Život.

Záznamy o životě Františka A. Grimma začínají křtem 2. října 1710 v kostele sv. Jakuba. Narodil se zavedenému brněnskému architektovi a staviteli Mořici Grimmovi původem z bavorského Achdorfu a jeho manželce Uršule. První zkušenosti s prací získal vypomáháním v ateliéru u otce. V roce 1730 se zapsal na Vídeňskou akademii, kde studuje umění kresby a malby. Po třech letech přestoupil na vojenskou akademii, kde se učil pod vedením významného architekta Donata Felice d’Allia a asistoval mu při projektování. Grimm pro něho kreslil například plány kostela v Groß-Siegharts, kláštera Klosterneuburg nebo paláce Kaiserstein ve Vídni. Po smrti divadelního architekta a malíře Antonia Beduzziho učitele Allia, se velká část jeho pozůstalost včetně plánů dostala do Grimmovy sbírky.  Na konci třicátých let podnikl za podpory Dietrichstejnů studijní tovaryšskou cestu do Říma. Navštěvoval zde soukromý ateliér Nicola Salviho architekta slavné fontány di Trevi, kterou si Grimm při její samotné stavbě kreslil. Z Říma si taky přivezl plány ze zaměřování kopule baziliky sv. Petra nebo plány z konkurzu na fasádu lateránské baziliky. Pořizoval si i kopie akademických prací a taky projektů význačných architektů, například zmíněného Salviho, a taky Carla Rainaldiho, Michelangela, Berniniho, nebo Domenica Rossiho. V Itálii pak navštívil i Boloňu, Caprarolu, Vicenzu, Milán a Turín. V roce 1740 odjel do Paříže, odkud si přivezl spisy Françoise Blondela o stavitelství. Rok nato se již objevuje ve Vídni, kde vstoupil do inženýrského sboru. Zde sepsal spis o opevňovací technice podle Sébastiena Vaubana.  V polovině 40. let. se Grimm usadil zpátky na Moravě a stal se dvorním architektem a geometrem Karla Maxmiliána Dietrichsteina a jeho bratra Leopolda. V roce 1745 se v Dubu nad Moravou oženil s Marií Annou Knurrovou. Rok nato se mu narodilo první dítě (celkem měl 5 synů a dvě dcery). Po smrti otce v roce 1757 přebral jeho zakázky. Ve stejném roce mu zemřela i manželka a znovu se již neoženil. V knížecích službách setrval do roku 1767, kdy došlo k restrukturalizaci Dietrichsteinského hospodářství. Jeho nástupcem se pak u nich stal Karel J. Hromádko.  František Antonín Grimm zemřel 17. ledna roku 1784 v Brně a byl pohřben k tělu svého otce do kapucínské hrobky, kde jeho mumifikované tělo můžeme spatřit dodnes. Jeho následovníci byli Bartoloměj Zintner, který zároveň převzal jeho brněnskou dílnu (kapucínský klášter v Náměšti nad Oslavou, úpravy zámku v Rosicích nebo realizace kostela sv. Leopolda a zábrdovický klášter v Brně) a Jan Amonn (přestavba zámku v Dukovanech). Na Grimmovu práci se též významně odvolávají i anonymní architekti zámků Hoštice, Uhřice nebo Zdislavice. Po smrti část jeho pozůstalosti zakoupil osvícenský hrabě Karel ze Salm-Reifferscheidt, který ji uložil na svém zámku v Rájci nad Svitavou. Tento konvolut (přes tisíc položek) rukopisů, výkresů, kreseb a plánů, byl pak ve dvacátém století objeven akademickou obcí a významně tak přispěl k poznání vývoje moravské barokní architektury.

Dílo.

Charakteristické rysy Grimmovy tvorby jsou archetypická střídmost a důraz na interiér. Ve svých projektech se často vrací k ideální chrámové fasádě podle kostela v Groß-Siegharts od D. Allia (trojdílné schéma v sochařské složce). Fasády budov zdůrazňuje italsky laděnou plasticitou okenních a dveřních šambrán s kanelovanými konzolkami. Klenební systém je vyjádřen plochými kulatými kopulemi a oválnými plackami. Typické pro jeho zámecké stavby je využití motivu vystupujícího ústředního sálu dle francouzského prototypu maison de plaisance (Luis Le Vau – zámek Vaux-le-Vicomte).  Jeho první samostatná práce byla, když těsně před odjezdem do Říma dodává plány pro Dietrichsteinský zámek v Kupařovicích, který je po jeho návratu v hrubé stavbě dokončen roku 1743, jeho výzdoba trvala až do 1748. V letech 1738–1748 se podle Grimma uskutečňují úpravy Dietrichsteinského hraběcího paláce v Brně na dnešní Masarykově ulici (stavba nezachována). Pro stejný rod realizuje zámek Leopoldsruhe u Pohořelic (1743–1746). V roce 1743 staví u Mikulovského zámku tzv. velké altana (východní arkádovou terasu s altánem), dále stáje (úpravy nezachovány), bránu bažantnice a později i dnes nezachovaný lazaret. V Židlochovicích je kolem roku 1746 doložen na projektech opravy Hildebrandtova farního chrámu, dokončení zámku s návrhem portálu a interiéru zámecké kaple, zámeckého parku s oranžérií (úpravy parku a stavba nezachovány) a špitálu (stavba nezachována). Na zámku Diváky, který měli ve správě jezuité, působí v roce 1747. Ve 40. letech pak ještě provádí špitál v Boskovicích (nezachováno v původní podobě), tzv. úřednický trakt zámku v Polné (1744–1745), zámek pro mikulovské proboštství v Jiřicích (1750) (nezachováno v původní podobě), adaptaci zámku Tulešice a tzv. Nová brněnská kasárna (1751–1753) (stavba nezachována). Pro řád milosrdných bratří v Brně dodává v roce 1747 návrh na klášter s nemocnicí, který později rozšířil (před 1749) do monumentální podoby kvadratury s kruhovou kaplí. Tento projekt byl ale realizován pouze částečně (1749–1753) a Grimmovy charakteristické úpravy fasád se nezachovaly.  V následujících 50. letech stále projektuje přestavbu kostelů a sídel na Dietrichsteinském panství. Drnholecký chrám (1750–1757) navrhuje ve střídmém duchu bez věží s centralizujícím prostorem. Stejné schéma pak aplikuje i na kostel v Soběchlebech (1753-68). Kostel ve Hranicích (1754–1763) je inspirován kostelem v Židlochovicích. Dalšími jsou chrámy v Bělotíně (1754–1757) a Sopotech (1749–1752). Roku 1757 staví poutní kapli nad Dolními Kounicemi, která je inspirována Rainaldiovskou architekturou. Z francouzsky orientované přestavby zámku v Sokolnicích (1750) se zachoval pouze portál kaple. Stejné je to i u paláce žďárských opatů v Brně (1752–1753), u kterého Grimmovy intervence setřely úpravy následujícího století. V Brně se pak podílí ještě na úpravách kláštera kapucínů, kde staví kapli sv. Felixe při kostele (1753), po roce 1755 přestavuje knihovnu a zvětšuje kryptu. Z let 1755–1758 byla jezuitská kaple sv. Františka Xaverského, která stávala na Švábce, dnešní ulici Úvoz a zbouraná na konci 19. století. Jeho vliv je rozpoznatelný i na východním křídle augustiniánského kláštera, který stavěl jeho otec. Úpravy paláce kapituly (nezachováno v původní podobě) a vikariát (oba 1751–1754) na Petrově jsou též jeho prací. Z roku 1753 pochází stavba zámku v Borotíně pro biskupa Freyenfelse a z roku 1759 přestavba tzv. rezidence v Boskovicích (nezachováno v původní podobě). Na žádost probošta Heřmana Hannibala z Blümengenu dodává Grimm pro jejich zámek ve Vizovicích projekt 1. fáze stavby, která je realizována v letech 1748–1757.  Po odchodu z Dietrichsteinských služeb realizuje Grimm stavby pro různé objednavatele. Jedna z prvních zakázek v tomto období je pro Annu Marii z Rottalu, na zámek v Napajedlech (po 1764–1772) v monumentálním stylu. Pro Rottaly pak ještě pracuje na zámku v Bystřici pod Hostýnem (1765), který se jeví jako replika zámku vizovického. Grimm je též autorem návrhu hlavního oltáře v tamním farním kostele a vrchnostenského domu. V kostele ve Žďárné (1759) se snaží o centrální prostor na půdorysu kříže. Když je v roce 1760 rozhodnuto o modernizaci gotického kostela sv. Mikuláše v Brně (stavba nezachována), je povolán Grimm, který zde navrhuje kulisovitou fasádu s rizalitem, atikou a věží. Na přelomu 60. a 70. je taktéž v Brně realizován Bartolomějem Zintnerem projekt kostela sv. Leopolda (1768–1777) u zmíněné nemocnice milosrdných bratří, který ale nevychází z architektových zachovaných plánů.  Kromě novostaveb a přestaveb exteriérů se Grimm zaměřoval i na interiéry, které členil zděnými či štukovými lizénami, pilastry a nikami. Prostor opatřoval novými klenbami a zvětšoval okna. Učinil tak v kostelích v Medlově (1749), Pravlově (1758–1760), Havlíčkově Borové (1755–1756), sv. Františka Serafínského v Lipníku (1765-66), dále v Měníně (1763), Blučině (1766–68) a Nikolčicích (1766) (úpravy nezachovány). V Brně se kostel stejně jako palác královopolských kartuziánů (1766) nezachoval, ale kostel v Nových Hvězdlicích (1770–1773), který provedl podle Grimmova projetu stavitel Valentin Stiebock se stal doslovnou citací svatomikulášského chrámu. Pro nový augustiniánský kostel ve Šternberku z let 1775–1783 se stal výrazným prvkem nástavec nad atikou na širokém průčelí. V letech 1770–1777 je ve Vizovicích realizována 2. fáze stavby zámku. Před tím je ale v roce 1766 nově navržena fasáda, členícím prvkem jsou okenní osy. Jsou postavena dlouhá souměrná boční křídla kvůli kapli. Na tomto projektu se potkává se sochařem Ondřejem Schweiglem, který v zámecké kapli navrhuje a realizuje sochařskou a štukovou výzdobu v duchu pozdního baroka. Poslední projektovanou Grimmovou stavbou se stal klášter milosrdných bratří ve Vizovicích, který si v roce 1781 objednali znovu Blümengenové. V témže roce je zaznamenaný také při úpravách interiéru chrámu sv. Petra a Pavla v Brně.  V druhé polovině 18. století, během hospodářské obnovy po Válce o rakouské dědictví, projektuje Grimm též užitkové stavby. Byly jimi hospodářské dvory v Brně, Žatčanech, Novém Dvoře, Žabčicích, Ledcích, Boskovicích a Sudicích. Stáje a kravíny ve Strachotíně, Jitkově a Pohořelicích a tam i bažantnici. Dále mlýn v Dolních Věstonicích. Pivovar a most v Židlochovicích. A dalších sedm mostů na císařské silnici mezi Strachotínem a Dolními Věstonicemi a most u Bulharů. Většina těchto staveb se ale díky svému utilitárnímu charakteru do dnešní doby buď nezachovala, nebo byla zásadně přestavěna. Podle zachovaných kreseb je též zřejmé, že se Grimm věnoval také návrhům užitého umění.

František Antonín Grimm (německy Franz Anton Grimm, 2. října 1710, Brno – 17. ledna 1784, Brno) byl barokní stavitel a architekt působící na Moravě. Poučený vídeňskou, římskou a francouzskou architekturou. Byl synem v Brně usazeného původem bavorského stavitele Mořice Grimma.

Franz Anton Grimm, tschechisch "František Antonín Grimm" (* 2. Oktober 1710 in Brünn; † 17. Jänner 1784 ebenda) war ein mährischer Baumeister des Spätbarock, Kartensammler und Ingenieur.


Životopis.

Penovo otec má španělské a venezuelské kořeny a jeho matka dominikánské. Má tři mladší bratry Antonia, Javi, a Andrese. Vyrůstal ve Westonu na Floridě. Navštěvoval střední školu Sagemont Upper School, kde patřil k roztleskávačskému týmu. Zahrál si v divadelních představeních "Pomáda" a "Man of La Manche". Zahrál si také v divadelní produkci "Titanicu" na střední škole America Heritage School.

