konstantinopolským patriarchátem. V Chorvatsku v oblasti Dalmácie se tak rozšířila římskokatolická církev, zatímco v Srbsku se rozšířilo pravoslaví. Mezi těmito státy ležela hornatá Bosna, která patřila pod správu Říma, avšak katolismus zde nikdy neměl silný vliv kvůli organizaci a špatné komunikaci. Středověká Bosna tak byla nazývána "nikomu nepatřící zemí" mezi dvěma církvemi, čímž získalo toto místo unikátní náboženskou historii a nezávislost na ostatních církví.  Římskokatolická církev a pravoslaví měli převahu v různých částech dnešní Bosny a Hercegoviny; následníci římskokatolické církve byli povětšinou na západě, severu a ve středu Bosny, zatímco pravoslaví se rozvinulo v Zachlumii (dnes ležící v Hercegovině) a podél východních bosenských hranic. To vše se změnilo v polovině 13. století, kdy Bosenská církev měla převahu nad římskokatolickou. Zatímco Bosna byla především katolická, v hlubokém středověku byl bosenským biskupem jmenován zástupce Bosenské církve. Zatímco papežství trvalo na užívání latiny jako liturgického jazyka, bosenští katolíci si zachovali církevní slovanský jazyk.

Abjurace a křížové výpravy.

Vukan, vládce Duklji, napsal papeži Inocenci III. v roce 1199, že Kulin, vládce Bosny, se stal kacířem spolu se svou ženou, sestrou a dalšími příbuzným a k nim se přidalo 10 tisíc Bosňanů. Arcidiecéze splitsko-makarská chtěla mít Bosnu pod kontrolou a přidala se k Vukanovi a obvinila aricbiskupa z Ragusy, že zanedbal své povinnosti v Bosně. Emeric Uherský této příležitosti využil a snažil se také získat větší moc nad územím Bosny. Další obvinění vůči Kulinovi o ukrývání kacířů byla vznášena až do roku 1202. V roce 1203 se Kulin vzdal funkce, aby zamezil nebezpečí ze zahraničí. Církevní sjezd se konal na jeho přání 6. dubna. Následně po abjuraci Bilino Polje Kulin uspěl v udržení si vlivu na Bosnu a pod acidiecézí Ragusanu snížil vliv Uherska. Zdá se, že chyby, které Bosňané v Bilino Polje utrpěli, byly spíše praktickými chybami, které pramenily z nevědomosti, než z kacířských doktrín.

Bosenská církev (bosensky: "Crkva bosanska/Црква босанска") byla nezávislá křesťanská církev ve středověké Bosně, která byla považována římskokatolickou a pravoslavnou církví za kacířskou.

Als Bosnische Kirche (; ) wird eine selbständige, von Katholizismus und Orthodoxie unabhängige christliche Gemeinschaft und Kirchenorganisation in Bosnien im 13. bis 15. Jahrhundert bezeichnet. Irrtümlicherweise wird sie manchmal mit den Bogomilen identifiziert.


Život.

Při studiích češtiny a historie na pražské univerzitě se začal zabývat arabštinou, perštinou a turečtinou, které studoval u Rudolfa Dvořáka a Maxe Grünerta. Doktorát z historie získal v roce 1917 za práci "Al-Valíd ibn Jazíd ibn Abdulmalik, umajjovský chalífa a básník". V letech 1921–22 studoval rukopisy v osmanských archivech v Istanbulu, kam se v následujících letech ještě několikrát vrátil. Habilitaci získal Tauer v roce 1925 v souvislosti s překlady knihy Tisíce a jedné noci. Od roku 1929 pak působil na Univerzitě Karlově, kde byl v roce 1945 jmenován profesorem dějin islámských zemí. Do penze odešel v roce 1965, i nadále se ale věnoval odborné práci a překladům.

Oblasti zájmu.

Přestože je Felix Tauer znám hlavně jako překladatel knihy Tisíce a jedné noci z arabštiny, odborně se zabýval především perskou literaturou a tureckou a perskou historiografií. Celoživotním tématem jeho práce pak byl vojevůdce Tamerlán a dějiny Střední Asie v době jeho vlády. Tauer vydal edice zásadních perských pramenů pro toto období (zejména dílo historika Hafíze Abru) a množství drobných překladů a souvisejících článků. Publikoval také texty týkající se perských a osmanských historických rukopisů, se kterými se seznámil během svých studijních pobytů v Istanbulu. Společně s dalšími československými historiky se Tauer podílel na knižní edici "Dějiny lidstva", vydávané nakladatelstvím Melantrich, kde napsal kapitoly o vzniku islámu, dějinách arabského světa a muslimské Asie ve středověku. Posmrtně vydaná publikace "Svět islámu" (1984, 2006) je souhrnem jeho celoživotního vědeckého díla. Podává přehled nejen dějin muslimských zemí Blízkého a Středního východu od vzniku islámu po rozpad Osmanské říše, ale i muslimské kultury, vzdělanosti a umění.

Felix Tauer (20. listopadu 1893 Plzeň – 17. března 1981 Praha) byl český orientalista a profesor, znalec dějin, kultury a jazyků Blízkého východu, Persie a Střední Asie.

Felix Tauer (* 20. November 1893 in Pilsen (Österreich-Ungarn); † 17. März 1981 in Prag) war ein tschechischer Orientalist, Historiker und Philologe. Er machte sich insbesondere um die Erforschung der arabischen Geschichten aus Tausendundeiner Nacht und des persischen "Ẓafarnāma" von Niẓām Šāmī verdient.


Život a dílo.

Narodil se v moravském Místku jako syn koželuha. Práce otce se mu nelíbila a od dětství toužil po tom stát se chirurgem. V dospělosti vstoupil do armády jako vojenský chirurg, což tehdy nevyžadovalo lékařské vzdělání. Medicínu vystudoval na vojenské lékařsko-chirurgické Josefově akademii ve Vídni (tzv. Josefinu), kde získal v roce 1863 doktorát. Mezi léty 1863 a 1867 byl asistentem Adalberta Ducheka (1824–1882) a v letech 1868–1871 učil elektroléčbu na Josefinu. V roce 1871 se Chvostek stal profesorem, převzal po Duchekovi vedení lékařské kliniky a vedl jí až do uzavření akademie v roce 1874. Od toho roku vedl interní oddělení v "Garnisonspital Nr. 1" a spoluorganizoval výcviky vojenských lékařů až do své smrti. Zemřel ve funkci lékaře vrchního štábu v 49 letech.  Chvostek publikoval více než 100 článků. jeho raná díla jsou zaměřena na neuronální dráždivost, tetanii a užití elektrostatické léčby. Také ovlivnil výzkum v endokrinologii, když se zabýval Graves-Basedowovou nemocí, ale publikoval také o neurologických komplikacích syfilidy. Psal také kazuistiky pacientů se spinální tuberkulózou, Pottovou nemocí, která byla tehdy v Evropě rozšířena.  František Chvostek se těšil velkému uznání ve Vídni i v celé Evropě. Přispěl k rozšíření lékařských poznatků a byl jedním z nejvýznamnějších lékařů své doby. Jeho prostředkem k úspěchu v medicíně byly především jeho vynikající pozorovací schopnosti.

Chvostkův příznak.

Chvostkův příznak je pozitivní tehdy, pokud při poklepu na větvení faciálního nervu ("pes anserinus"), nejlépe nad "glandula parotis" nebo blíže koutku úst, se vybaví homolaterální záškub filtra horního rtu směrem ke straně poklepu. Je projevem zvýšené idioneurální dráždivosti. Příznak bývá pozitivní u hypokalcémie. Chvostkův příznak pomohl k porozumění patologickým projevům mnoha onemocnění.

Profesor František (Franz) Chvostek starší (21. května 1835 Místek, Morava – 16. listopadu 1884 Vídeň, Dolní Rakousko) byl rakouský lékař moravského původu, neurolog, jenž jako první popsal tzv. Chvostkův příznak, který je po něm pojmenován. Jeho synem byl Franz Chvostek mladší, interní lékař, po které je pojmenována tzv. Chvostkova anémie.

Franz Chvostek senior (* 21. Mai 1835 in Mistek, Mähren; † 16. November 1884 in Wien) war ein österreichischer Internist. Sein Sohn war der Internist Franz Chvostek junior.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. S týmem do 18 let získal bronz na juniorském mistrovství Evropy 1982 ve Švédsku. Za výběr do 20 let absolvoval rovněž ve Švédsku mistrovství světa juniorů 1984 (zlato). Na obou zmíněných turnajích byl vyhlášen nejlepším obráncem a zařazen do All star týmu.  Debut v národním týmu si odbyl 9.4.1984 v Göteborgu na Švédských hokejových hrách proti Finsku (8:2). Za SSSR absolvoval olympijské hry v Calgary 1988 (zlato), 6x mistrovství světa (1985 v Československu – bronz, 1986 v Sovětském svazu – zlato, 1987 v Rakousku – stříbro, 1989 ve Švédsku – zlato, 1990 ve Švýcarsku – zlato, 1991 ve Finsku – bronz) a tři Kanadské poháry – 1984 (semifinále), 1987 (finále) a 1991 (5. místo).  Na olympijském turnaji v Naganu 1998 reprezentoval Rusko a získal stříbro.

Kariéra.

Gusarov je odchovancem klubu SKA Leningrad. Za mateřský klub nastupoval v sovětské lize v letech 1981–1984. V roce 1984 přestoupil do HC CSKA Moskva, s tímto celkem pětkrát vyhrál ligový titul. V průběhu sezony 1990/91 klub opustil a vydal se do NHL.  Kariéru v zámoří započal v klubu Quebec Nordiques, který jej v roce 1989 draftoval. V roce 1995 se mužstvo přestěhovalo do Denveru, kde působí jako Colorado Avalanche. V sezoně 1995/96 získal tým Stanleyův pohár. Z Colorada přestoupil v ročníku 2000/01, kdy byl vyměněn za 5. volbu v draftu do New York Rangers. Ještě v průběhu sezony jej Rangers v jiné transakci postoupili do St. Louis Blues za Petera Smreka. V létě 2001 ukončil Gusarov kariéru.

Funkcionářská a trenérská kariéra.

V letech 2011–2014 pracoval jako asistent generálního manažera v mateřském SKA Petrohrad (do roku 1991 Leningrad). V sezoně 2014/15 byl asistentem trenéra v HK Soči. Oba kluby hrají KHL.

Alexej Vasiljevič Gusarov (rusky Алексей Васильевич Гусаров, * 8. července 1964 v Leningradu, SSSR) je bývalý ruský hokejový obránce, který odehrál 607 utkání v NHL a je členem prestižního Triple Gold Clubu.

Alexei Wassiljewitsch Gussarow (; * 8. Juli 1964 in Leningrad, Russische SFSR) ist ein ehemaliger russischer Eishockeyspieler (Verteidiger), der zuletzt Assistenztrainer beim HK Sotschi war. Er ist Mitglied im Triple Gold Club, da er 1989 die Weltmeisterschaft, 1996 den Stanley Cup und 1988 olympisches Gold gewonnen hat.


Důvody imigrace.

Ekonomické.

Mnoho obyvatel chudých zemí, které sousedí s těmi bohatými, opouští svoji zemi s vidinou zbohatnutí a dosáhnutí lepší životní úrovně či vzdělání. Přistěhovalců, kteří se stěhují do rozvinutých zemích právě kvůli tomuto důvodu, je nejvíce, počítají se na miliony. Asi nejznámějším příkladem jsou Spojené státy americké v 19. a 20. století. V druhé polovině minulého století přiměl ohromný ekonomický rozvoj vyspělých zemí a úpadek těch chudých některé obyvatele chudých zemí (Mexika, Alžírska, Turecka, Pákistánu či Tuniska) k tomu, aby se vydali za prací ke svým bohatším sousedům (Francie, Německo, Spojené státy americké, Spojené arabské emiráty). Někteří tito přistěhovalci se snaží o integraci do majoritní společnosti, ale ta je přesto složitá. Neporozumění a rozdílnost mezi nimi tak vede k radikalizaci obou skupin a k násilí.

Politické.

V zemích, kde probíhá již nějakou dobu ozbrojený konflikt, se mnoho místních obyvatel rozhodne pro opuštění svých domovů, útočiště hledají v jiných zemích. Počet těchto imigrantů neboli uprchlíků dosahuje také milionů, nepostihuje však rozvinuté země. Příkladem těchto zemí mohou být území palestinské autonomie, Pákistán, Bosna a Hercegovina, Súdán, a některé další země. Mírnější variantou výše zmíněného jsou imigranti pocházející ze zemí, kde jsou perzekvováni, a to buď kvůli rase, původu či svému přesvědčení. Jako příklad lze uvést bývalý Sovětský svaz či socialistické Československo, odkud tisíce lidí odešly dobrovolně nebo z donucení musely opustit zemi a odejít na "Západ".

Náboženské.

V zemích, kde probíhá nábožensky motivovaný útlak, boj nebo izolace, odchází postižená menšina do zemí s nábožensky tolerantnějším přístupem nebo do sekulárních států.

Problémy imigrace.

Pokud imigranti pocházejí ze zemí s nízkou životní úrovní, z odlišného kulturního prostředí nebo s nižší všeobecnou úrovní vzdělání, mohou vyvstat problémy s jejich integrací do většinové společnosti přijímající země. Ti, kteří nejsou schopni se přizpůsobit, mohou vytvářet svoji vlastní paralelní společnost s kulturním prostředím své staré země; vznikají tak ghetta. Přistěhovalci se v nich mohou cítit odtržení od majoritní společnosti. U ostatních obyvatel tím mohou probouzet negativní reakce, jako je xenofobie.

Imigrace neboli přistěhovalectví (opakem je emigrace) je proces, při němž se na území státu usazují obyvatelé přicházející ze zahraničí. Konají tak z ekonomických, politických či náboženských důvodů.

Menschen, die einzeln oder in Gruppen ihre bisherigen Wohnorte verlassen, um sich an anderen Orten dauerhaft oder zumindest für längere Zeit niederzulassen, werden als Migranten bezeichnet. Pendler, Touristen und andere Kurzzeitaufenthalte fallen nicht unter die Definition von Migration, saisonale Arbeitsmigration wird manchmal mit einbezogen.


Obsah hry.

Děj Revizora se odehrává v malém ruském městečku na počátku třicátých let 19. století během krátkého časového úseku dvaceti čtyř hodin. Ve hře vystupuje mladý bezvýznamný úředník Chlestakov, který se svým sluhou Osipem přijel do městečka již před čtrnácti dny, ubytoval se ve zdejším hostinci, v kartách prohrál všechny peníze a teď nemá na zaplacení útraty. Přeje mu ale štěstí, neboť městský hejtman právě dostal dopis od přítele z Petrohradu, v němž se píše, že městečko navštíví nebo už navštívil revizor. Díky poštmistrovi, který pro své rozptýlení otevírá cizí dopisy, se o tom i ostatní úředníci města okamžitě dozvědí. Protože nemají čisté svědomí, neboť berou úplatky, kradou a všude je nepořádek, pochopitelně se revize obávají. Dva statkáři, Dobčinskij a Bobčinskij, jejichž jedinou životní náplní je běhat po městě a šířit jakékoliv (i neověřené) zprávy, ke kterým se dostanou, pokládají za revizora právě Chlestakova, a rychle rozšíří informaci o jeho příjezdu. Aby revize dobře dopadla, snaží se představitelé města Chlestakova podplatit.  Chlestakov dlouho nemůže uhodnout, proč se najednou setkává všude s takovou pozorností a úctou. Když pochopí, za jak významnou osobnost jej považují, plně využívá jejich hlouposti a protože je na mizině, rád přistoupí na jejich hru. Hejtman ho ubytuje ve svém domě, tváří se, že nic nevidí, když mu svádí manželku, a nakonec mu nabídne i ruku své dcery. Krajský sudí, poštmistr a školní inspektor mu poskytují „půjčky“ a všichni mu přinášejí různé dary. Chlestakov se vychloubá, jak je bohatý, kde všude byl a jaké má známosti. Při tomto smyšleném vyprávění o sobě jako o důležitém vysokém státním úředníkovi se tak rozohňuje, že se téměř plně vžívá do své nové smyšlené osobnosti. Kdyby se sluhovi Osipovi nepovedlo včas svému pánovi vysvětlit, že takový podvod se dlouho neudrží v tajnosti, byl by snad zcela klidně čekal na odhalení. Takhle namluví svým hostitelům, že odjíždí za svým bohatým strýcem pro svolení k sňatku a včas zmizí. Před svým odjezdem napíše dopis příteli, v němž se mu svěří s celou komedií, kterou s úředníky městečka sehrál. Dopis pochopitelně otevře poštmistr a hned s ním běží k hejtmanovi, který se mezitím oddává snům o tom, že jeho život, jakožto tchána tak významného muže, bude od nynějška jedinou slavností a hostinou. Hejtman i všichni ostatní strašně zuří, když v tom přichází městský strážník a oznamuje, že přijel skutečný revizor.

Revizor (1836, "Ревизор") je pětiaktová satirická komedie ruského prozaika a dramatika Nikolaje Vasiljeviče Gogola (1809–1852), patřící k nejslavnějším dílům světové dramatické literatury. Autor svou hrou, zachycující tupost, nevzdělanost a zkaženost úředníků v jednom ruském provinčním městečku prolezlém korupcí a různými jinými neřestmi, nastavil zrcadlo všem, jejichž charakter je pokřiven podlézavostí a úplatkářstvím.

Der Revisor () ist eine Komödie in fünf Aufzügen von Nikolai Gogol. Gogol schrieb die Komödie 1835. 1836 wurde sie veröffentlicht. Die Uraufführung fand am 19. April 1836 in Sankt Petersburg im Alexandrinski-Theater statt, die Erstaufführung für Moskau im Mai 1836 im Kleinen Theater. Das Stück gehört heute noch zu den meistgespielten auf den Spielplänen von Bühnen, auch in Deutschland.


Technické parametry.