Kariéra.

Jeho první větší role byla v patnácti letech, když si zahrál v seriálu "Pohotovost". Potom hostoval i v seriálech "Judging Amy", "Kalifornské léto" a "Ned's Declassified School Survival Guide".  Zatímco studoval na konzervatoři v Bostonu, ho jeho manažer přiměl, aby šel na konkurz na "Big Time Rush". Zde získal roli Carlose Garcii. V roce 2009 se přestěhoval do Los Angeles.

Big Time Rush.

Od roku 2009 hrál k popové chlapecké skupině Big Time Rush. Skupina se skládala z Peny, Kendalla Schmidta, Jamese Maslowa a Logana Hendersona. Vydali tři alba BTR, Elevate a 24/Seven.

Sólo kariéra.

Svůj první singl „Electrico“ vydal dne 4. února 2014.  V srpnu 2015 bylo oznámeno, že se stal jedním ze soutěžících reality show "Dancing with the Stars". Jeho manželka Alexa PenaVega soutěžila ve stejné řadě. Jeho profesionální partnerka byla Witney Carson. Umístil se na čtvrtém místě.  V roce 2014 moderoval zábavnou show Webheads, kterou uvedla dne 2. června 2014 americká stanice Nickelodeon. Hostoval v sitcomu "Mámou přes noc". V roce 2015 šel do kin film "Spare Parts", kde si s ním zahrála i jeho manželka Alexa a známý George Lopez. Film vyšel na DVD dne 5. května 2015. V roce 2016 si zahrál v televizním filmu "". Od roku 2016 začal propůjčovat hlas postavě v seriálu "Hlasiťákovi". V roce 2018 získal jednu z hlavních rolí v seriálu "Life Sentence". Seriál byl však po odvysílání první řady zrušen.

Osobní život.

Na začátku roku 2014 se oženil s herečkou Alexou PenaVega. V roce 2016 se jim narodil syn. Druhý syn se jim narodil v červnu roku 2019.

Carlos Roberto Pena mladší (* 15. srpna 1989 Columbia, Missouri, USA) je americký herec a zpěvák. Hrál v americkém seriálu stanice Nickelodeon "Big Time Rush" a byl členem kapely Big Time Rush. Proslavil se také moderováním show "Webheads".

Carlos Roberto PenaVega (* 15. August 1989 in Columbia, Missouri; geboren "Carlos Roberto Pena Junior") ist ein US-amerikanischer Schauspieler, Tänzer und Sänger. Er erlangte die meiste Bekanntheit durch seine Karriere bei "Big Time Rush".


Odlišnosti jednotlivých členů zemí BASIC.

Země BASIC sdílejí mezi sebou množinu hmotných rysů, které jsou obvykle analyticky spojeny se vznikající silou, ale každá má poněkud odlišnou řadu atributů.  Čína a Indie sdílejí rozdíly v tom, že za poslední desetiletí mají velmi rychlé tempo hospodářského růstu, zatímco Brazílie a Jihoafrická republika se blíží globálnímu průměru. Brazílie, Čína a Indie patří mezi deset největších světových ekonomik, zatímco Jihoafrická republika je o dva decily nižší. Vzhledem k mnohem většímu počtu obyvatel v Číně a Indii se nicméně jihoafrický HDP na obyvatele blíží Brazílii.  Společně země BASIC představují zhruba 40 % světové populace a každá z nich je bezpochyby regionální mocností. Jihoafrická republika tvoří přibližně 35 % HDP na celkovém HDP subsaharské Afriky; Brazílie představuje 38 % HDP na celkovém HDP Latinské Ameriky a Karibiku; Indie představuje až 80 % HDP v Jižní Asii a Čína s 35% příspěvkem na HDP ve východní Asii a Tichomoří.

Poslání zemí BASIC.

Země BASIC usilují o přesvědčení ostatních zemí, aby se připojily ke Kjótskému protokolu a vznikl tak společný postoj ohledně omezení a snížení emisí skleníkových plynů a alokování peněz na podporu klimatu. Nadále požadují, aby rozvinuté země severního bloku umožnily rozvojovým zemím "spravedlivý prostor pro rozvoj" a aby jim byla poskytnuta podpora v oblasti financování, nových technologií a budování kapacit.  Země BASIC poukazují především na to, že severní země jsou zodpovědné za svůj vysoký podíl emisí již z historického hlediska, čímž jsou výrazně zodpovědné za změny na klimatu, a proto země BASIC odmítají nést následky a zároveň požadují, aby státy severního bloku zvýšily své finanční prostředky na podporu zmírnění klimatických změn ve světě. Ministři zemí BASIC zdůrazňují, že sociální a hospodářský rozvoj a vymýcení chudoby jsou prioritou všech rozvojových zemí. Brazílie, Jihoafrická republika, Indie a Čína oznámily své plány na snížení emisí skleníkových plynů, tak jak bylo dohodnuto na summitu v Kodani v roce 2009 a projednaly možnost poskytnout finanční a technickou pomoc rozvojovým státům skupiny 77.

Mezinárodní vztahy mezi G-77 a zeměmi BASIC.

Země G-77 vnímají vznik nové koalice zemí BASIC, jako možnost větší vyjednávací síly, většího zviditelnění a lepšího postavení nejen na summitech OSN, ale i všude jinde po světě. Až do nedávna se skupině 77 nedostávalo vysoké mezinárodní pozornosti, vzhledem ke svému statusu rozvojových zemí s porovnáním se severními vyspělými zeměmi.  Zemím BASIC se dostává obecně větší pozornosti, právě díky svému rychlému růstu, čímž roste jejich vyjednávací síla a s tím spojené větší kladené požadavky. Tyto země hrají klíčovou roli pro rozvojové země, neboť mají obrovský vliv ve vztahu k severním industrializovaným zemím a dostává se jim tak úspěšnějších výsledků ve světovém hospodářství a politických záležitostech na konferenčních jednáních Organizace spojených národů. Koalice zemí BASIC nadále zůstává ve skupině 77 i přes svůj rychlý vzrůst, to však přispělo k poklesu role skupiny 77 jakožto vyjednávací koalice. Některé země se domnívají, že setrvání koalice BASIC ve skupině 77, potlačuje původní význam skupiny 77, neboť „zastiňují“ ostatní rozvojové země, které nejsou z mezinárodního hlediska natolik významné.  Země BASIC jsou největším příjemcem přímých zahraničních investic – jsou ekonomicky dynamické, mají poměrně dobrou infrastrukturu a mohou spravovat stále větší a větší ekonomické projekty – činí je atraktivnějšími příjemci pro financování klimatu a technologickou výměnu. Tento fakt znevýhodňuje ostatní rozvojové země skupiny 77. Rozvojové země G-77 historicky vnímaly mezinárodní jednání jako místo, kde mohou vyvíjet tlak na pomoc od severních zemí při svém národním rozvoji. Pokud jde o finanční pomoc na rozvoj, země BASIC a G-77 mají často stejné přednosti v jednáních o klimatu. V důsledku toho větší síla a viditelnost koalice BASIC obecně podporuje návrhy ostatních rozvojových zemí G-77 v jednáních, kde by jinak mohly být ohromeny mnohem silnějšími ekonomickými silami severních zemí.  Významný hospodářský vzrůst zemí BASIC pomohl zvýšit viditelnost a sílu požadavků skupiny 77, neboť jako takové sdílí stejné preference ohledně finančních návrhů.

Země BASIC jsou blokem čtyř nejrychleji rostoucích a nově industrializovaných zemí – Brazílie, Jihoafrické republiky, Indie a Číny. Tyto země jsou součástí skupiny 77 a vznikly dohodou dne 28. listopadu 2009. Působí především jako blok při společných jednáních pod záštitou Rámcové úmluvy OSN o změnách klimatu (UNFCCC). Ministři životního prostředí zemí BASIC se od listopadu 2009 scházejí čtvrtletně, aby koordinovali svou účast na jednáních. Vydávají společná prohlášení na konci každé schůzky a využívají setkáních ke sdílení úspěšných zkušeností a práci na klíčových koncepcích. Země BASIC mají významné postavení při jednáních o klimatu na konferencích OSN.

Als BASIC-Staaten wird eine Gruppe von vier großen Schwellenländern – Brasilien, Südafrika, Indien und China – bezeichnet, die sich mit einem Abkommen vom 28. November 2009 verpflichtet hatten, auf der UN-Klimakonferenz, die vom 7. bis 18. Dezember 2009 in Kopenhagen stattfand, gemeinsam zu agieren.


Původ slova gymnázium a jeho význam ve vybraných státech.

Gymnázium (též gymnasium) je označení pro školy středního vzdělání v některých částech Evropy. Tento název pochází z řeckého „γυμνασιον“ "(gymnasion)" a ve starém Řecku označoval prostory, ve kterých se vzdělávali mladí muži – zejména tělesně, ale i duševně.  Řecké "gymnasion" je odvozeno ze slova "gymnos", česky nahý, jelikož při části výuky za starého Řecka žáci nepoužívali oděv.  Francouzština (gymnase) s angličtinou (gymnasium) převzaly z latiny (gymnasium) označení výlučně pro tělocvičnu (s výjimkou francouzsky mluvící části Švýcarska). V tomto smyslu přešlo slovo gymnasium i do pojmu gymnastika.  V německy mluvících zemích, ve Skandinávii, Finsku, zemích Beneluxu a dokonce i ve francouzsky mluvící části Švýcarska jsou gymnázia střední školy připravující studenty na vyšší vzdělání na univerzitách a polytechnikách (vysokých školách). Označení v tomto smyslu je možné sledovat od doby reformace v 16. století.  V Itálii gymnázium označuje první dva roky klasického lycea, střední školy specializované na studium klasických jazyků latiny a řečtiny jako i literatury, případně i dalších moderních jazyků.  V Polsku tříleté "gimnazjum" víceméně odpovídá českému druhému stupni základní školy, kdežto tříleté "liceum" českému gymnáziu zakončenému maturitou, viz polské školství. Od začátku školního roku 2017/2018 byla gymnázia v Polsku zrušena. Systém nově funguje jako osmiletá základní škola a na ní navazující čtyřletá lycea.

Historie.

Gymnázia v českých zemích podle roku vzniku.

Školy jsou uvedeny pod současným názvem "gymnázium". V letech 1953 až 1960 byly školy poskytující všeobecné vyšší vzdělání tříleté a nazývaly se "jedenáctiletá střední škola (JSŠ)", poté "střední všeobecně vzdělávací škola" "(SVVŠ)". Podle zákona č. 168/1968 Sb. (Zákon o gymnasiích byla od školního roku 1969/1970 znovu zavedena čtyřletá gymnázia místo dosavadních tříletých SVVŠ. Níže uvedené dnešní názvy některých gymnázií tedy neodpovídají jejich názvům užívaným v letech 1953–1968.

Současnost.

Členění českých gymnázií.

Gymnázia můžeme členit podle počtu let studia na čtyřletá, šestiletá a osmiletá.

Přijímací řízení.

Přijímací řízení na gymnázium mívá většinou formu přijímací zkoušky z českého jazyka, matematiky a obecných studijních předpokladů, na některých gymnáziích pouze z českého jazyka a matematiky. Řada gymnázií používala ke zkouškám testy vypracované společností Scio. Jako další kritérium hodnocení uchazečů mohou být zohledněny výsledky předchozího vzdělávání, popřípadě je žákům s výbornými známkami ze základní školy přijímací zkouška částečně nebo zcela odpuštěna (detailní podmínky přijetí poskytuje většina škol na svých webových stránkách). Ve školním roce 2014/2015 byla většina škol přihlášena do hromadného testování společnosti CERMAT. Tyto zkoušky se konají z českého jazyka a matematiky. Konají se po celé ČR ve stejný den.  Šance na přijetí ke studiu jsou různé, ale obecně platí, že u víceletých gymnázií je poměr přijatých uchazečů nižší než u čtyřleté formy. Podíly přijatých z celkového počtu zájemců jsou přibližně následující: čtyřleté gymnázium 70–95 %, šestileté gymnázium 50–70 %, osmileté gymnázium 50–65 %.