Projektovaná délka železniční tratě je v Baltských státech 870 km, z toho 213 km v Estonsku, 265 km v Lotyšsku a 392 km v Litvě. Trať bude v celé délce dvoukolejná, elektrifikovaná napájecí soustavou 25 kV AC a bude mít normální rozchod 1435 mm. Trasa je projektována tak, aby se vyhnula chráněným územím soustavy Natura 2000 a aby nezasahovala do stávající železniční sítě o rozchodu 1520 mm. Předpokládaná provozní rychlost u vlaků osobní dopravy dosahuje 235 km/h (maximální konstrukční rychlost 249 km/h) a 120 km/h u nákladních vlaků. Trať bude budována zcela v nové trase jako veřejná vysokorychlostní konvenční trať a bude vybavena prvky systému ERTMS. Při výstavbě bude užito nejnovějších technologií a materiálů. Technické parametry odpovídají technickým specifikacím Evropské unie pro interoperabilitu.

Trasa.

V Baltských státech zajistí železniční trať podmínky pro intermodalitu a multimodalitu. Vzniknou tři víceúčelové nákladní dopravní terminály, a to v estonském přístavu Muuga, dále v lotyšském městě Salaspils a v litevském Kaunasu. V trase je plánováno celkem sedm stanic osobní dopravy, a to Tallinn, Pärnu, Riga, Riga letiště, Panevėžys, Kaunas a Vilnius s možností vzniku regionálních stanic a železničních spojení na jiná letiště nebo k přístavům.  Plánovací fáze probíhala od roku 2010 a ukončena byla v roce 2017 a projekční fáze probíhá od roku 2016. Výstavba samotné železniční infrastruktury je plánována na období let 2019 až 2026. Odhadovaná cena projektu je pět miliard eur.  Úsek železniční trati mezi Helsinkami a Tallinnem bude provozován stávajícími komerčními trajekty. Železniční spojení by měl v budoucnu zajistit plánovaný podmořský tunel Helsinky–Tallinn procházející pod Finským zálivem.

Rail Baltica (v Estonsku známo pod názvem Rail Baltic) je projektovaná vysokorychlostní železniční trať v severojižní ose spojující Finsko, Estonsko, Lotyšsko, Litvu a Polsko s evropskou normálněrozchodnou železniční sítí. Projekt části železnice vedoucí přes Baltské státy je označován samostatně jako Rail Baltica Global Project. Železniční trať bude zajišťovat osobní a nákladní železniční dopravu mezi zeměmi a povede k lepšímu propojení střední a severní Evropy. Projekt počítá s přímým spojením Tallinnu s Varšavou přes Rigu a Kaunas. Litevské hlavní město Vilnius bude se zbytkem sítě spojeno odbočkou. Rail Baltica je prioritní projekt Evropské unie v rámci transevropské dopravní sítě (TEN-T).

Die Rail Baltica ist eine im Bau befindliche neue Eisenbahnverbindung, die von Warschau über Kaunas und Riga nach Tallinn – mit Anschluss nach Helsinki durch Fähre oder Tunnel – führen soll. Daran beteiligt sind die EU-Mitgliedsländer Polen, Litauen, Lettland, Estland und Finnland.


Mládí.

Narodil se v Gary (Indiana) a pobýval na farmě poblíž Billings v Montaně. Během Korejské války sloužil v armádě a přežil střelné zranění hlavy. Po návratu z války se přestěhoval v 60 letech do Kalifornie, kde studoval na "Art Center School", následně bydlel v centru Los Angeles. Zpočátku pracoval ve firmě zubního lékařství, kreslil zuby a zubařské vybavení, pracoval jako technický ilustrátor pro firmu Boeing, navrhoval filmové plakáty a pracoval na animacích pro CBS News ́s k vesmírnému projektu Apollo v tříčlenné společnosti Reel Three. V této společnosti začínal s Matthew Robbinsem produkovat pro Hal Barwood nějaké ilustrace pro filmové projekty. V roce 1983 se oženil s Joan Benjamin a zůstal s ní až do její smrti.

Kariéra.

"Dělal jsem to nejlepší co jsem mohl, aby film vypadal tak, jak jsem si myslel, že by měl vypadat, opravdu se mi ta představa líbí. Můj dojem ale byl, že to bylo příliš drahé. Nemělo to dost obecenstva. Bylo to jen příliš komplikované. Ale George věděl hodně věcí, které jsem já nevěděl." McQuarrie o Hvězdných válkách. S režisérem Georgem Lucasem, kterého zaujala jeho práce, při prvním setkání diskutovali o Lucasových plánech pro filmovou vesmírnou fantasy. O několik let později, v roce 1975, ho Lucas pověřil ilustrováním několik scén do skriptu filmu Hvězdné války. Navrhl mnoho z charakteristických prvků filmů, včetně Darth Vadera, dále to byl Chewbacca, R2-D2 a C-3PO, Han Solo, Boba Fett, Obi-Wan Kenobi, mistr Yoda a pro filmy nakreslil mnoho dalších návrhů. Byl to on, kdo navrhl, aby Vader nosil dýchací aparát. Jeho konceptuální malby, včetně scény, kdy R2-D2 a C-3PO přicházejí na planetu Tatooine, pomohli přesvědčit studio 20th Century Fox, aby Hvězdné války, které měli při svém uvedení v roce 1977 grandiózní úspěch, financovali. Pokračoval v práci jako konceptuální návrhář na dvou pokračováních - (1980) a (1983). Zahrál si malou roli generála Pharl McQuarrie ve filmu Impérium vrací úder. Bylo to v otvírací sekvenci na základně Echo na planetě Hoth. Navrhoval cizí kosmické lodi pro filmy režiséra Stevena Spielberga, jako byly Blízká setkání třetího druhu (1977) a E.T. - Mimozemšťan (1982). Jeho práce na filmu Zámotek v roce 1985 mu vynesla cenu Akademie za vizuální efekty. Pracoval také od roku 1978 na televizním seriálu Battlestar Galactica, dále na filmu Dobyvatelé ztracené archy, a řadě dalších.

Odchod.

Rick McCallum mu nabídl, aby se stal návrhářem pro prequel trilogie Hvězdné války, což odmítl s poznámkou, že už "nemá páru" a namísto něho byla práce zadána Doug Chiangovi z Industrial Light & Magic. Odešel do výsluhy a jeho návrhy by vystavovány na uměleckých výstavách, včetně výstavy Star Wars: The Magic of Myth v roce 1999. Několik jeho dříve nevyužitých návrhů z původní trilogie bylo ještě využito v animovaném seriálu, včetně planety Orto Plutonia, což byl původně jeho návrh planety Hoth. Zemřel v 82 letech 3. března 2012 v Berkeley (Kalifornie), na komplikace spojené s Parkinsonovou chorobou. Režisér Lucas komentoval jeho smrt: "Jeho geniální příspěvek ve formě nepřekonatelných produkčních obrazů poháněl a inspiroval celé obsazení originální trilogie Hvězdných válek. Když slova nemohla zprostředkovat mé myšlenky, vždy jsem mohl ukázat prstem na jednu z Ralphových báječných ilustrací a říci, uděláme to takto."

Ralph Angus McQuarrie (13. června 1929 Gary, Indiana – 3. března 2012 Berkeley, Kalifornie) byl americký konceptuální designér a ilustrátor, tvůrce efektů trilogie Hvězdných válek, televizního seriálu Battlestar Galactica, filmů E.T. - Mimozemšťan a Zámotek, za který získal cenu filmové akademie v kategorii vizuální efekty v roce 1985.

Ralph McQuarrie (* 13. Juni 1929 in Gary, Indiana; † 3. März 2012 in Los Angeles, Kalifornien) war ein US-amerikanischer Illustrator im Bereich der Concept Art.


Rozšíření.

Vyskytuje se ve volné přírodě mimo Britských ostrovů téměř v celé Evropě, v Turecku, v oblasti Kavkazu i Střední Asie, v celém mírném pásmu Ruské federace včetně západní i východní Sibiře. Její areál zasahuje i na indický subkontinent a do Pákistánu. Pěstuje se také v Severní Americe. Průběžné rozšiřování souvisí s pícním využíváním.  Roste hlavně na loukách a pastvinách, také na nezemědělských půdách na okrajích lesů, polí a cest. Je odolná vůči drsnějším klimatickým podmínkám, na vláhu je nenáročná, roste v sušších půdách a snese i přechodné zamokření, požaduje hodně světla neboť při zastínění z porostů mizí, snáší sešlapávání. Obvykle roste v místech s nadmořskou výškou do 1800 m, za příznivých klimatických podmínek i 2200 m.

Popis.