Gymnázium je jeden ze tří hlavních druhů středních škol existujících v České republice, poskytující všeobecné vzdělání zakončené maturitní zkouškou. Posláním gymnázií je v hlavní řadě příprava studentů ke studiu na vysokých školách či vyšších odborných školách, na které odchází v průměru více než 90 % absolventů. V České republice je tento typ střední školy poměrně populární a každý rok na něj odchází přibližně 21 % absolventů základních škol v porovnání se 41 % odcházejících na střední odborné školy a 38 % odcházejících na střední odborná učiliště. Největším gymnáziem v České republice je Gymnázium Olomouc-Hejčín.

Ein Gymnasium (Plural: "Gymnasien"), teilweise auch Lyzeum (Plural: "Lyzeen"), ist eine weiterführende Schule des sekundären Bildungsbereichs, die zur Hochschulreife führt. Der Beginn und die Länge der Ausbildung in einem Gymnasium hängt vom jeweiligen Schulsystem ab. Ein Schüler eines Gymnasiums wird Gymnasiast (oder veraltet Lyzeist) genannt.


Česká účast.

Český atletický svaz stanovil kvalifikační kritéria pro účast na tomto mistrovství Evropy. Při uzávěrce 3. 8. 2014 nominoval celkem 43 atletek a atletů. Šampionátu se však zúčastnilo jen 42 sportovců, protože Jan Kubista se ze zdravotních důvodů omluvil.  Největšími českými nadějemi byla oštěpařka Barbora Špotáková, která se po atletické přestávce, během níž se jí narodil syn, dostala do formy, a oštěpař Vítězslav Veselý, který obhajoval titul z minulého šampionátu. Věřilo se i Jiřině Svobodové ve skoku o tyči, koulařům, kteří nastoupili v silné sestavě Ladislav Prášil, Tomáš Staněk a Jan Marcell, vicemistryni Evropy v běhu na 400 metrů překážek Denise Rosolové nebo např. Lukáši Melichovi v hodu kladivem.  Na mistrovství neodjely dvě velké naděje české atletiky: Natržený sval vyřadil čtvrtkaře Pavla Masláka, který před mistrovstvím dosahoval výborných výkonů. Zuzana Hejnová ukončila sezónu, ve které se jí během několika málo startů nevedlo, a rozhodla se doléčit bolestivý zánět v patě. „Nechci tam odjet jen kvůli tomu, abych se zúčastnila. Asi bych se tam opravdu trápila“, prohlásila.  Šéftrenér české výpravy Tomáš Dvořák věřil v 10 finálových umístění. Počet medailí však odhadovat nechtěl, prohlásil jen „My vám ty medaile přivezeme“.

Program.

Na programu bylo celkově 47 lehkoatletických disciplín – 24 mužských a 23 ženských.

Průběh šampionátu.

První den – úterý 12. srpna – začal kromě kvalifikací i mužský desetiboj, kde mělo Česko tři zástupce. Nejlepší z nich, Adam Sebastian Helcelet, obhajoval osmé místo z minulého mistrovství světa. V dálce si sice zlepšil svůj nejlepší výkon, ale po prvním dnu byl až jedenáctý. Marek Lukáš byl po pěti disciplínách na 22. místě a třetí český desetibojař, juniorský mistr světa Jiří Sýkora, si při cvičném skoku před soutěží v dálce poranil kotník a z desetiboje odstoupil. Prvnímu dni dominovali Němci Kai Kazmirek a Arthur Abele. Mezi ně se dostal jen Bělorus Andrej Kravčenko, který však udivil výkonem 222 cm ve výšce.  První den probíhalo také finále ve vrhu koulí mužů, kde se po trojnásobné české účasti na předchozím mistrovství světa vkládala velká naděje do českých atletů. Do finále však postoupil jen Jan Marcell, který si zde zlepšil osobní rekord na 20,93 m a skončil šestý. Titul suverénně obhájil favorizovaný Němec David Storl. Druhý den pokračovala soutěž desetibojařů, i když byla poznamenána deštěm a především neobvykle silným větrem, kvůli němuž byla dvakrát přerušena soutěž v tyči. Z českých atletů Adam Sebastian Helcelet nezlepšil svou jedenáctou pozici z předchozího dne, i když si věřil na lepší výkon. Druhý český reprezentant Marek Lukáš skončil na 16. místě. Závod vyhrál Bělorus Andrej Kravčenko především vyrovnanými výkony v soutěžích druhého dne.  V běhu na 10 km mužů dokázal Angličan Mo Farah, že se umí připravit na velké závody, a zvítězil s přehledem před svým krajanem Andy Vernonem. Na nejkratší ženské trati 100 m vyhrála Dafne Schippersová z Nizozemska, které ještě minulý rok závodila hlavně v sedmiboji. Stejný závod mužů vyhrál Angličan James Dasaolu před přece jen více favorizovaným obhájcem titulu Christophe Lemaitrem z Francie. V disku rozšířil svou zlatou kolekci Němec Robert Harting. Estonci Gerdu Kanterovi se ani potřetí nepodařil útok na nejvyšší evropskou příčku a potřetí si z mistrovství Evropy odvezl stříbrnou medaili.  Třetí den – čtvrtek 14. srpna – přinesl českým sportovcům první medaili. V chůzi žen na 20 km zazářila mladá talentovaná Anežka Drahotová. Závod zvládla takticky lépe, než na mistrovství světa 2013, kdy po většinu trati udávala tempo. Poslouchala rady svého trenéra Ivo Pitáka a taktickým výkonem si došla pro bronzovou medaili, když se v posledních dvou kilometrech od ní odtrhla jen vítězná Ruska Elmira Alembeková a těsně před cílem ji předešla ještě Ukrajinka Ljudmila Oljanovská. V devatenácti letech se tak stala nejmladší českou medailistkou z mistrovství Evropy.  Večer přinesl české atletice největší úspěch: v hodu oštěpem vyhrála Barbora Špotáková. Mistrovství Evropy byl poslední velký šampionát, který ještě nevyhrála, a tak byla před závodem hodně nervózní. V prvním pokusu hodila solidních 62,86 m, což však bylo o metr méně, než její největší soupeřka, Němka Linda Stahlová. V dalších hodech žádná ze závodnic výrazněji nevylepšila své maximum, až v páté sérii všechny přehodila Srbka Tatjana Jelačová hodem 64,21 m. Tím Špotákovou podle jejích vlastních slov vyhecovala a ta hodila ve stejném kole 64,41 m. Tento výkon už žádná ze soupeřek nepřekonala. Špotáková pak označila svůj výkon za špatný a celý závod za nepříjemný, ale byla pyšná na to, že ke konci závodu dokázala zabojovat. Ve skoku o tyči neobhájila zlatou medaili Jiřina Svobodová. Skončila na 6. místě; vzhledem k dosavadnímu průběhu sezóny však byla spokojena. Překvapil naopak její bývalý manžel Petr Svoboda, když ve finále běhu na 110 m překážek skončil pátý. Soutěž sedmibojařek nedokončila Eliška Klučinová, když v první disciplíně, běhu na 100 m překážek, po kolizi na osmé překážce špatně dopadla a zranila si nárt.  Diskvalifikací skončil běh na 3000 m překážek pro vítězného Francouze Mahiedine Mekhissi-Benabbada. Když dobíhal s jasným náskokem do cíle, svlékl si před poslední překážkou dres a radostně jím mával. Podle rozhodčích tím porušil pravidlo, že atlet musí absolvovat celý závod s oběma čísly viditelnými na dresu.  Čtvrtý den skončil úspěchem pro slovenské sportovce. Dopoledne vybojoval na nejdelší trati šampionátu – chůzi na 50 km – stříbrnou medaili Matej Tóth. Na trati předešel i ruské chodce, kteří závod rychlým nástupem na začátku protaktizovali, a nestačil jen na Francouze Yohanna Dinize. Večer pak Martina Hrašnová zopakovala stříbrnou medaili za hod kladivem. V závodě zvítězila Polka Anita Włodarczyková, česká reprezentantka Kateřina Šafránková obsadila 9. místo.  V odpoledním programu se očekával útok francouzského sprintera Christophe Lemaitrana zlato v běhu na 200 m. Skončil však stejně jako v úterním závodě na 100 m druhý; tentokrát vyhrál Brit Adam Gemili. Dvojité vítězství se však na této kombinací tratí podařilo nizozemské atletce Dafne Schippersové.  Večer v dešti dosáhl velkého úspěchu výškař Jaroslav Bába, když jen na pokusy skončil výkonem 2,30 m čtvrtý. Závod vyhrál podle předpokladů Ukrajinec Bohdan Bondarenko, i když se jeho očekávaný souboj s Ivanem Uchovem nekonal – ruský reprezentant nepřeskočil 2,33 m.  Pátý den – sobota 16. srpna – byl medailový pro dalšího českého atleta: Jan Kudlička ve skoku o tyči přeskočil 5,70 m a skončil na děleném třetím místě spolu s Francouzem Menaldem. Překonal jej jen Polák Wojciechowski, který dosáhl stejného výkonu, ale na méně pokusů. Suverénem soutěže se stal další Francouz Renaud Lavillenie; titul mistra Evropy získal už potřetí za sebou. Na medaili naopak na nedosáhla spolufavoritka běhu na 400 m překážek Denisa Rosolová. Celý závod sice udržovala krok s hlavní favoritkou a pozdější vítězkou Britkou Eilidh Childovou, těsně před cílem ji však přespurtovaly Ukrajinka Hanna Titimecová a Ruska Irina Davydovová. Rosolová byla v cíli velmi zklamaná a později přiznala, že ke konci o soupeřkách vůbec nevěděla.  V ranním maratonu žen dominovaly hlavně zkušené matadorky: opanovala jej devětatřicetiletá Francouzka Christelle Daunayová, která porazila jen o rok mladší italskou závodnici Valerii Straneovou a časem 2.25:14 vytvořila nový rekord mistrovství Evropy. Třetí pak skončila Portugalka Jéssica Augustová. Do odpoledního finále v disku žen sice postoupily obě české atletky, ale do užšího finále se nedostaly – Eliška Staňková skončila desátá a Jitka Kubelová poslední. Suverénně vyhrála favorizovaná Chorvatka Sandra Perkovićová, když předvedla nejlepší světový výkon za posledních 22 let.  Poslední den se očekávalo, zda bude ve finále hodu oštěpem bojovat o zlato Vítězslav Veselý s finským rekordmanem Terem Pitkämäkim. Nad oběma však nečekaně dominoval další Fin Antti Ruuskanen, který výkonem 88,01 m předvedl nejlepší hod několika posledních let. Veselý nezačal dobře a v páté sérii hodů se propadl až na 4. místo, ale nejbližším hodem se vzchopil a vybojoval stříbrnou medaili.  Ráno se běžel maraton mužů, v němž se hned už před 5. km vydal na sólo Polák Marcin Chabowski. Vydržel však jen do 35. km, kdy jej předběhl pozdější vítěz Ital Daniele Meucci. Odpoledne bylo na programu finále závodu na 1500 m, kam se z rozběhů probojoval i Jakub Holuša. Viróza jej však na start nepustila. Závod vyhrál Francouz Mahiedine Mekhissi-Benabbad, který si sice nesvlékal dres jako ve čtvrtečním závodu na 3000 m překážek, ale v cílové rovince si nedopustil mnohoznačné gesto směrem k soupeřům. Jednou z hvězd šampionátu se stal Brit Mohammed Farah, který si po triumfu na 10 km doběhl pro zlato i na poloviční trati. Stejné dvojité vítězství se mu podařilo i na mistrovství Evropy v roce 2010.  Závěr šampionátu obstaraly mužské i ženské štafety na 4×100 i 4×400 m. Do finále té druhé postoupili i čeští muži, kteří však skončili poslední. Za splněný cíl však považovali už postup do finále.

Zúčastněné země.

"(v závorkách uvedeny počty vyslaných sportovců)"

XXII. mistrovství Evropy v atletice proběhlo ve švýcarském městě Curych ve dnech 12. – 17. srpna 2014. Konalo se na stadionu Letzigrund, kde se každoročně koná mítink Weltklasse, jeden z nejprestižnějších atletických závodů na světě. Prezidentem organizačního výboru byl Švýcar Hansjörg Wirz, který je také prezidentem Evropské atletické asociace.

Die 22. Leichtathletik-Europameisterschaften wurden vom 12. bis zum 17. August 2014 in Zürich ausgetragen. Damit fanden zum zweiten Mal, nach 1954 in Bern, Leichtathletik-Europameisterschaften in der Schweiz statt. Die sechstägigen Wettkämpfe wurden im Stadion Letzigrund veranstaltet, in dem seit 1928 jährlich das Leichtathletik-Meeting "Weltklasse Zürich" durchgeführt wird. Die Geher- und Marathonwettkämpfe wurden in der Zürcher Innenstadt ausgetragen.


Podstata osobního prodeje.

Prodej je jednou z nejstarších profesí. Lidé, kteří tuto práci vykonávají, nosí mnoho jmen: prodejci, obchodní zástupci, prodavači, obchodníci, agenti, marketingoví zástupci, oblastní manažeři, pracovníci pro styk s klienty a mnoho dalších. V minulosti byl vytvořen špatný dojem na pojem prodejce. Tyto stereotypy jsou však zastaralé. Většina dnešních profesionálních prodejců jsou vzdělaní, vyškolení lidé, kteří se snaží vybudovat dlouhodobé, hodnotné vztahy se zákazníky. Jejich úspěchu není měřen tím, kolik zákazníků nalákají, ale tím, kolika dokáží pomoci tím, že správně odhadnou jejich potřeby a pomohou řešit jejich problémy.

Proces osobního prodeje.

Úspěšné společnosti v současné době v osobním prodeji používají zákaznicky orientovaný přístup. Školí prodejce, aby dokázali identifikovat potřeby zákazníka a najít řešení. Tento přístup předpokládá, že zákazníkovi potřeby představují prodejní příležitosti, že zákazník ocení vhodné návrhy a že zákazník bude prodejcům, který mu leží na srdci jeho dlouhodobý prospěch, věrny. Firmy, které používají prodejně orientovaný přístup, naproti tomu spoléhají na tvrdší prodejní techniky. Předpokládají, že zákazníci nakupují jedině pod tlakem, jsou ovlivněni profesionální prezentaci a nebudou podpisu smlouvy litovat.

Fáze procesu prodeje.

Většina autorů uvádí, že proces prodeje zahrnuje několik fází, které prodejce musí zvládnout. Tyto fáze se zaměřují na konečné získání nového zákazníka a jeho objednávky. Mnoho prodejců však tráví velkou část svého času tím, že kultivují existující významné zákazníky a budují s nimi dlouhodobé vztahy. Jednotlivé fáze jsou:

3 základní typy osobního prodeje.

Osobní prodej zahrnuje v zásadě tři základní typy prodeje. Každý z těchto typů představuje specifickou metodu osobního prodeje se zvláštními prodejními postupy, pro odlišné typy zákazníků a trhů. Jsou nimi:

Zásady osobního prodeje.

Mezi hlavní zásady osobního prodeje můžeme zařadit 5 následujících bodů:

Osobní prodej (Personal Selling) je nejstarším nástrojem komunikačního mixu, přičemž i v dnešní době si udržuje významnou pozici v marketingové komunikaci firem. Mezi jeho hlavní výhody patří především přímý kontakt se zákazníkem, okamžitá zpětná vazba a individuální komunikace.

Der Persönliche Verkauf ist ein Instrument der Kommunikationspolitik im Marketing (neben Werbung, Direktmarketing, Public Relations und Verkaufsförderung). Das primäre Ziel des Verkaufsgesprächs zwischen einem Verkäufer und einem potenziellen oder aktuellen Kunden (Käufer) ist der Vertragsabschluss über eine angebotene oder nachgefragte Leistung. Darüber hinaus hat der Persönliche Verkauf folgende Aufgaben: Der Persönliche Verkauf ist das wichtigste Instrument im Kommunikationsmix bei der Vermarktung von Investitionsgütern, während bei Konsumgütern die Werbung vorherrscht. Die genannten Funktionen erfordern bestimmte Entscheidungen und Tätigkeiten, die als Vertriebsprozess organisiert sind. Zur effizienten Gestaltung dieses Prozesses benötigt man besonders qualifiziertes Personal mit entsprechenden Vertriebskompetenzen (Verkäufer). Das gilt insbesondere für die Vermarktung von wissens- und technologieintensiven Produkten und Dienstleistungen wie zum Beispiel von Industrieanlagen, Kraftwerken oder der Reorganisation von Unternehmen (Dienstleistung).


Život.

Centkiewicz se narodil roku 1904 ve Varšavě jako syn inženýra. Začátkem první světové války byla rodina evakuována do Kyjeva a roku 1916 do Tveru, kde jeho otec pracoval na stavbě Transsibiřské magistrály. V roce 1918 se rodina vrátila do Varšavy. Již od mládí se zajímal o techniku, skautské hnutí, literaturu a o sport. Trénoval aktivně lyžování a atletiku, především vytrvalostní běh, a roku 1925 byl druhý na Mistrovství Polska v přespolním běhu.  Po skončení střední školy začal studovat v letech 1926-1928 elektrotechniku v Grenoblu a roku 1926 poznal na jedné své cestě do Alp svou budoucí manželku Alinu. Své vzdělání pak dokončil v letech 1928-1929 v Lutychu, kde získal titul inženýra. Poté pracoval v několika francouzských vodních elektrárnách, následně v Polsku (například ve Státním meteorologickém institutu a v observatořích v Gdyni a v Helu) a také v Dánském institutu zemského magnetismu v Kodani. Napsal také několik vědeckých prací v oboru radiometeorologie a elektrotechniky.  V letech 1932-1933 vedl první polskou polární expedici, která na Medvědím ostrově zkoumala atmosférické úkazy, polární záři, zemský magnetismus a další jevy. Daleký sever jej natolik uchvátil, že o něm v letech 1934-1939 vydal sedm knih založených na polských a sovětských polárních expedicích.  Po svém návratu pracoval v Ústavu teoretické fyziky na Varšavské univerzitě a v letech 1935- 1939 byl vedoucím aerologické observatoře Státního meteorologického ústavu v Legionowu. V roce 1937 vystavoval na Mezinárodní výstavě techniky a umění v Paříži jím navržený a vyrobený přístroj pro zkoumání horních vrstev atmosféry, který byl oceněn zlatou medailí. Obnovil také svou známost s Alinou a roku 1939 s ní uzavřel sňatek.  Během německé okupace působil v Národním institutu vzájemného pojištění a roku 1944 se společně s Alinou zúčastnil Varšavského povstání. Po jeho porážce byli oba posláni do koncentračních táborů, Czesław do Neuengamme u Hamburku a Alina do Ravensbrücku. Oba přežili a po válce se usadili v Jelení Hoře, kde Czesław zastával pozici technického ředitele energetického podniku Dolního Slezska. Po celou dobu pobytu ve městě se oba aktivně podíleli na společenském, kulturním, ale i politickém životě. Czesław byl dokonce členem městské rady. V říjnu roku 1946 se stal členem Polské socialistické strany a v prosinci roku 1948 s ní přešel do Polské sjednocené dělnické strany. Alina se stala členkouj této strany roku 1949.  Protože byl Czesław před válkou uznávaným autorem populárních cestopisů, byly po něm neustále požadovány další knihy, na jejichž psaní měl málo času. Alina se proto rozhodla, že mu se psaním pomůže. Prvním jejich společným dílem byl dětský román "Odarpi syn Egigwy" z roku 1949, po kterém následovalo více než třicet dalších děl. Tak vznikla spisovatelská dvojice Alina a Czesław Centkiewiczovi, která patřila k nejpopulárnějším autorům poválečné polské literatury a jejíž knihy byly přeloženy do téměř dvaceti jazyků.  V roce 1950 Centkiewiczowi přesídlili do Varšavy a Czesław se vrátil k práci ve Státním meteorologickém ústavu v Legionowu. Roku 1958 byl pověřen vedením polské expedice do Antarktidy, na které ho doprovázela i jeho žena. Po této výpravě ukončil svou profesní kariéru a věnoval se zcela literatuře a cestování. Byl rovněž místopředsedou Polského svazu spisovatelů.  Czesław Centkiewicz zemřel ve Varšavě v roce 1996. Byl pochován vedle své manželky Aliny, která zemřela roku 1993. Za své dílo obdržel řadu vyznamenání – například Důstojnický kříž Řádu polského znovuzrození, dvakrát Zlatý kříž za zásluhy, Medaili Národní vzdělávací komise, Řád úsměvu, Cenu ministerstva kultury a další. Roku 2012 obdržel posmrtně čestné občanství města Legionowo.

Czesław Jacek Centkiewicz (10. října 1904, Varšava – 10. července 1996, tamtéž) byl polský spisovatel a cestovatel, autor knih pro děti a mládež. Většinu svých děl napsal společně se svou manželkou Alinou Centkiewiczowou.

Czesław Jacek Centkiewicz (* 18. Oktober 1904 in Warschau; † 10. Juli 1996 ebenda) war ein polnischer Autor und Abenteurer.


Stručné dějiny kláštera.

Klášter byl původně založen jako ženský, pro sestry premonstrátky roku 1211 Markvartem z Hrádku a jeho ženou Vojslavou. Rozvoj kláštera byl přerušen během husitských válek, kdy byl klášter s kostelem dvakrát (v letech 1423 a 1424) zpustošen a vypálen. Řeholnice, které včas neuprchly, byly pochytány a vhozeny do místního rybníka, kde utonuly. Komunita sester se do Nové Říše v následujících letech vrátila, ale roku 1597 vymřela. Probošti, kteří spravovali ženský klášter, ovšem udrželi majetek pro řád a 16. května 1641 do kláštera přišli premonstráti z opatství v Zábrdovicích. Dne 27. prosince 1733 bylo proboštství povýšeno na samostatné opatství.

Likvidace kláštera za nacismu.

Za druhé světové války, v podvečer 29. května 1942 byl klášter přepaden gestapem. Komunita (opat Pavel Souček, převor Vavřinec Novotný, provizor Augustin Machalka, P. Dr. Norbert Hrachovský, P. Gilbert Bednář, P. Zikmund Záběhlický, P. Heřman Josef Tyl, P. Štěpán Rajda, a tři novicové) byla odvezena k výslechům do Kounicových kolejí v Brně. Novicové byli po nějaké době propuštěni, ostatní řeholníci byli odesláni do koncentračního tábora v Osvětimi, kam dorazili 16. ledna 1943, a setkali se zde se svým spolubratrem P. Siardem Nevrklou, který byl před zatčením kaplanem v Brně-Židenicích. Již 18. ledna byl zabit injekcí s jedem P. Dr. Hrachovský, 20. ledna zemřel P. Zikmund Záběhlický. Opat Pavel Souček zemřel na úplavici 28. ledna, den před ním zemřel převor Novotný. Dne 21. února 1943 byl P. Siard Nevrkla ubit v pobočním koncentračním táboře v Rajsku. Ostatní členové komunity se v srpnu 1943 dostali do Buchenwaldu, kde se dožili konce války.

Klášter po válce.

Po roce 1945 se přeživší premonstráti vrátili do Nové Říše. Na místo opata Pavla Součka, který zemřel v koncentračním táboře, byl zvolen dosavadní provizor P. Machalka. V klášteře začal fungovat společný noviciát pro premonstráty českých klášterů. P. Heřman Josef Tyl se stal převorem kláštera v Teplé. Po převzatí moci komunisty, byly v roce 1950 v klášteře údajně nalezeny ukryté zbraně a opat Machalka byl zatčen. Poté byl označen za vedoucího skupiny řeholníků, kteří se údajně dopouštěli velezrádné činnosti ve prospěch Vatikánu, a v prvním vykonstruovaném procesu s představiteli řádů odsouzen na 25 let vězení. Klášter byl uzavřen a řeholníci se sem mohli vrátit až po roce 1989.

Klášter v současnosti.