Kostřava luční je vytrvalá, volně trsnatá tráva bez výběžků, se stébly vysokými 40 až 100, mimořádně i 120 cm. Kořenová soustava je středně rozvětvená a zasahuje převážně jen 10 cm hluboko, odnožování je extravaginální (odnož proráží nejspodnější listovou pochvu). V nadzemní části tvoří 2 typy výhonků, přízemní listové a plodná stébla.  Stébla jsou přímá nebo obloukovitě vystoupavá, hladká, lysá, se 2 až 4 kolénky, nejvyšší je zhruba v půli stébla. Matně zelené listové čepele jsou 10 až 30 cm dlouhé a 3 až 8 mm široké, na spodní straně jsou hladké a lesklé, na svrchní žlábkované a na okrajích slabě drsné (jsou přítomny drobné osténky). Sklerenchymatické pletivo je na lícní straně. Přízemní listy bývají delší než stébelnaté, všechny jsou vzpřímené. Pochvy listů otevřené až k bázi jsou žlábkované, hladké a lysé, starší již nahnědlé a vláknitě rozpadavé, v pupenech jsou listy srolované. Límcovité jazýčky s tupě zoubkovaným okrajem bývají krátké, do 1 mm, poměrně velká zašpičatělá ouška jsou objímavá, lysá, srpovitého tvaru.  Laty barvy zelené nebo nafialovělé jsou řídké, dlouhé 10 až 35 cm, přímé nebo svěšené na stranu, před a po období kvetení jsou stažené. V nejspodnějším větvení laty jsou dvě nestejné větve, kratší mívá 1 až 3 klásky a delší 4 až 6. Vřeteno i větévky laty jsou hladké. Klásky jsou dlouhé od 8,5 do 15 mm (obvykle od 10 do 13 mm), mívají 5 až 13 (obvykle 7 až 8) kvítků, jejich stopky mají délku od 2 do 5 mm. Plevy jsou široce kopinaté, špičaté spodní dlouhé 2,5 až 4 mm jsou jednožilné, zaokrouhlené horní s 3,5 až 5,5 mm mají 1 až 3 žilky. Pluchy kopinatého tvaru měřící 6 až 7,5 mm jsou špičaté, mívají krátké osiny (do 4 mm délky) nebo jsou většinou bezosinné. Plušky se dvěma žilkami jsou drsné a dlouhé jako pluchy. Prašníky mají délku 3 až 4 mm, semeníky jsou lysé.  Plody jsou žlutavě šedé válcovité obilky obalené zašpičatělou pluchou. Stopečka dlouhá 1,5 až 2 mm je válcovitá, částečně odstálá, oblá, na konci se nálevkovitě rozšiřuje. Obilka je dlouhá 5 až 7 mm a široká 1,3 až 1,6 mm, do 1 gramu je jich asi 500 ks. Doba kvetení ve středoevropských podmínkách je červen a červenec. Chromozómové číslo: 2n = 14, 28.

Význam.

Kostřava luční patří mezi univerzální trávy, je významná ve všech výrobních typech, přizpůsobivá různým stanovištním podmínkám i různým způsobům využití. Patří mezi nejhodnotnější pícní druhy, je vyšlechtěna celá řada odrůd pro specifické přírodní podmínky i použití (asi 95 v EU a 10 v ČR). Její monokultury se nepěstují, je využívána při zakládání trvalých travních porostů, kde zajišťuje produkci v prvních třech letech, později její množství postupně klesá, její vytrvalost je 4 až 8 let. Je jednou ze složek travních a jetelotravních směsí pro dočasné louky a pastviny. Nevýhodou je nízká konkurenční schopnost vůči plevelům a jiným trávam. Nesnáší vysoké dávky dusíku, dobře ale využívá nižší množství statkových hnojiv.  Nejčastěji se pěstuje jako dvousečná, kdy se první seč provádí v běžných podmínkách ČR v druhé polovině května. Při druhé seči je již menší výtěžnost, neboť se již nevytvářejí plodná stébla. Lze ji využit i pro třetí seč nebo spásat. Kvalita píce s větším podílem kostřavy luční je velmi dobrá, je dobře stravitelná, se středním obsahem dusičnanů a nižším obsahem vodorozpustných sacharidů. V porovnání s jinými trávami obsahuje více beta-karotenu a fosforu. Píce je vhodná k výrobě sena, senážování i k přímému zkrmování.

Taxonomie.

Kostřava luční se vyskytuje ve dvou poddruzích: V České republice roste nominální poddruh kostřava luční pravá, kostřava luční italská se pěstuje většinou na evropském jihu.

Odkazy.

Externí odkazy.

Kostřava luční ("Festuca pratensis") je tmavě zelená, „kulturní“, poměrně vysoká tráva pěstovaná ve směsích pro pícní účely. Přísluší do podčeledě vlastní lipnicovité ("Pooideae").

Der Wiesen-Schwingel ("Festuca pratensis" [], Syn.: "Lolium pratense" ), auch als Kameelheu bezeichnet, ist ein zur Familie der Süßgräser (Poaceae) gehörendes formenreiches Wiesengras. Er ist im Wirtschaftsgrünland ein weit verbreitetes, weidefestes und vom Vieh gerne gefressenes Futtergras.


Historie strany.

V prosinci 1980 Nikolaos Michaloliakos a jeho přívrženci založili časopis "Chrysi Avgi". Michaloliakos se po léta aktivně zapojoval do politiky krajní pravice, kdy se účastnil agresivních demonstrací a dokonce přechovávání nelegálních výbušnin, za co byl i uvězněn. Ve vězení se setkal s vůdci Řecké vojenské junty. Vydávání časopisu "Chrysi Avgi" bylo zastaveno v dubnu 1984, kdy Michaloliakos vstoupil do "Národní politické unie" (EPEN), kde se stal vůdcem mládežnické organizace. V lednu roku 1985 byl ze strany vyloučen a poté založil své hnutí "Lidové národní hnutí - Chrysi Avgi", které bylo roku 1993 registrováno jako politická strana. Na počátku 90. let 20. století se začaly vytvářet neoficiální polovojenské jednotky, které vedl bývalý armádní důstojník Giannis Giannopoulos. V roce 1992 mělo hnutí stabilních 200 členů a Giannopoulosův vliv rostl. Na konci 80. let strana přijala myšlenky novopohanství (a odmítala marxismus a liberalismus coby žido-křesťanské), později však pozměnila ideologii a přijala víru Řecké pravoslavné církve.  První volby, ve kterých strana kandidovala, se konaly v roce 1994. Šlo o volby do Evropského parlamentu, v kterých získala sedm tisíc hlasů (0,11 %).  Několik členů strany se přidalo do Řecké dobrovolnické gardy (GVG) ve válce v Bosně, která bojovala v vojsku Srbské republiky. Členové GVG byli zapleteni i do Srebrenického masakru. Někteří z členů strany v GVG byli vyznamenáni Radovanem Karadžićem, vedení strany však oznámilo, že tito jedinci byli ze strany později vyloučeni.  Prvních řeckých parlamentních voleb se strana účastnila v roce 1996. Získala čtyři tisíce hlasů (0,07 %). Roku 1999 znovu kandidovala do Evropského parlamentu, tentokrát ve spolupráci se stranou "První linie" (PG). Obdržely 48 tisíc hlasů (0,75 %).  V roce 2005 byla strana kritizována za homofobické projevy při průvodu Gay Pride v Aténách. V prosinci téhož roku strana pozastavila svou aktivitu kvůli agresivním srážkám s komunisty. Členové strany měli spolupracovat s dnes již zaniklou stranou "Patriotická aliance". V březnu 2007 strana na svém 6. kongresu obnovila svou činnost.  Ve volbách do Evropského parlamentu roku 2009 strana získala 23 tisíc hlasů (0,45%).  V komunálních volbách roku 2010 strana získala jedno křeslo v zastupitelstvu města Atén, kdy získala 5,3% hlasů. V parlamentních volbách z května 2012 se strana dostala do Parlamentu. Získala 440 tisíc hlasů (6,97 %) a 21 mandátů. Kvůli povolební patové situaci se musely volby opakovat. V červnových volbách téhož roku strana zopakovala úspěch. Získala 450 tisíc hlasů (6,92 %) a 18 mandátů.  V předčasných parlamentních volbách z ledna 2015 se Zlatý úsvit umístil na třetím místě s 6,28 % hlasů a 17 mandáty. V dalších předčasných volbách ze září 2015 obdrželi 6,99 % hlasů a 18 mandátů.

Aktivity a postoje.

Od roku 1996 strana organizuje skrze svůj "Výbor paměti národa" () každoroční pochod v Aténách. "Výbor" také organizuje manifestace na výroční řecké svátky, které mají oslavovat řeckou historii. Například v červnu je organizováno shromáždění v Soluni na památku Alexandra Velikého.  V září 2005 chtěla strana organizovat festival s názvem "Eurofestival 2005 - Nacionální letní kemp". Kvůli přislíbené účasti od radikálních stran jako jsou Národnědemokratická strana Německa, italská Forza Nuova nebo rumunská Noua Dreaptă, byla akce zakázána státem.  Členové strany bývají často spojováni se zločiny z nenávisti proti imigrantům, politickým oponentům a etnickým menšinám. Časté jsou také srážky členů s krajně levicovými nebo anarchistickými příznivci. Různí jedinci také propagují antisemitské názory.  Příznivci strany jsou také občas spojováni s fotbalovými hooligans. Obvykle na stadionech agresivně protestují proti Albáncům, jichž žije v Řecku okolo 650 tisíc.  Externí pozorovatelé popisují sympatie členů strany k myšlenkám, které zastával diktátor Ioannis Metaxas.  V roce 2012 vedly kampaň se sloganem "Jistě, můžeme zbavit tuto zemi špíny", myšleno proti imigrantům. Častým heslem je i "Řecko Řekům".

Vražda Pavlose Fyssase.

V polovině září 2013 byl v Aténách v noci ubodán k smrti hudebník a antifašista Pavlos Fyssas. Z činu je podezřelý člen Zlatého úsvitu, který se podle policie k činu přiznal, ale strana jakoukoli souvislost s vraždou odmítla. Vražda vyvolala v zemi masové protesty. 21. září policie policie z vraždy oficiálně obvinila 45letého řidiče kamionu Jorgose Rupakiase. 28. září zatkla řecká policie šéfa Zlatého úsvitu Nikolaose Michaloliakose, 3 poslance a 12 dalších členů strany.