V roce 1991 se premonstráti opět ujali kláštera, od roku 1992 jej řídil převor P. Bernard František Palka, kterého v roce 1999 vystřídal současný opat Marian Rudolf Kosík. Premonstráti obstarávají duchovní správu v Nové Říši a okolních farnostech Dlouhá Brtnice, Rozseč, Stará Říše a Krasonice.

Program záchrany architektonického dědictví.

V rámci Programu záchrany architektonického dědictví bylo v letech 1995-2014 na opravu památky čerpáno 15 090 000 Kč.

Architektura kláštera.

Klášterní budovy nesou stopy poslední přestavby z roku 1821, kdy po strašlivém požáru městečka v roce 1813 byl celý klášterní areál obnoven na starém půdoryse. Kolem dvou obdélných dvorů se rozkládají jednopatrové budovy, jejichž místnosti byly v přízemí vyzdobeny štukaturou, v patrech pak iluzivní malbou i figurálními freskami.

Kostel sv. Petra a Pavla.

Klášter je spojovací chodbou svázán s kostelem sv. Petra a Pavla, postaveným na místě starého kostela z roku 1504. Kostel je 45 m dlouhý, 12 m široký v lodi a 9 m v presbytáři. Vnitřní stěny kostela jsou vyzdobeny freskami Jana Lukáše Krackera z let 1766–1767. Bohatá a vkusná malířská výzdoba je vhodně doplňována umělecky hodnotným mobiliářem.  Skutečným klenotem jsou chórové lavice, dílo neznámého truhlářského mistra z roku 1696, a zejména o něco mladší kazatelna, dílo řezbáře Arbeita z roku 1700. Kazatelna je zdobena reliéfy čtyř evangelistů a množstvím ornamentů.  Cenné zařízení kostela doplňují varhany, dílo novoříšského varhanáře Bedřicha Semráda z let 1764–1765, a boční kaple Panny Marie Bolestné s ostatky sv. Kandidy. Kaple bývala místem meditací básníka a zdejšího učitele Otokara Březiny. Konečně nelze opomenout křížovou cestu Františka Bílka a Viktora Förstra.

Kanonie sv. Petra a Pavla v Nové Říši (lat. "Canonia Neorisensis", něm. "Neureisch") je klášter premonstrátského řádu na západní Moravě, založený roku 1211 jako klášter ženský, ale po roce 1597 byl přeměněn na klášter mužský.

Die Abtei Nová Říše (deutsch "Abtei Neureisch") ist eine Prämonstratenserabtei aus dem 13. Jahrhundert. Sie liegt in Nová Říše, einem tschechischen Ort im Bezirk Jihlava in Mähren. Patrozinium ist Ss. Peter und Paul.


Heraldika.

Křenovice dodnes nemají udělený znak. Za jediný symbol tak lze považovat pečeť obce. Pečetěno bylo červeným voskem. Pečeť je kruhová s nápisem po obvodu. V pečetním poli nejstarší obecní pečeti vidíme rostlinu křenu od jeho kořene k listům. Na každé straně kořene se nachází po dvou koříncích. Listů má rostlina v pečetním poli heraldicky vpravo tři, nahoře jeden, a heraldicky vlevo dva. Nejstarší dokument pečetěný křenovickou pečetí byl nalezen v MZA v Brně a je z roku 1691. Toto pečetidlo bylo bez data a buď se ztratilo nebo poškodilo a proto nechala obec zhotovit nové pečetidlo i s datem zhotovení 1737. Tímto pečetidlem se od té doby pečetily všechny další dokumenty. Nápis po obvodu zní: PECZET DIEDINY KRZENOWIC

Historie.

Okolí Křenovic bylo osídleno již mezi lety 4500 až 3000 př. n. l. Důkazem tohoto osídlení je nález malované keramiky pocházející z Křenovic. První písemná zmínka o Křenovicích pochází z listiny vydané 8. května 1305.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 1901 obyvatel. Z nich bylo 947 mužů a 954 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 41,3% let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 1824 lidí. Nejvíce z nich bylo (16,8%) obyvatel ve věku od 30 do 39 let. Děti do 14 let věku tvořily 14,5% obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 6,6%. Z celkem 1559 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 37% střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 11,2% a bez vzdělání bylo naopak 0,4% obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 946 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 90,8% z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 70,4% patřilo mezi zaměstnance, 3,1% k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 45,7% občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 782 obyvatel obce (což je 42,9%), se hlásilo k české národnosti. Dále 604 obyvatel bylo Moravanů a 8 Slováků. Celých 708 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Náboženský život.

Obec je sídlem římskokatolické farnosti Křenovice u Slavkova. Ta je součástí děkanátu Slavkov - Brněnské dicéze v Moravské provincii. Farním kostelem je kostel svatého Vavřince. Místním knězem je P. Kamil Václav Sovadina, OPraem., farář. Při censu prováděném v roce 2011 se 576 obyvatel obce (32%) označilo za věřící. Z tohoto počtu se 417 hlásilo k církvi či náboženské obci, a sice 352 obyvatel k římskokatolické církvi (19% ze všech obyvatel obce), dále - 1 k Církvi československé husitské a 5 k českobratrským evangelíkům. Úhrnem 540 obyvatel se označilo bez náboženské víry a 708 lidí odmítlo na otázku své náboženské víry odpovědět.

Obecní správa a politika.

Zastupitelstvo a starosta.

V letech 2010 až 2014 byl starostou Jaromír Konečný. Na ustavujícím zasedání zastupitelstva v listopadu 2014 byl do této funkce zvolen opětovně. Jeho cílem v následujícím období je dokončit velké investiční akce, mj. revitalizace mlýnského náhonu, rozšíření kapacity základní školy a bydlení pro seniory.

Doprava.

Křenovice mají celkem šest silničních výjezdů. Tři z nich jsou tvořeny silnicemi II. třídy. Nedaleko Křenovic vede dálnice D1 a silnice I/50. S Brnem jsou Křenovice od západu spojeny silnicí II/417 vycházející z brněnských Tuřan a končící u křenovického kostela křížením se silnicí II/416. Její celková délka tvořící silniční vzdálenost mezi Křenovicemi a Brnem činí 13,4 km. Nejbližší obcí na její trase je Prace. Druhou silnicí II. třídy protínající Křenovice je silnice II/416, která spojuje obec se silnicí I/50, respektive Slavkovem u Brna. Silniční vzdálenost mezi sídly je 3 kilometry. Vesnicí prochází od jihu k západu a ve druhém směru pokračuje do Újezda u Brna vzdáleného po silnici 8,2 km.  Ze silnice II/416 odbočuje jihozápadním směrem silnice III/4164 vedoucí do Zbýšova vzdáleného po ní 2 kilometry. Severním směrem odbočuje ze silnice II/416 komunikace III/4161 vedoucí do Holubic, které jsou po ní vzdáleny 4,4 km a silnice se zde napojuje na I/50 u nájezdu na dálnici D1. Poslední cestou vedoucí z Křenovic je místní komunikace mířící severovýchodním směrek silnici I/50 a dále na Velešovice.

Železnice.

V Křenovicích se kříží dvě železniční tratě, elektrifikovaná Brno–Přerov (Křenovice horní nádraží) a Vlárská dráha (Křenovice dolní nádraží).

Kultura.

Místní knihovna.

Roku 1870 byl založen v Křenovicích čtenářský spolek "Otakar". Zmínka o jeho vzniku je zachycena v obecní kronice. "Místní knihovna Křenovice" jako taková je zmiňována roku 1924, kdy její sbírka čítala 622 knižních svazků. Zájem občanů nebyl velký, většina vlastnila vlastní knihy a nepotřebovala tedy využívat služeb veřejné knihovny.  Po válce se sídlem knihovny v 50. letech staly prostory bývalého Místního národního výboru u kostela. Změnou je také zavedení správy studenty roku 1954.  V 80. letech byla knihovna přestěhován do budovy Na Liškově, která nabídla větší zázemí. V červenci 1987 se změnilo vedení knihovny, v jejímž čele stanula paní Marušincová. Před ní vedla knihovnu paní Filípková. Od roku 1994 vedla knihovnu dva roky paní Kučerová, kterou vystřídala paní Marková. V roce 2011 pak do vedení nastoupila paní Zourková. V roce 2015 je vedoucí Hana Doležalová.  Výrazný nárůst knižního fondu byl způsoben spojením s knihovnami v obcích Hrušky, Šaratice, Hostěrádky a Zbýšov roku 1990, kdy knihovna nabyla střediskové působnosti. Z budovy v ulici Na Liškově se knihovna přestěhovala v roce 2005 do Svárovské ulice, kde sídlí i v roce 2015. Důvodem bylo stržení původní budovy z důvodu havarijního stavu. Ještě předtím bylo zlepšováno její vybavení. Získala nové regály, elektrické vytápění, dva počítač a přístup k internetu. Sídlo ve Svárovské ulici bylo uvažováno jako prozatímní, později se ale začalo jevit jako stálé. V tomto místě zahájila obnovený provoz knihovna v březnu 2006. Do budoucna se plánuje přístavba místnosti, která by rozšířila prostory menší než v předešlém sídle.  Čtenáři mohou v knihovně využít veřejného přístupu k internetu a nemohoucím je zajišťován též rozvoz knih domů.

Křenovice (něm., jinak také "Křenovice u Slavkova", s předložkou 2. pád "do Křenovic", 6. pád "v Křenovicích") jsou obec nacházející se v jihozápadní části okresu Vyškov, v Jihomoravském kraji. Křenovice leží na potoce Rakovci 19,5 km jihozápadně od okresního města Vyškova, 4 km stejným směrem od města Slavkova u Brna a 17 km jihovýchodně od Brna. Nadmořská výška obce se pohybuje mezi 210 m n. m. (potok Rakovec) a 250 m n. m. (tratě "Zadní" a "Vinohrady"). Žije zde obyvatel. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1305.

Křenovice (deutsch "Krenowitz", früher "Krzenowitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 17 Kilometer südöstlich des Stadtzentrums von Brünn und gehört zum Okres Vyškov.


Životopis.

Antonio Bosio se narodil na Maltě.  Jako chlapec byl poslán ke svému strýci, který byl zástupcem Svatého stolce u Maltézských rytířů, studoval literaturu, filozofii a právo, ale ve věku osmnácti let se vzdal právnické kariéry. Odešel do Říma a zbytek svého života věnoval archeologické práci v katakombách v Římě.  Náhodný objev v starobylého podzemního hřbitova na Via Salaria v roce 1578 vzbudil v Římě všeobecnou pozornost. Málokdo si uvědomil význam objevu, s výjimkou tří zahraničních vědců, jejichž jména byla: Alfonso Chacon, antikvář Philips van Winghe (1560-1592) z Leuven a Jean L'Heureux (alias Macarius), nikdo vážně nepomýšlel na další bádání. Bosio začal se systematickým průzkumem podzemí Říma a stal se tak předchůdcem vědy o křesťanské archeologii, inspirací pro Giovanniho Battistu de Rossi. Mladý badatel si uvědomil, že raná křesťanská literatura jako "acta" mučedníků a městské účetnictví účty nabízely návod pro lokalizaci katakomb; představu o obrovském rozsahu jeho studia dokládají dva velké folio svazky jeho rukopisných poznámek v knihovně Vallicelliana v Římě, z nichž každá obsahuje asi tisíc stránek.  Vědecké práce Antonia Bosia představovaly pouze polovinu výsledků jeho práce; poté, co se shromáždil všechna možná data údaje vztahující se k umístění katakomb na jedné velké římské silnici vedoucí z Říma, Bosio se vydal na uvedená místa a pečlivě zkoumal povrch v naději, že objeví zapomenuté schodiště nabízející přístup, nebo otvory pro osvětlení podzemních galerií a hřbitovů. Měl smysl pro pokládání otázek místním rolníkům. Poté sestoupil do podzemních galerií a zahájit jejich průzkum. Úzké chodby ho vedly z jedné řady galerií do dalších. Léta mohla plynout aniž by byl nalezeny nové vstupy.  Tato životní práce Bosia vešla ve známost až po zveřejnění jeho "Roma Sotterranea" (1632) tři roky po jeho smrti. Folio svazek byl vydán pod záštitou Maltézských rytířů, za editace Oratoriana Severano a pod záštitou kardinála Francesca Barberiniho. Latinský překlad, který se objevil v roce 1651, zaházel s původním textem volně. Bosiova "Roma Sotterranea" je věnována výhradně popisu hřbitovů s cílem zjistit vše, co bylo možné, o historii každého hřbitova, podle toho, co bylo známo o jménu ve starověku, kdo byli zakladatelé, kteří mučedníci a slavní křesťané tam byli pohřbeni. U mnoha z jeho závěrů bylo v moderní době zjištěno, že byly chybné, ale Bosiova metoda je uznávána jako vědecká přes nedostatky, které tato věda na svém počátku vykazovala. Rytiny, které doprovázely vydání, se v moderní archeologii využívají jen málo.  Nešťastným výsledkem této publikace bylo, že po uvedení míst byly katakomby pročesány a zbaveny všeho co mohlo mít na trhu nějakou hodnotu. I když mnoho informací o stavu katakomb, jejich nápisy a fresky byly na počátku 17. století zachovány v Bosiových pracích, mnoho bylo ztraceno díky publikování. Některé z katakomb popsaných Bosioem již byly zničeny pozdější výstavbou.  Plný název Bosiovy skvělé práce je "Roma Sotterranea, opera postuma di Antonio Bosio Romano, antiquario ecclesiastico singolare de' suoi tempi. Compita, disposta, et accresciuta dal M. R. P. Giovanni Severani da S. Severino" (Řím, 1632).  Antonio Bosio zemřel v Římě v roce 1629.

Antonio Bosio (okolo r. 1575 nebo 1576 – 1629) byl italský učenec, první systematický badatel koncentrující se na podzemní Říma ("Kolumbus katakomb"), autor díla "Roma Sotterranea" a první městský jeskyňář.

Antonio Bosio (* um 1575 in Malta; † 6. September 1629 in Rom) war ein italienischer Pionier der Christlichen Archäologe.


Vývoj.

O plánech konceptu, který AMD Fusion realizuje, poprvé mluvil Henri Richard již v červnu 2006. První představení, nicméně, bylo až 1. června 2010 na veletrhu Computex, kde procesor Fusion běžel pod systémem Windows 7. Uvedení na trh má být v Q4 2010. První modely budou vyráběny 40nm technologickým procesem u společnosti TSMC, další (v roce 2011) by měly přejít na 32 nm. Procesory budou dvoujádrové o taktu kolem 1,5 GHz, grafický čip bude podporovat DirectX 11 a hovoří se až o výkonu na úrovni desktopové grafiky "Radeon HD 5400! FUSION" by měl nahradit nepříliš úspěšnou platformu NEO, tedy konkurenci Intel Atom a nejlevnějším ULV procesorům od Intelu, ovšem s výrazně silnější grafickou kartou a i o trochu vyšším výkonem CPU části.

Použití.

Fusion není primárně určen pro high-end desktopy nebo notebooky, ale spíše pro zařízení, které dělají kompromis mezi výkonem a mobilitou – netbooky, UMPC, Microsoft Tablet PC, tablety, přehrávače multimédií, některé budoucí smartphony a další „hybridní“ mobilní zařízení. AMD si od Fusionu slibuje nabídnout výrobcům těchto zařízení cenově a výkonnostně zajímavý grafický a centrální procesor, přizpůsobený pro použití v nich, s miniaturními rozměry, a zlomkovým TDP oproti současným architekturám (např. AMD Bulldozer nebo Intel Sandy Bridge). Dvoučipy AMD Fusion mají být rozděleny do čtyř linií podle použití: Výsledné jednopouzdrové CPU-GPU pak mohou být pro dané použití vytvořeny pouhou změnou konfigurace v CPU a/nebo GPU části. Podle výkonného viceprezidenta společnosti Mario A. Rivase chce AMD programem Fusion zvýšit variabilitu svých nabízených čipů a tím lépe vyhovět specifickým nárokům cílových odběratelů. AMD se tak snaží získat větší podíl na trhu procesorů pro mobilní zařízení a (u netbooků) vytlačit kombinaci „Intel Atom + integrovaná grafická karta“. Intel naproti tomu vyvíjí 22nm výrobní technologii, kterou má v plánu nasadit v 2. polovině roku 2011.

Spojení GPU.

AMD umožní spolupráci některých diskrétní grafické karty a některých GPU v CPU Llano (neboli CrossFireX). Řada E2 nebude mít možnost zapnout CF.

Modely.

Bez GPU.

Společnost AMD se rozhodla vydat i verzi bez GPU. Zatím je znám jediný model Athlon II X4 631.  Mohou se objevit i další modely Sempron, Athlon II X2 a X3 a další.

Marketing a prezentace.

Procesory řady C, E a Z by měly při spotřebě 6 až 18 W a ploše 75 mm nahradit diskrétní grafiku o spotřebě 8 W a ploše 59 mm, procesor o spotřebě 25 W a 117 mm a čipset o spotřebě 13 W a 66 mm, to dává rozdíl u spotřeby 28 až 40 W a u plochy 167 mm.  Procesory řady A by měly při spotřebě 35 až 45 W a ploše 228 mm nahradit diskrétní grafiku o spotřebě 27 W a ploše 108 mm, procesor o spotřebě 45 W a 200 mm a čipset o spotřebě 13 W a 66 mm, to dává rozdíl u spotřeby 40 až 50 W a u plochy 146 mm.  Výdrž na baterie pro Brazos by se měla zvednout z až 6,5 hodiny na až 11 hodin.  Měly by existovat 4 kategorie trhu (samolepek). E2 VISION (Smart HD) je pro základní kancelářské úkony, A4 VISION (Brilliant HD Everyday) je pro základní multimediální úkony, A6 VISION (Brilliant HD Entertainment) je pro náročnější multimediální úkony a A8 VISION (Brilliant HD Performance) by měl nabízet nejvyšší výkon v dané řadě. Výkon v 3Dmark Vantage (1280x1024 Performance) pro procesor třídy A4 a grafiku HD 6480G je 2045 bodů (100%), pro procesor třídy A6 a grafiku HD 6520G je 2502 bodů (122%) a pro procesor třídy A8 a grafiku HD 6620G je 3005 bodů (147%).

AMD Fusion je kódové označení pro návrh CPU umístěných v jednom pouzdře nebo nejnověji na stejném čipu s GPU, který vyvíjí společnost AMD. Tento koncept se nazývá Accelerated Processing Unit. Pod názvem "AMD Fusion" plánuje více modelů, lišících se počtem jader, frekvencí a výkonem grafické a centrální procesorové jednotky.

AMD Fusion ist der Code- und Markenname eines Prozessorkonzepts, das CPU und GPU sowie Video- und andere Hardwarebeschleuniger auf einem Die vereinigt. Es ist das Ergebnis aus der Übernahme ATis durch AMD. AMD nennt diese Konstruktion Accelerated Processing Unit (APU). Erste Modelle basierend auf diesem Konzept für den Einsatz in Netbooks und ähnlichen Geräten wurden im Januar 2011 vorgestellt, weitere folgten im Verlauf des Jahres 2011. Sie sind Teil des HSA-Programms der "HSA Foundation".


Taxonomie a evoluce.

Rod "Portia" se řadí do čeledi skákavkovití (Salticiadae) a do podčeledi Spartaeinae. Rod byl vědecky popsán v roce 1878 německým arachnologem Ferdinandem Karschem. Synonyma názvu "Portia" jsou:  Molekulární fylogeneze, technika, která porovnává DNA organismů a zakomponovává jej do fylogenetického vývoje, naznačuje, že "Portia" je členem bazálního kladu (celá podčeleď Spartaeinae je považována za primitivní v rámci čeledi skákavkovití). To znamená, že se zřejmě podobá předkům všech skákavek, přičemž rody "Spartaeus", "Phaeacius" a "Holcolaetis" jsou nejbližší příbuzní rodu "Portia". Novozélandští arachnologové Robert R. Jackson a A. D. Blest přišli v roce 1982 s teorií, že rod "Portia" se vyvinul ze síťových pavouků. Podržel si sice schopnost spřádat pavučiny, ale došlo u něj zároveň k rozvoji vidění na takovou úroveň, aby dokázal lokalizovat svou kořist na delší vzdálenost, a rovněž uzpůsobil své chování k chytání svých příbuzných. Naopak jejich kolegové Lynn M. Forster a Frances M. Murphy, kteří studovali skákavku trnitou ("P. schultzi"), naznačují, že schopnost konstruovat sítě a napadat síťové pavouky byla získaná druhotně.  Britský arachnolog Fred Wanless rozdělil rod "Portia" na dvě skupiny druhů: skupina „"schultzi“", v níž mají samčí pedipalpy fixní tkáňovou apofýzu (výstupky k upnutí svalu); a skupina „"kenti“", u které má apofýza každé pedipalpy kloub oddělen membránou. Skupina "schultzi" zahrnuje "P. schultzi", "P. africana", "P. fimbriata" a "P. labiata," skupina "kenti" ostatní druhy.  Přinejmenším mezi některými druhy rodu "Portia" existují reprodukční bariéry: v laboratorních podmínkách samec "P. africana" kopuloval se samičkou "P. labiata", ale nedošlo k nakladení vajíček. Ve všech případech se samice "P. labiata" zkroutila a snažila se samce kousnout a usmrtit. Zmíněné chování však "P. labiata" praktikuje i vůči samcům vlastního druhu.  Některé druhy skákavek nalezené zachycené v oligocenním jantaru byly identifikovány jako blízce příbuzné s rodem "Portia".

Druhy.

Podle stavu k roku 2017 je uznáváno celkem 17 druhů skákavek rodu "Portia". První byla popsána skákavka pavoukožravá ("Portia fimbriata", 1859), jako poslední "Portia taiwanica" (2005). Jako typové se uvádějí dva druhy: skákavka pavoukožravá a skákavka trnitá ("P. schultzi"). Jen třem druhům byl zatím přidělen český název – jde o skákavku africkou ("P. africana"), pavoukožravou a trnitou.

Fyzická charakteristika.

Popis.

Pavouci "Portia" se řadí ke středně velkým skákavkám. Jejich velikost se pohybuje od 4 do 10 mm (některé zdroje uvádějí až 12 mm). Rozdíly v délce jednotlivých druhů nejsou zásadní, pouze skákavky trnité ("P. schulzi") jsou v průměru o něco menší než ostatní druhy, jejich samci mohou v dospělosti měřit jen 4 mm a samice nejsou větší než 7 mm. Pohlavní dimorfismus není příliš výrazný, i když rozdíly ve zbarvení a velikosti samic a samců jsou patrné. Samice bývají větší, baculatější a méně kontrastně zbarvené. Barvy oscilují od krémové, přes šedou, hnědou až po kovově lesklou a černou. Tělo je ochlupené nestejnoměrně – chloupky vytvářejí chomáče a trsy, které vypadají jako různé výstupky. Hlavohruď je výrazně vertikálně vyvinutá v přední části a svažuje se směrem k zadečku. Chelicery jsou střední až velké, téměř vertikálně umístěné, pedipalpy (makadla) bývají mohutné, hustě ochlupené a kontrastně zbarvené. Zadeček je oválný, někdy prodloužený. Nohy dorůstají značné délky, jsou štíhlé a střapcovitě ochlupené. Nárty a chodidla ("tarsus" a "metatarsus") mají ochlupení výrazně kratší a vypadají jako tyčinky.  Celkovým vzezřením připomíná "Portia" lesní smítko – detrit. Toto maskování jí slouží při lovu. Využívá ho k ošálení své kořisti, především jiných skákavek. Druhotně jde o ochranu před predátory.

Smysly.