Zlatý úsvit nebo Zlaté jitro ( – "Chrysi Avgi") je řecká krajně pravicová extrémistická politická strana. Její kořeny sahají do prosince 1980, formálně se stala politickou stranou 1. listopadu 1993, sídlí v Athénách a jejím současným vůdcem je její původní zakladatel Nikolaos Michaloliakos. V září 2013 ho řecká policie zatkla a obvinila ho ze zformování zločinecké organizace. Média stranu označují za neonacistickou a fašistickou, vedení strany však taková označení odmítá.

Chrysi Avgi ( [], „goldene Morgendämmerung“ oder „goldene Morgenröte“) ist eine neofaschistische Partei in Griechenland. Begründet wurde sie 1985 im Umfeld der seit 1980 erscheinenden gleichnamigen Zeitung; seit 1993 ist sie als Partei registriert und von 2012 bis 2019 war sie im griechischen Parlament vertreten. Vorsitzender der Chrysi Avgi ist Nikolaos Michaloliakos.


Biografie.

Původ a mládí.

Anna se narodila jako druhé dítě (první dcera) z patnácti potomků habsburského arcivévody Kartla II. Štýrského a jeho manželky Marie Anny Bavorské, jejími prarodiči z otcovy strany byli Ferdinand I. Habsburský a Anna Jagellonská, z matčiny pak Albrecht V. Bavorský a Anna Habsburská (1528-1590).  Anna vyrůstala obklopena velkou rodinou v láskyplné péči svých rodičů, jež z ní vychovali jednu z nejvzdělanějších dívek své doby; její portréty ukazují, že byla obdařena i nevšedním půvabem. Již v roce 1586 Anna Jagellonská začala hledat nevěstu pro svého synovce Zikmunda III. Vasu. Plán na zasnoubení s Annou nevyšel, neboť byla již zasnoubena s "Jindřichem Lotrinským"; Zikmund se tedy začal ucházet o Kristinu Holstein-Gottorp. Ani toto jeho snažení nevedlo k cíli a když se v roce 1590 dověděl, že Annino zasnoubení bylo zrušeno, začal se o ni ucházet znovu. Cestou do Říma se v Grazu zastavil kardinál Jiří Radziwiłł, který jménem Zikmundovým vedl námluvy.

Královna.

Po původně chladném přijetí a dlouhých jednáních byl nakonec 4. května roku 1592 ve Vídni uzavřen sňatek "per procura" (Zikmunda zastupoval litevský maršálek "Albrecht Radziwiłł"). Vlastní svatba, spojená s Anninou korunovací polskou královnou, se uskutečnila 31. května téhož roku v Krakově. V letech 1593–1594 pobývala Anna s manželem ve Švédsku, kde byla roku 1594 v katedrále v Uppsale korunována švédskou královnou. Švédskou šlechtou byl manželský pár přijat s nedůvěrou, neboť oba byli katolického vyznání, zatímco švédská aristokracie byla luteránská.  Anna si rychle získala oblibu Poláků a především manžela, který si ji ihned zamiloval. Na politické scéně nehrála významnou roli, dávala přednost klidnému životu v rodinném zátiší. Zemřela 10. února roku 1598 ve Varšavě v důsledku krvácení po předčasném porodu. Pochována byla ve wawelské katedrále v Krakově.

Potomci.

Z manželství Anny a Zikmunda vzešlo pět dětí, jediný Vladislav však překonal tehdejší úskalí dětského věku a dožil se dospělosti.  Při porodu posledního syna Anna ve věku 25 let zemřela. Její manžel se sedm let poté, v roce 1605, oženil s její o patnáct let mladší sestrou Konstancí.

Anna Habsburská (16. srpna 1573, Graz – 10. února 1598, Varšava), byla dcera arcivévody Karla II. Štýrského, bratra císaře Maxmiliána II. Habsburského, polská a švédská královna, první žena Zikmunda III. Vasy, matka Vladislava IV. Vasy.

Anna von Österreich (* 16. August 1573 in Graz; † 10. Februar 1598 in Warschau) aus dem Haus der Habsburger war eine Erzherzogin von Österreich und durch Heirat Königin von Polen und Großfürstin von Litauen; seit 1592 auch Königin von Schweden.


Geografie.

Souostroví leží ve vzdálenosti zhruba 10 námořních mil (18,5 km) jižně od Fouesnantu a asi 17 km je dělí od města Concarneau na jižním pobřeží Bretaňského poloostrova. Souostroví se skládá z devíti větších ostrovů a několika desítek menších ostrůvků, skalisek a mořských útesů, částečně skrytých pod hladinou. Za hlavní ostrov je označován Saint-Nicolas, na kterém se nachází přístav a přírodní rezervace "Réserve naturelle de Saint-Nicolas des Glénan", založená z důvodu ochrany místního endemitu - glénanského druhu narcisů "Narcissus triandrus" var. "loiseleurii".  Ostrovy jsou velmi nízké, mořskou hladinu převyšují jen o několik metrů. Nejvyšší bod souostroví, který dosahuje 19 m n. m., se nachází na ostrově Penfret ("Île de Penfret"). Obydlených ostrovů je pouze šest: Saint-Nicolas, Drenec, Bananec, Penfret, Brunec a Loc'h. Nová výstavba na ostrovech není povolena.

Historie.

V období neolitu byla hladina oceánu nižší, než dnes a Glénan v oněch dobách tvořil souvislejší pevninu. Ze 4. tisíciletí př. n. l. pochází dolmen na severu ostrova Brunec, na ostrovech Saint-Nicolas, Drenec a Bananec se našla prehistorická pohřebiště. Většina stop o nejstarším osídlení však zmizela pod vodou, protože v průběhu tisíciletí se mořská hladina zvedla zhruba o pět metrů. Z ostrovů jsou známy také archeologické nálezy jako amfory, mince a další předměty z galo-římského období. Od 4. století n. l. až po dobu Velké francouzské revoluce bylo souostroví ve vlastnictví opatství Saint Gildas-de-Rhuys. Nejstarší mapa ostrovů pochází z roku 1313.  Již od středověku sloužilo souostroví Glénan jako operační základna a útočiště pirátských a korzárských lodí. Po návštěvě guvernéra Bretaně na ostrovech v roce 1755 bylo rozhodnuto o výstavbě pevnosti na ostrově Cigogne, avšak výstavbu narušila Sedmiletá válka a na Glénan se vrátili angličtí korzáři. Pevnost byla dobudována až po Velké francouzské revoluci. Obyvatelé ostrovů byli velmi chudí a většinou se živili rybolovem, neboť možnosti rozvoje zemědělství byly velmi omezené.  Během druhé světové války obyvatelé ostrova podporovali hnutí odporu proti německé okupaci. V polovině 20. století na ostrovech vzniklo centrum pro mezinárodní setkávání a školení studentů z celého světa a také střediska, zaměřená na turismus a rozvoj sportovních aktivit. Proslulá je například plachtařská škola „Les Glénans“, založená bývalými příslušníky hnutí odporu v roce 1947, a mezinárodní středisko sportovního potápění „Centre international de plongée des Glénan“.

Glénan v literatuře.

Kromě popisů souostroví v materiálech z dřívějších dob hraje Glénan významnou roli i ve dvou literárních dílech z 21. století. V obou případech se jedná o kriminální romány – „Úplně jiný příběh“ švédského autora Håkana Nessera a „Bretaňský příboj“ německého spisovatele Jörga Bonga, píšícího pod „bretaňským“ pseudonymem Jean-Luc Bannalec (pozn.: obě knihy vyšly i v ČR).

Souostroví Glénan (francouzsky "Îles des Glénan" nebo "Archipel des Glénan", bretonsky "Inizi Glenan") je skupina francouzských ostrovů v Atlantickém oceánu poblíž jižního pobřeží Bretaňského poloostrova. Administrativně souostroví přináleží k obci Fouesnant v bretaňském departementu Finistère.

Die Glénan-Inseln bzw. Glénaninseln ( oder "Archipel des Glénan", kurz auch "les Glénan") sind eine atlantische Inselgruppe im Département Finistère in der Bretagne in Frankreich.


Příběh.

První řada.

V roce 2030 vypráví Ted Mosby (hlasem Boba Sageta) své dceři a synovi, jak poznal jejich matku.  Příběh začíná v roce 2005: Ted (Josh Radnor) je svobodný sedmadvacetiletý architekt, který žije v New Yorku se svými dvěma nejlepšími kamarády z vysoké školy – s právníkem Marshallem Eriksenem (Jason Segel) a s učitelkou v mateřské školce Lily Aldrinovou (Alyson Hannigan), kteří se po 9 letech vztahu zasnoubí. Ted tento krok vnímá jako příkaz, aby si také našel celoživotní lásku. S tím mu chce „pomoci“ další z jeho přátel, Barney Stinson (Neil Patrick Harris), známý sukničkář.  Ted při svém hledání pozná kanadskou televizní reportérku Robin Scherbatskou (Cobie Smulders), do které se okamžitě zamiluje. Robin sice žádný vážný vztah nehledá, nabídne však Tedovi, že mohou být přátelé. (Budoucí Ted okamžitě řekne dětem, že Robin není jejich matkou a v dalších dílech ji označuje jako „tetu Robin“.) Později začne chodit s cukrářkou Victorií (Ashley Williams), kterou pozná na svatbě. Následně ale zjistí, že Robin k němu nějaké city chová a žárlí. Když Victoria odjede na kulinářský institut do Německa a s Tedem zkouší vztah na dálku, řekne Ted Robin, že se s Victorií rozešli, což v té době ještě není pravda. Později Victoria zavolá Tedovi. Robin, která omylem telefon zvedne, zjistí, že jí Ted lhal a ten tak přijde o obě dívky. S Robin se nakonec ale přece jenom usmíří.  Lily mezitím začne pochybovat, jestli do svatby s Marshallem stihne udělat vše, co chtěla. Touží odjet na kurz umění do San Francisca a s Marshallem se proto rozejde. Řada končí, když se Ted po první noci s Robin vrací domů a tam sedí v dešti Marshall s Lilyiným zásnubním prstenem.

Druhá řada.

Ted a Robin jsou na začátku druhé sezóny partnery a Marshall se zlomeným srdcem zkouší z počátku žít bez Lily. Ta na kurzu zjistila, že není umělkyní, proto se vrátí zpět do New Yorku, kde se znovu setká s Marshallem. Dají se opět dohromady a řada nakonec vyvrcholí jejich svatbou. Ted se dozví, že Robin nesnáší obchoďáky, ale neví proč, i když se na to snaží přijít. Řekne to tedy Barneymu a Marshallovi a tito dva se spolu vsadí o facku, že to je kvůli tomu, že Robin točila porno. Kdyby to nebyla pravda, tak by Barney musel dostat facku. Nakonec to nebylo porno a všichni zjistí, že Robin byla v Kanadě teenagerovskou popovou hvězdou. Natočila píseň „Let's Go to the Mall“, se kterou měla turné po nákupních centrech a proto je nesnáší. V důsledku tohoto objevu Barney prohraje sázku a Marshall získá povolení beztrestně dát Barneymu kdykoliv v budoucnosti pět facek. V této řadě využije tohoto privilegia dvakrát. V seriálu se také poprvé objeví Barneyho homosexuální bratr, Afroameričan James (Wayne Brady). Ostatní se rovněž dozvědí, že Barney si myslí, že jeho otcem je televizní moderátor Bob Barker, o čemž ho přesvědčovala jeho matka vždy, když spolu sledovali televizní soutěž "The Price Is Right". Barney se této soutěže zúčastní.  V posledním díle série sdělí Ted Barneymu, že se s Robin rozchází – důvodem je, že každý mají jiný pohled na svatbu. Neřekli to nikomu, protože nechtěli kazit svatbu Lily a Marshalla. Řada skončí, když Barney poví Tedovi, že je rád, že jsou oba opět svobodní muži.

Třetí řada.

Robin se vrátí z cesty po Argentině, spolu s ní přijede i její nový partner Gael (Enrique Iglesias). Ted si postupně zvyká na to, že s Robin jsou již pouze přáteli. Marshall a Lily se rozhodnou, že se přestěhují do vlastního bytu, ovšem zalíbí se jim takový, který si nemůžou dovolit. Marshall tak zjistí, že Lily je závislá na nákupech a má mnoho kreditních karet. Nakonec ale naleznou byt, který jim vyhovuje. Ten je však ve špatné čtvrti a také špatně konstrukčně vyřešený. Barney v této řadě opět dostane facku, což se stane na den díkůvzdání.  Budoucí Ted svým dětem v roce 2030 poví, že jejich matku potkal během příhody se žlutým deštníkem. V roce 2007 tento deštník našel Ted v tanečním klubu. Po večírku ke dni svatého Patrika si jej vezme domů. Na této party byla i jeho budoucí manželka, se kterou se Ted ale nepotkal. Ted začne usilovat o dermatoložku Stellu, se kterou se seznámí při odstraňování svého tetování. Tato snaha vyvrcholí při „dvouminutovém rande“, které zahrnuje flirtování, večeři, film, kávu, dvě jízdy taxíkem a polibek na dobrou noc – to vše ve dvou minutách. Robin se později vyspí s Barneym, který ji utěšuje po rozchodu. Tato skutečnost Teda rozzuří a ten se rozhodne, že se s Barneym přestane přátelit. Mezitím se neznámá žena snaží sabotovat Barneyho pokusy o flirtování s ženami. Později zjistí, že sabotérem byla Abby (Britney Spears), recepční ze Stellyiny dermatologické ordinace.  V posledním díle série se Ted a Barney zúčastní automobilových nehod a oba skončí v nemocnici, kde se znovu spřátelí. Odhaleny jsou i Barneyho city k Robin a Ted ke konci řady požádá o ruku Stellu.

Čtvrtá řada.

Na začátku čtvrté série Stella řekne ano na Tedovu žádost o ruku. Robin přijme nové zaměstnání v Japonsku, rychle ale z této práce odejde a vrátí se do New Yorku, aby se mohla zúčastnit Tedovy svatby. Na ní Stella u oltáře opustí Teda a vrátí se zpět k Tonymu, jenž je otcem její dcery. Barney se potýká s city k Robin a společnost, ve které pracuje, ho přeřadí do týmu, který má provést novou akvizici.  Marshall a Lily se přestěhují do nového bytu a diskutují o tom, zda jsou či nejsou připraveni si pořídit dítě. Robin se tak stane Tedovou spolubydlící a přijme pozici moderátorky zpráv ve 4 hodiny ráno. K této práci se dostane tak, že Barney této společnosti poslal její videoživotopis. Ted a Robin se rozhodnou spát spolu, aby překonali hádky o jejich vzájemných zlozvycích. Barney se pokusí tyto hádky zastavit, aby spolu nespali, a tak Ted zjistí, že Barney je do Robin zamilovaný.  Ted zjistí, že Lily sabotovala všechny jeho vztahy s kýmkoliv, koho neschvalovala, nebo kdo nepřímo mohl zapříčinit rozchod Robin a Teda. Robin a Ted diskutují o těchto problémech a v důsledku tohoto se jejich přátelství posune do lepšího stavu. Když se Barney konečně vyspí s 200. ženou, začne přemýšlet, co bude dělat zbytek života, což ho ještě více ujistí o jeho citech k Robin.  Zatímco Ted nese žlutý deštník (který má patřit jeho budoucí manželce), potká svoji bývalou přítelkyni Stellu a jejího nynějšího přítele Tonyho. Tony ho později navštíví a poděkuje mu za to, že mu umožnil být znovu se Stellou. Nabídne mu zaměstnání profesora architektury, Ted ale tuto pozici odmítne. Na konci řady Robin zjistí, že je do ní Barney zamilován a souhlasí, že s ním bude mít vztah založený na sexu, protože by tak spolu stejně skončili. Ted se rozhodne vzít práci profesora architektury, protože usoudí, že architektem teď být nemůže. Na konci série se Ted připravuje na první hodinu a budoucí Ted prozradí dětem, že jedna z dívek v učebně je jejich matka.

Pátá řada.

Ted začíná pracovat jako profesor architektury. Úplně první den, kdy začíná učit, přijde omylem do učebny ekonomiky, kde je právě jeho budoucí žena a matka dětí, kterým celý příběh vypráví. Barney a Robin už mají vztah po celé léto, proto je Lily zamkne v místnosti, což je donutí vyrovnat se s jejich vztahem. Nakonec se rozejdou a Barney se zase vrátí ke svým starým způsobům. Ted se zamiluje do jedné dívky ze své třídy jménem Cindy (Rachel Bilson), která je spolubydlící Tedovy budoucí manželky. Robin se setká s novým kolegou Donem a ačkoliv ho Robin nejprve nesnáší, později s ním začne chodit. Na konci řady se rozejdou, protože Don vzal práci v Chicagu, kterou předtím Robin právě kvůli Donovi odmítla. Marshall použije během série svou čtvrtou facku.  Ted si koupí dům, ve kterém nakonec bude žít se svojí budoucí rodinou. Lily a Marshall si pořád nejsou jisti, jestli je dobrý nápad mít děti. Proto se rozhodnou, že až uvidí Barneyho dvojníka, tak si děti pořídí.

Šestá řada.

Na začátku šesté řady seriálu se Ted seznámí se svou novou přítelkyní Zoey, se kterou se ale na konci série rozejde. Marshallovi zemře jeho otec. Robin evidentně stále něco cítí k Barneymu, který se bude v nedaleké budoucnosti ženit. V posledním díle této série Lily otěhotní.  Hned v několika dílech sezóny si zahrály známé osobnosti, jako třeba zpěvačka Katy Perry, herec Jorge Garcia nebo také Jennifer Morrison, která ztvárnila Zoey, Tedovu dívku.

Sedmá řada.