Základním smyslem skákavek "Portia" je zrak. Stejně jako ostatní zástupci čeledi Salticidae ho mají výrazně rozvinutý, nejlepší mezi všemi pavouky. Mají celkem 8 očí, které jim umožňují rozhled v úhlu téměř 360°. Postranní a zadní páry očí zachycují pohyb v prostoru, ale neumožňují ostré vidění s odhadem vzdálenosti. Při tom hrají zásadní roli dvě velké přední oči, díky nimž vidí "Portia" prostor před sebou barevně a velmi přesně odhadne vzdálenosti.  Hlavní oči skákavek se zaměřují na pohybující se objekt ve vzdálenostech od přibližně 2 centimetrů do (teoreticky) nekonečna, v reálných podmínkách se dokáží koncentrovat na cíl vzdálený maximálně 75 centimetrů. Umí sledovat v jeden okamžik jen jeden malý objekt, protože nejostřejší část hlavního oka může vidět výseč až 12 milimetrů širokou ve vzdálenosti 20 centimetrů, nebo až 18 milimetrů širokou ve vzdálenosti 30 centimetrů. Na přibližně takovou vzdálenost jsou schopny rozeznat, zda pozorovaný objekt je potenciální kořist, soupeř či partner. Skákavka trnitá v laboratorních podmínkách reagovala pouze na kořist, jež se nacházela do 10 cm od ní. Hlavní oči vnímají barevné spektrum od červené k ultrafialové.  Mezireceptorové úhly očí skákavek "Portia" mohou mít jen 2,4 minuty oblouku, což je pouze šestkrát horší údaj (větší rozestup) než u lidí a šestkrát lepší než u nejlepších hmyzích očí (u očí vážek). Jejich vizuální vnímání za denního světla je jasnější než u koček.  Skákavka africká ("P. africana") se při identifikaci typů kořisti opírá o vizuální rysy obecné morfologie a barvy (nebo relativní jas). Skákavka trnitá loví pouze na základě vizuálních vjemů, blízká ale skrytá nabídka nezpůsobuje žádnou reakci. Skákavka pavoukožravá používá vizuální znamení k odlišení členů stejného druhu od jiných skákavek. Fionna Cross a Robert Jackson (2014) naznačují, že skákavka africká je schopna mentálně otáčet vizuálními objekty uloženými ve své pracovní paměti.  Určitou slabinou zraku skákavek "Portia" je, že trvá poměrně dlouhou dobu než cíl dokonale zanalyzuje. Zřejmě je to tím, že získání dobrého obrazu z tak malých očí je složitý proces a vyžaduje spoustu skenování. Proto jsou pavouci "Portia" zranitelní mnohem většími predátory, jako jsou ptáci, žáby a kudlanky, které skákavka často nedokáže identifikovat kvůli jejich velikosti.  Nevizuální smysly portií a skákavek obecně nejsou dosud dobře prozkoumány. Přesto se ví, že "Portia" dokáže vnímat vibrace přenášené povrchem. Tuto svou schopnost využívá při námluvách a při lovu ve tmě. Pomocí chemoreceptorů „cítí“ pachy, z nichž identifikuje kořist a členy vlastního druhu. U nich je schopna rozeznat přinejmenším pohlaví a připravenost k páření. Umí rozlišit mezi vláknem svým, jiných Portií a pavouků jiného druhu.

Rozšíření a biotop.

Skákavky rodu "Portia" obývají tropické a subtropické oblasti střední, jižní, východní Afriky a Madagaskaru, jižní, jihovýchodní a východní Asie, severní Austrálie a některých ostrovů Oceánie (Nová Guinea, Šalomounovy ostrovy). Žijí především v různých typech lesních společenství. Konkrétní biotop se může lišit mezi jednotlivými druhy a populacemi. Skákavka pavoukožravá ("P. fimbriata") z Queenslandu jednoznačně preferuje zastíněný vlhký habitat tropických deštných lesů, zatímco stejný druh ze Severního Teritoria žije buď na daleko prosvětlenějších místech, často u vchodů do jeskyň, nebo naopak ve tmě, hluboko v jeskyních. Skákavka trnitá a africká dávají obecně přednost otevřenějším lesům než skákavka pavoukožravá. "Portia labiata" se úspěšně adaptovala na život na plantážích palem olejných.

Biologie.

"Portia" je jediná skákavka, která si staví rozsáhlejší pavučiny (ostatní skákavky spřádají pouze kokony na vajíčka, sperma, nebo malé přístřešky). Buduje dva druhy sítí. Za prvé malé platformy, spletené horizontálně se zhruba čtvercovým půdorysem. Za druhé trojrozměrné, poměrně velké stavby kónického tvaru. Druhý typ staví pouze samice. Sítě jsou mnohdy přivázané k pavučinám jiných pavouků různých druhů. Mimo sítě se skákavky "Portia" pohybují především při pronásledování kořisti a častěji jsou to samci než samice. Skákavka trnitá často bývá výrazně svázána s životem sklepáka druhu "Thelechoris striatipes" ("Ischnothele karschi"), s nímž sdílí sítě, resp. užívá jeho pavučiny. Mezi oběma druhy existuje jistý druh kohabitace, při níž mohou jeden druhého občas usmrtit (především dospělec mladého jedince), ale nejedná se o častý jev.  "Portia" si za sebou táhne vlákno ("dragline"), které pavouka jistí při jakémkoliv případném skoku či neočekávaném pádu. Pohyb portií se podobá pomalému mechanickému (robotickému) pohybu. Zřejmě jde o druh mimikry, který má zmást potenciální kořist a její schopnost rozpoznat v portii nebezpečí. Pokud jsou portie vyrušeny, dokáží prudce a neočekávaně vyskočit 10 až 15 cm vysoko. Po dopadu popoběhnou ještě dalších 10 cm a poté ztuhnou. Tento typ divokých skoků neprovádí "P. fimbriata" z Queenslandu, kterou je díky tomu poměrně snadné odchytit.  Následující tabulka, jejíž údaje jsou založené na studiích specialistů na skákavkovité pavouky Roberta Jacksona, Susan Hallasové a Li Daiqina, ukazuje srovnání všech druhů "Portia" s dosti unikátní populací skákavky pavoukožravé, která žije v australském Queenslandu. Její chování je natolik odlišné, že vytváří množství specifických rysů a vlastností a to nejen ve srovnání s ostatními druhy, ale i vůči rozdílným populacím v rámci stejného druhu.

Obživa.

Skákavky "Portia" jsou araneofágní, což znamená, že jejich hlavní kořistí jsou pavouci, od malých až po dvakrát tak velké, jako je lovec sám. Upřednostňují síťové pavouky a jiné skákavky. Hmyz hraje v obživě sekundární úlohu, a to zvláště v queenslandské populaci skákavek pavoukožravých.

Lov síťových pavouků.

Napadení síťových pavouků může mít tři podoby: 1) útok přímo na pavučině; 2) výpad skokem z okolní vegetace; 3) útok shora, spuštěním na vlastním vláknu. Při první variantě útoku vstoupí "Portia" opatrně do pavučiny vyhlédnuté kořisti a brnkáním se pokouší vytvářet různé typy vibrací, které napodobují boj zachyceného hmyzu, nebo signály samců. Tato metoda se nazývá agresivní mimikry. Opakuje při tom jakýkoliv vzorec, který vyvolá pohyb zamýšlené kořisti k útočníkovi. Někdy může toto chování trvat mnoho hodin či dokonce dnů (zaznamenaný rekord je 3 dny), dokud se oběť nevydá zjistit, co se děje. Časově se útoky na síťové pavouky někdy shodují s lehkým vánkem, který rozostří vibrace. Občas dojde k přerušení útoku, jestliže zamýšlená oběť reaguje bojovně, agresivně a odhodlaně, případně tak, že útočníkovi hrozí nebezpečí. Výpad skokem a útok shora spočívají především v tom, aby si útočník našel co nejvýhodnější místo. Mnohdy trvá desítky minut, než se dostane do ideální útočné pozice, vhodné ke spuštění se na vlákně či ke skoku. Jiné skákavky jsou rovněž vynalézavé, ale chování portií je nezvyklé ve své připravenosti používat dlouhé obchůzky, které narušují vizuální kontakt s kořistí.

Lov skákavek.

Zatímco různé druhy portií neprojevují zásadní specializaci (mírně upřednostňují síťové pavouky) je skákavka pavoukožravá z Queenslandu vysoce efektivním a do určité míry specializovaným lovcem ostatních skákavek (síťovými pavouky nicméně rovněž nepohrdne). Používá k tomu metodu skrytého pronásledování ("cryptic stalking"), při němž se snaží předstírat, že je kousek smítka a pohybuje se jen, když se na ní oběť nedívá předníma očima. Skrývá při tom své pedipalpy. Tato taktika ji většinou velmi dobře vychází a skákavky v ní navzdory svému dobrému zraku nedokáží rozeznat živého tvora a potenciální smrtelnou hrozbu. Toto chování je zřejmě adaptací na vysokou populační hustotu skákavek v Queenslandu. Kromě skrytého pronásledování používá i metodu sondování hnízda ("nest probing"), při níž brnkáním zkoumá malé hnízdní pavučiny skákavek. Majitelka kokonu, která vyleze prozkoumat, co se děje, je napadena. Tuto techniku úspěšně zvládají jen samice skákavek pavoukožravých a používají ji vůči do stočeného listu umístěným hnízdům skákavek rodu "Euryattus". Ty jsou nicméně mnohdy schopny rozeznat v portii potenciálního predátora a buď ji odehnat nebo utéct.  Ačkoliv je nejběžnější kořistí skákavky pavoukožravé velmi hojná "Jacksonoides queenslandicus", experimenty ukázaly, že útočí na jakékoliv další skákavky, vyjma těch z rodu "Myrmarachne", které svým zjevem velmi věrně napodobují mravence. Ty nenapadá nikdy. Poněkud menší zájem jeví portie o skákavky maskované za brouky a obecně o mimetiky mravenců (rody "Pachyballus", "Synageles", "Peckhamia").

Lov lepovek.

Laboratorní studie ukazují, že "Portia" se velmi rychle učí, jak ulovit pavouky, které nezná ze svého přirozeného biotopu. Přesné vizuální rozpoznání potenciální kořisti je důležitou součástí její lovecké taktiky. Například v Los Baños na Filipínách místní "Portia labiata" napadá velmi nebezpečné plivající lepovky druhu "Scytodes pallidus", které samy loví skákavky. Útočí na ně zezadu. Zdá se, že jde o instinktivní chování, protože zástupci tohoto druhu se takto chovají i v laboratoři hned od počátku, když se setkají s lepovkou. Na druhou stranu nepoužívají stejnou taktiku proti lepovkám nesoucím kokon s vajíčky. Ty napadají i zepředu, protože kokon znemožňuje lepovkám využít svých plivacích chelicer. Experimenty, které skákavky "Portia" postavily proti umělým pavoukům s libovolnými, ale konzistentními způsoby chování, ukázaly, že portiina instinktivní taktika je pouze počátečním bodem pro aplikaci metody pokus-omyl, během níž se tito pavouci učí velmi rychle.

Lov hmyzu.

Hmyz zachycený do pavučiny, ať už jiného pavouka nebo do její vlastní, napadá "Portia" nejen bez jakékoliv zvláštní taktiky (nikdy nepoužívá brnkání), ale zdánlivě i bez většího zájmu. Často trvá velmi dlouho, než k útoku vůbec dojde, ačkoliv se oběť nachází nedaleko skákavky. "Portia" jakoby čekala, až se lapený hmyz úplně vysílí. Pokud dojde k situaci, že lapený hmyz v síti přiláká jiného (domácího) pavouka, útočí "Portia" přednostně na něj. Pronásleduje-li hmyz mimo pavučinu, chová se jinak než ostatní skákavky. Ty používají taktiku opatrného (nenápadného) či naopak rychlého přibližování, přikrčení se a rychlých výpadů, mnohdy zachytí odletující hmyz ve skoku. "Portia" se přibližuje k hmyzu svou normální chůzí, která připomíná mechanický pohyb. Pokud hmyz neodběhne či neulétne, lapí ho nejčastěji krátkým výpadem ze vzdálenosti menší, než je délka jejího těla. Skoky používá zcela výjimečně. Popsaná taktika bývá vůči rychlému hmyzu ve srovnání s jinými skákavkami málo efektivní. Skákavka trnitá používá jako jediná z rodu "Portia" taktiku, kdy se spouští ze své nebo cizí sítě na po zemi se pohybující potenciální kořist, což může být hmyz i pavouci.

Usmrcení kořisti, jiná potrava.