Sedmá řada seriálu začíná náhledem do budoucnosti, ve které Ted pomáhá Barneymu při přípravě na jeho svatbu se stále neznámou nevěstou. V současnosti získá Marshall práci jako právníka specializovaného na životní prostředí a Lily je stále těhotná. Barney slíbí Noře (Nazanin Boniadi), že by mohl být tím správným přítelem, a i přesto Robin zjistí, že stále něco k Barneymu cítí. Robin tedy přistoupí na psychoterapii, při které pozná terapeuta Kevina (Kal Penn), se kterým později začne chodit.  Během hurikánu Irena skupina přátel zjistí, že Marshall a Lily počali svoje dítě v Barneyho bytě a že Barney a Robin spolu přestali spát. Tito dva začnou přemýšlet o tom, co budou dělat se svým neurčitým vztahem – rozhodnou se tedy, že se rozejdou se svými novými partnery. I přesto však Robin nadále zůstává se svým přítelem Kevinem, což Barneyho ničí. Ten se totiž se svojí přítelkyní Norou rozešel. Někdy v tuto dobu se také Marshall a Lily rozhodnou, že se přestěhují do domu na Long Islandu, který patří Lilyiným prarodičům.  Robin se v této řadě obává, že otěhotněla, a sdělí Barneymu, že dítě je pravděpodobně jeho, protože s Kevinem prozatím nespala. Gynekolog jí však sdělí, že nemůže mít děti, což jí ublíží. Kevin slíbí Robin, že on ji miluje a je v jejich vztahu připraven postoupit dále, ona mu však sdělí, že nemůže mít a ani nechce mít děti a následně se rozejdou. Brzo poté sdělí Tedovi, co se všechno stalo, a Ted usoudí, že ji má stále rád. Robin mu však řekne, že ho nemiluje.  Barney začne chodit s Quinn (Becki Newton), kterou poznal jako striptérku Karmu. Později ji požádá o ruku.

Osmá řada.

Marshall a Lily se snaží najít chůvu pro svého syna, ale nakonec padne volba na Teda. Ten s nabídkou souhlasí a sám se na hlídaní těší, protože si tak podvědomě nahrazuje dítě, které nemá. Později se ale Lily s Marshallem rozhodnou, že už mu dítě svěřovat nebudou, protože Ted mu věnuje až nezdravě obětavou péči.  Někdy v tu dobu Robin se rozejde s Kevinem, zejména kvůli Barneyho zásahu, který jejich rozchod uspíší. Barney je zprvu smutný z rozchodu s Quinn a podvědomě si hledá až příliš bizarní parťáky. Například opuštěného psa, které nalezl a u kterého se rozhodl, že mu bude dělat společnost ve stejném obleku, jako nosí on sám. Později si ale uvědomí, že vlastně stále miluje Robin a chytrým způsobem vymyslí způsob jak důrazně, leč chytře znovu Robin oslovit a získat. Vše se mu povede natolik, že se s Robin zasnoubí.  Ted na večírku slavnostně představí projekt svého nového mrakodrapu, na němž dlouho pracoval a jenž, jak sám věří, ho velmi výrazně posune v kariéře architekta.  Na konci řady v díle „Něco nového“ je poprvé představena Tedova budoucí žena „se žlutým deštníkem“ (Cristin Milioti).

Devátá řada.

Celý děj deváté řady, vyjma posledního dílu, probíhá během posledních 56 hodin před svatbou Barneyho a Robin, která se koná v hotelu Farhampton. Lily s Marshallem se chystají na rok do Říma, kde bude Lily pracovat jako výtvarná poradkyně kapitána. Ještě před svatbou odjede Marshall s Marvinem do Minnesoty za Marshallovou matkou. Marshall ale dostane nabídku práce soudce a tak ho čeká velmi peprný rozhovor s Lily, jestli zamíří do Říma, nebo ne. Marshall nestihne letadlo a tak se do New Yorku musí dopravit autem s nesympatickou spolujezdkyní Dafné. Do New Yorku se nakonec dostane včas a svatbu stihne. Devátá řada vrcholí svatbou Barneyho a Robin, kde přinese snubní prstýnky medvěd. V kapele, kterou na svatbu sehnal Ted, hraje na baskytaru „Matka“ a právě tam ji Ted poprvé uvidí. Nechce si s ní ale nic začínat, protože po svatbě má v plánu se odstěhovat do Chicaga a začít tam nový život. Při čekání na vlak, který měl zpoždění 45 minut, však poznává matku svých dětí. Má žlutý deštník a navzájem zjišťují, že se znají víc, než si mysleli.

Produkce.

Carter Bays a Craig Thomas měli při vymýšlení seriálu "Jak jsem poznal vaši matku" základní ideu: "„Napíšeme o nás, našich přátelích a hloupých činnostech, které jsme dělali v New Yorku.“" Při tvorbě základních postav vycházela dvojice ze svého života – postava Teda je založena na Baysovi, postavy Marshalla a Lily na Thomasovi a jeho manželce. Thomasova manželka zprvu nesouhlasila s tím, aby se v seriálu, byť nepřímo, objevila, ale změnila názor poté, co zjistila, že její postavu může hrát Alyson Hannigan, která v té době hledala roli v komediálním seriálu.  Tvůrci také chtěli do seriálu umístit svůj oblíbený podnik McGee's v New Yorku, proto se část seriálu odehrává v MacLarenově baru (v originále "MacLaren's") Jméno jeho majitele a barmana Carla McLarena si vypůjčili od stejnojmenného Baysova asistenta.  Thomas prohlásil, že Ted je nedůvěryhodným vypravěčem, protože vypráví o věcech, jež se staly před více jak dvaceti lety a může mít tendenci některé události vyprávět zkresleně. Toto zkreslení bylo součástí některých epizod, např. „Jak jsem poznal všechny ostatní“, „Koza“, „Ale, zlato...“ nebo „Teorie o mořské panně“. Thomas ovšem také zdůraznil, že se snaží v seriálu udržet koherentní a konzistentní děj a snaží se vyhnout chybám v kontinuitě, jak se stává v jiných seriálech, jichž je fanouškem.  Titulní píseň je předělávkou skladby „Hey Beatiful“ od skupiny The Solids, jejímiž členy oba tvůrci seriálu jsou. Epizody první řady obvykle začínají úvodními titulky, od druhé řady byla zařazována scéna před titulky: buď šlo o děj v roce 2030, kdy Tedovy děti na pohovce naslouchají vyprávění svého otce, jak poznal jejich matku, anebo jde o připomínací scény z předchozí epizody či pohledy na New York, zatímco Ted vypráví svůj příběh.  Natáčení jednoho dílu v ateliéru Soundstage Studio 22 v Los Angeles zpravidla trvalo déle než tři dny (většina situačních komedií je obvykle natočena v jediném dni). Jedna epizoda obvykle obsahuje více než 50 scén s rychlými přechody a flashbacky. Zvuková stopa se smíchem byla nahrávána později při promítání finálně sestříhané epizody před publikem. Craig Thomas prohlásil, že natáčení před živým publikem by kvůli mnoha flashbackům a flashforwardům bylo nemožné. Později ale některé epizody byly, pokud to scénář umožňoval, natočeny před živým publikem.  Scéna přímo vedoucí k odhalení identity Matky byla s Tedovými dětmi natočena v době začátku vzniku druhé řady jako možný konec seriálu hlavně proto, že představitelé Tedových dětí by v době ukončení natáčení seriálu za několik let již byli pravděpodobně dospělí.  Autoři "Jak jsem poznal vaši matku" relativně často využívali herce ze seriálů Josse Whedona, se kterým je spjatá především představitelka Lily, Alyson Hannigan, která sedm let působila ve Whedonově seriálu "Buffy, přemožitelka upírů". Carter Bays uvedl, že je velkým fanouškem těchto herců a že je využívá i proto, že jsou populární.  Během stávky hollywoodských scenáristů v letech 2007–2008 bylo natáčení seriálu "Jak jsem poznal vaši matku" pozastaveno, ale po ukončení stávky se seriál vrátil.

Vysílání.

První díl seriálu "Jak jsem poznal vaši matku" byl na stanici CBS odvysílán 19. září 2005.  Během třetí řady seriálu proběhla stávka hollywoodských scenáristů, první epizoda po stávce byla uvedena 17. března 2008. Zároveň si seriál prohodil časový slot s jiným sitcomem "Teorie velkého třesku".  Dne 14. května 2008 byla oznámena 4. řada seriálu a její první epizoda byla odvysílána 22. září 2008. Dne 19. května 2009 byla oznámena 5. řada seriálu a druhý den společnost CBS oznámila, že seriál se vrací k původnímu vysílacímu času ve 20 hodin východoamerického času.  Dne 12. ledna 2010 byla odvysílána 100. epizoda seriálu a přitom bylo oznámeno, že seriál bude mít i 6. řadu. Herečtí protagonisté nicméně prohlásili, že by neradi byli v seriálu déle než osm řad.  Dne 4. března 2011 oznámila televizní společnost CBS, že bude natočena také 7. a 8. řada seriálu. První díl sedmé řady byl odvysílán 19. září 2011.  Závěrečná devátá řada seriálu byla odvysílána od září 2013 do března 2014.  V České republice měl úvodní díl premiéru 26. listopadu 2009 na stanici Prima Cool. Následně byly odvysílány další řady. Poslední dvě série se dočkaly české premiéry v letech 2013 a 2014 na stanici Prima Love. Český překlad je dílem Petra Anderleho, Mikuláše Bryana a Silvie Šustrové.

Související seriály.

Dne 31. října 2013 bylo ze strany CBS oznámeno, že probíhají jednání o spin-offu, který by měl umožnit pohled z druhé strany a měl by se jmenovat "How I Met Your Father".  Dne 15. listopadu 2013 zástupci CBS oznámili, že objednali pilotní díl seriálu (s finálním názvem "How I Met Your Dad"), který měli mít na starosti Carter Bays a Craig Thomas společně s Emily Spivey. Na konci ledna 2014 bylo oznámeno, jaké hlavní postavy byly plánovány pro pilotní epizodu. V roli vypravěče děje se měla představit slečna jménem Sally, která měla děj retrospektivně vyprávět svým dětem. Dne 14. května 2014 stanice CBS od projektu "How I Met Your Dad" odstoupila, neboť Craig Thomas a Carter Bays odmítli přetočit pilotní díl bez záruky objednání celého seriálu.

Merchandising.

Postava Barneyho Stinsona mluví v několika epizodách o svých knihách. Do roku 2012 skutečně vyšly pod Barneyho jménem čtyři publikace. Jejich skutečným autorem je Matt Kuhn. Knihy byly v překladu Víta Penkaly vydány i v češtině v nakladatelství Argo.

Jak jsem poznal vaši matku (v anglickém originále How I Met Your Mother, často zkracováno jako HIMYM) je americký sitcom, jehož autory jsou Carter Bays a Craig Thomas. Premiérově byl vysílán na stanici CBS v letech 2005–2014, celkem vzniklo 208 dílů v devíti řadách. Hlavní osou příběhu jsou životní etudy Teda Mosbyho (Josh Radnor), který v roce 2030 vypráví svým dětem příběh o tom, jak poznal jejich matku.

How I Met Your Mother (Englisch für „Wie ich eure Mutter kennenlernte“; kurz: "HIMYM") ist eine US-amerikanische Sitcom, die für den Fernsehsender CBS produziert wurde. Die neun Staffeln umfassen 208 Folgen, die von 2005 bis 2014 erstausgestrahlt wurden. In Deutschland ist die Serie auf ProSieben, in Österreich auf ORF eins und in der Schweiz auf 3+ zu sehen. Die Erzählung erfolgt aus der Sicht der Hauptfigur Ted Mosby, der seinen Kindern die Erlebnisse schildert, die dazu geführt haben, dass er ihre Mutter kennengelernt hat. Die Serie erhielt zahlreiche Auszeichnungen, unter anderem zehn Emmys.


Historie.

Chicagská škola je součástí americké sociologie, která se začala vytvářet v první třetině 20. století. Sociologie se dostává do popředí v USA až v první třetině 20. století důsledkem velké vlny přistěhovalců. Ve Spojených státech panuje rozvinutá průmyslová éra a převládá zde městský způsob života. V centrech amerických měst se však důsledkem rychlého nárůstu populace objevují sociálně patologické jevy (růst kriminality, deviace, prostituce, alkoholismus, nezaměstnanost) a vznikají ghetta a gangy. V důsledku toho se začínají rozkládat morální a kulturní normy (anomie společnosti). Všechny tyto jevy zvýrazní hospodářská krize roku 1929 (krach burzy).  Anomie americké společnosti, první světová válka v Evropě a nastolení komunismu přispívají ke ztrátě optimismu vědy prvního období sociologie. Do popředí se dostává americký pragmatismus, jehož cílem bylo opuštění teoretických systémů a naopak produkce pozitivních poznatků – hledání léků na sociální problémy, studium sociální změn a poruch.  Sociologie je v tomto období podporována bohatými podnikateli, např. rodinou Rockefellerů s jejich nadacemi (Social Science Research Council, Rada pro sociálně-vědní výzkum, Institut pro společenské a náboženské bádání).  Americká sociologie neměla na počátku takové hluboké znalosti jako sociologie evropská. Vycházela především z toho, co bylo přeloženo do anglického jazyka. Především z děl Pierra G. F. Le Playe, Gabriela Tardeho a Georga Simmela nikoli z Augusta Comta, Emila Durkheima, Maxe Webera nebo Karla Marxe. Proto se americká sociologie orientovala na empirickou sociologii a rozvíjela metodologii. „Tuto změnu sociologie lze shrnout do následujících bodů: 1. změna výzkumné problematiky, 2. nárůst počtu sociologických výzkumů, 3. rozpracování metodologie.”

Sociologie města.

Město je ekologické společenství sdružující nejrůznější prostorové, sociální a kulturní prvky, které na sebe vzájemně neustále působí a porušení této křehké rovnováhy má prudké viditelné výsledky. Počátky nového proudu sociologie města se spojují s Robertem Ezrou Parkem a jeho článkem "The City: Suggestions for the Study of Human Nature in the Urban Environment, "kde se zabývá studiem sociologie města, marginalitou, etnickou segregací, kriminalitou, mládeží a jejími delikvencemi, duševními chorobami. Americká sociologie se zrodila v Chicagu a vytvořila zde opravdovou školu. Chicagská škola rozvíjela sociologii města.  Důvody, proč je město výhodným místem pro studium sociálního života? - ve městě se instituce rozvíjejí rychle - ve městě je každý rys lidské povahy viditelný a zvýrazněný - svoboda umožňuje každému jedinci najít takovou společnost, která mu vyhovuje, kde se mlže rozvíjet a vyjádřit

Chicagská škola.

Chicagskou katedru sociologie založil v roce 1892 Albion W. Small a o tři roky později tu také začal vycházet první americký sociologický časopis American Journal of Sociology. Jako první rozvinula kolektivní pojetí sociálního výzkumu. Chicagská škola měla orientaci ekologickou, pro niž je charakteristické ekologické společenství, které sdružuje různorodé prvky (prostorové, sociální a kulturní), které jsou neustále v interakci.„ Škola se soustředila především na tyto oblasti výzkumu: Sociologie města, kriminologie, sociální patologie a community study.” Chicagská škola byla financovaná rodinou Rockefellerů, která měla na vývoj a další dění na katedře velký vliv. Hlavními metodami jsou: studium prostředí, monografie čtvrtí, zúčastněné pozorování a analýza životních příběhů. „Vrchol slávy zažívá Chicágská škola s příchodem Roberta E. Parka. Spolu s Thomasem se podařilo podchytit zájem mnoha studentů a přimět ke spolupráci řadu význačných osobností.”  Do chicagské sociologické školy bývají řazeni Robert Ezra Park, Ernest Burgess, Herbert Blumer, Ruth Shonle Cavan, Edward Franklin Frazier, Everett Hughes, Roderick D. McKenzie, George Herbert Mead, Walter C. Reckless, Edwin Sutherland, William I. Thomas, Frederick M. Thrasher, Louis Wirth, Florian Znaniecki a další.

„Druhá Chicagská škola“.

Na přelomu 20. a 30. let se kolem Herberta Blumera a Everetta C. Hughese soustřeďuje nová generace, která se nazývá tzv. „druhá Chicagská škola“. Herbert Blumer (žák Meada) pracoval na univerzitě od roku 1928 a pracoval na sociologických implikacích psychologických prací George H. Meada. Everett C. Hughese byl Parkovým žákem, snažil se o přesně kontrolovatelné empirické postupy. Je zakladatelem sociologie práce.  Chicagská škola udržuje metodologickou různorodost, ale výsledky v době krize neměly praktické řešení v sociologii města. V této době se do popředí dostává Kolumbijská univerzita, která rozvíjí studium komunit a kulturní antropologie.

Chicagská škola je označení myšlenkového proudu v sociologii, který se začal utvářet ve 20. letech 20. století na univerzitě v Chicagu. Objektem zájmů je sociologie města a kriminologie. Chicagská škola je též proslulá svým pozitivistickým přístupem k poznání a tvůrčím experimentováním s výzkumnými metodami: chicagští badatelé významně rozvinuli např. metodologii terénního výzkumu, přímého pozorování nebo koncept případových studií. Badatelé chicagské školy se také jako první zabývali výzkumem veřejného mínění v dnešním slova smyslu.

Als Chicagoer Schule der Soziologie wird ein Forschungszusammenhang aus der Zwischenkriegszeit des 20. Jahrhunderts bezeichnet, der sein institutionelles Zentrum im "Department für Soziologie" der Universität Chicago hatte. Die "Chicagoer Schule der Soziologie" gilt, zwischen der "Durkheim-Schule" vor dem Ersten Weltkrieg und der "Parsons-Schule" nach dem Zweiten Weltkrieg, als mittlere der drei Soziologie-Schulen, die das Fach weltweit prägten. Ihr Zentrales Forschungsfeld war die Stadt Chicago, Forschungsthema der durch Industrialisierung und Einwanderung ausgelöste Wandel des urbanen Lebens, Forschungsmethode die Empirische Sozialforschung, häufig in Form von Feldforschung und teilnehmender Beobachtung. Sie lieferte wegweisende Vorarbeiten für Stadtsoziologie, Devianz- und Kriminalsoziologie sowie wichtige Beiträge zur Sozialökologie und ist für die Stadtgeographie immer noch von aktueller Bedeutung. Begründer der Schule ist Robert E. Park, weitere Vorbereiter und hervorragende Vertreter sind Albion Woodbury Small, William I. Thomas und Ernest W. Burgess.