Když se přiblíží na dosah oběti, používá různé výpadové techniky proti různým pavoukům. Nejčastěji útočí na horní část hlavohrudi či zadečku. U dlouhonohých síťových pavouků si dává pozor, aby jim při výpadu nenarazila do nohou, což by vyvolalo jejich okamžitou agresivní reakci, kterou by útočník nemusel přežít. Na druhou stranu, když útočí na relativně neškodnou kořist, jako jsou mouchy, prostě ji uchopí a zakousne bez ohledu na polohu oběti. Občas zachytí kořist pomocí svých vlastních pavučin, ale častěji vylupuje sítě jiných pavouků a vysává tam zachycenou kořist (kleptoparazitismus). Může požírat také mrtvé členovce, které najde. Živí se i vajíčky jiných pavouků (oofágie). Příležitostně konzumuje, podobně jako mnoho dalších skákavek, i nektar.

Jed.

Jed skákavek "Portia" funguje zřejmě na nervové bázi. Je velmi účinný vůči pavoukům a relativně méně účinný vůči hmyzu. Paralýza pavouků menší a střední velikosti nastává během 10 až 30 sekund, velcí pavouci musejí být kousnuti vícekrát (někdy až 15 krát). Hmyz po kousnutí často vzdoruje několik dalších minut. Avšak samotný jed oběť většinou neusmrtí. Pokud byl totiž ochromený pavouk portii odebrán, ve většině případů se do hodiny plně probral a normálně pokračoval v životu. Nicméně byly zaznamenány případy, kdy pokousaná oběť následně uhynula (skákavky "Euryattus"). "Portia" po kousnutí často vyčkává v ústraní několik minut. Až když si je jistá, že je kořist paralyzována a tedy neškodná, přistoupí k vstříknutí trávicích enzymů a vysátí oběti.

Analýza loveckého chování vybraných druhů "Portia".

V roce 1986 provedli Robert Jackson a Susan Hallasová rozsáhlou studii, v níž se zaměřili na komparaci loveckých schopností několika druhů skákavek rodu "Portia". Pozorovali několik set pavouků jak ve volné přírodě, tak především v laboratoři. Výsledky této analýzy shrnuje následující tabulka.

Úmrtnost při lovu, nepřátelé.

Skákavky "Portia" bývají někdy zraněny či zabity svou zamýšlenou kořistí. Hlavním nebezpečím pro ně je agresivní obrana síťových pavouků, ostatní skákavky a hmyz představují jen minimální hrozbu. Při rozsáhlém testu loveckých interakcí (celkem 1007 testů) byla "Portia" zabita v 1,3 % případů. Z toho skákavka pavoukožravá zemřela při 0,6 % útoků, skákavka trnitá v 1,7 % a "Portia labiata" v 2,1 %. Častější než smrt bývá zranění, spočívající v pokousání a následném krvácení nebo ztrátě končetiny. Skákavka pavoukožravá byla zraněna při 1,2 % útoků, skákavka trnitá při 7 % a "Portia labiata" při 6 %. K odtržení končetiny dochází u portií velmi často a jde o jeden z jejích obranných mechanismů, je-li lapena síťovým pavoukem. Dospělcům už nová končetina nenaroste. Nedospělým doroste přibližně 7 dní po svléknutí, ale je tenčí a hladší. "Portia" má tuhou kutikulu, což ji umožňuje uniknout i poté, co ji jiný pavouk chytil a snažil se do ní vstříknout jed.  Mezi predátory skákavek "Portia" patří žáby, plazi, ptáci, kudlanky a mravenci. Můžou padnout za oběť i plošticím zákeřnicím, jak bylo pozorováno u skákavky africké, jež byla rutinně zabíjena plošticemi "Scipinnia repax" a "Nagusta" sp. specializovanými na lov skákavek. Kanibalismus je rovněž příčinou úmrtí. Skákavka trnitá žijící v sítích sklepáků ("Thelechoris striatipes)" jim někdy padne za oběť a to především nedospělí jedinci.

Sociální chování.

Samci všech druhů "Portia" mají tendenci vyhledávat nedospělé samice a žít s nimi, dokud pohlavně nedozrají. Obývají společně samičí pavučinu, přičemž jsou od sebe vzdáleni nejčastěji 2 až 5 cm. Nakonec se s nimi spáří. Nicméně plně dospělé skákavky různých pohlavních kombinací vzájemnou společnost nevyhledávají a drží se od sebe stranou. Výjimkou jsou skákavky africké. Mnoho jedinců tohoto druhu žije ve vzájemné blízkosti poblíž sítí jiných pavouků. Když se rezidentní pavouk snaží síť opustit nebo jiný pavouk naopak na síť dostat, některá ze skákavek vyrazí a pavouka zabije. Na kořisti se následně začnou živit i ostatní jedinci.  Vztahy samic portií jsou často velmi napjaté, agresivní a nezřídka končí smrtí jedné z nich. Samice s méně končetinami bývá ve střetnutích outsider. Pokud se podaří jedné samici obsadit síť druhé, sežere její vajíčka. Samice "Portia labiata" vykazují nejsilnější kanibalistické sklony mezi všemi druhy "Portia". Experimenty rovněž ukázaly, že jedinci tohoto druhu jsou schopni rozlišit vlastní pavučinová vlákna od vláken spředených jiným jedincem.  Intraspecifické agresivní chování se projevuje tak, že pavouci provádějí rychlé výpady vůči konkurentům, sestávající z úderů, narážení a skoků. Pohlavně nezralé samice někdy předstírají dospělost a samce ochotné k páření se snaží zabít a sníst.  Během lovu vylučují dospělé samice portií ("africana", "fimbriata", "labiata", "schultzi") zvláštní chemické signály, které mají ostatní jedince téhož druhu upozornit na jejich přítomnost a zabránit konfliktu o kořist. Tyto látky potlačují agresivitu u jedinců téhož druhu a snižují jejich lovecký pud.

Rozmnožování.

Před začátkem námluv si samec usouká malou pavučinu, do níž vstříkne sperma, které pak nasaje do rezervoárů ve svých makadlech. Samice začne v době rozmnožování produkovat feromon, jímž láká samce. Látka, jež je emitována samičí kutikulou do vzduchu a zároveň rozptýlena na vláknu, pomáhá samci partnerku najít a informuje ho o jejím stáří a tedy i o pohlavní zralosti.  Pokud se potkají dva páření-chtiví jedinci opačného pohlaví, nastává fáze vzájemného ukazování (tzv. tanečků). Nejdříve se pozorují, poté vztyčují přední páry nohou a pedipalpy a mávají na sebe, někdy předstírají výpady. Samec brnká na pavučinu, samice druhů "P." "labiata" a "P. schultzi" často bubnuje makadly na síť nebo prudce tahá za vlákna. Po určité době se sameček přiblíží k samici a začne ji osahávat předními nohami a makadly. Nakonec na ní vyleze a začne kopulace. Čas mezi prvním ukázáním a začátkem kopulace bývá obvykle několik desítek minut (medián je 29,5 minut, rozptyl 4 až 169 minut) Samotné páření probíhá většinou v samičí síti nebo na vláknu ("P." "schultzi", "P." "labiata") a trvá okolo 100 sekund. Samice druhů "P." "labiata" a "P." "schultzi" se během páření a po něm občas snaží samce zabít a zkonzumovat. Někdy se jim to povede. U "P. fimbriata" ke kanibalismu nedochází. V jakékoliv fázi namlouvacího procesu může dojít k tomu, že jeden z pavouků uteče (častěji samec), čímž námluvy končí. K páření může dojít opakovaně a to především u druhů "P. labiata" a "P. schultzi", neboť pro jejich samičky je páření zároveň spojeno s pravděpodobnou konzumací kořisti (samec).  Samičky kladou vajíčka na cca 20 mm dlouhé spadlé hnědé listy, kousky kůry nebo detrit, pokryjí je vláknem a připevní k pavučině. Někdy upředou vlastní kokon v horní části své pavučiny (nejčastěji "P." "fimbriata" ze Severního teritoria a zřejmě i "P." "albimana"). Samičky druhu "P. labiata" dokáží rozeznat svá a cizí vajíčka.

Životní cyklus.

Pavouci "Portia" procházejí několika fázemi vývoje jak ve vajíčku, tak po vylíhnutí. Doba vývoje embrya trvá cca 13 dní, první prelarvální fáze 1 den, larvální fáze 1 den a druhá larvální fáze cca 11 dní. Následuje líhnutí z vajíčka. Morfologicky a chováním jde o věrné kopie dospělců, jsou však menší a neplodní. Nedospělí pavouci projdou 5 až 10 instary (svlékáními), než se z nich stane plně funkční dospělý jedinec. Větší druhy ("P. labiata" a "P. fimbriata") mají obvykle více instarů než druh menší ("P. schultzi"). Dva až čtyři dny před každým svlékáním, jež jsou velmi nepravidelná (v průměru nastávají zhruba po 3 týdnech), utlumí skákavky svou aktivitu, přestávají lovit a tráví čas v pavučině. Plné dospělosti se po cca 148 až 174 dnech dožije 24 % ze všech vylíhlých jedinců. Doba života dospělců (jedinců, kteří už se nesvlékají) se liší podle pohlaví. Samice žijí 169–212 dní, samci 50–83 dní.

Inteligence.

Pavouci rodu "Portia" často loví způsobem, který se zdá být sofistikovaný až inteligentní. Všichni členové rodu mají instinktivní loveckou taktiku vůči své nejčastější kořisti, ale mohou improvizovat metodou pokus-omyl proti neznámé kořisti nebo v neznámých situacích a pak si zapamatují nový postup.  Jsou schopni zkoušet různé typy chování, aby získali zpětnou vazbu týkající se úspěchu nebo neúspěchu. A dokáží plánovat dopředu, jak se zdá z jejich často oklikami vedoucích cest k potenciální oběti.  Skákavky "Portia" dělají odbočky a okliky, aby našly nejlepší úhel útoku proti nebezpečné kořisti, a to dokonce i tehdy, když oklika odvede skákavku z vizuálního kontaktu s kořistí. Někdy plánovaná cesta ústí ve slanění pomocí vlákna a napadení kořisti zezadu shora. Taková příprava útoku může trvat mnoho desítek minut. "Portia" obvykle vybere správnou trasu, i když během přípravy projde i okolo ke kořisti bližší, ale nesprávné trasy.  Při pokusech s volbou únikové trasy z místa obklopeného vodou (malý umělý ostrůvek) používala "Portia" metody pokus-omyl k úspěšnému postupu a vyhýbala se vědomě řešení, které ji nepřinášelo úspěch.  Hlavním nedostatkem myšlení skákavek je, přes výše uvedené, jeho pomalost. Lze to i očekávat, neboť "Portia" má nervové centrum výrazně menší, než je velikost špendlíkové hlavičky. S celkovým počtem asi 600 000 neuronů figuruje na pomezí mezi mravencem či mouchou (cca 250 000 neuronů) a včelou nebo švábem (cca 1 000 000 neuronů), mnoho řádů za mozkem myším (70 milionů neuronů) a nesrovnatelným mozkem lidským (cca 90 miliard neuronů).

Portia (skákavka) je rod pavouků z čeledi skákavkovití, kteří žijí v tropických a subtropických oblastech Afriky, na některých ostrovech Indického oceánu, v Asii, Austrálii a Oceánii. Z evolučního hlediska jde zřejmě o primitivní rod, jenž se pravděpodobně vyvinul ze síťových pavouků. Do roku 2017 bylo popsáno 17 druhů. Dosahují délky 4 až 10 mm (bez končetin) a mají nepříliš výrazný pohlavní dimorfismus. Vyznačují se zvláštním tvarem těla, které vypadá, jako by bylo tvořeno množstvím výstupků a hrbolků. Důvodem jsou nestejně husté a dlouhé chomáčky chloupků, jež jim dodávají vzezření lesního smetí. Samice si spřádají poměrně rozsáhlé sítě kónického tvaru, což je mezi ostatními skákavkami unikátní. Jejich zrak tvořený jedním párem velkých předních očí a třemi páry menších očí je velmi dobře vyvinutý. Jejich jed je zvláště účinný vůči pavoukům.

Portia ist eine Gattung der Springspinnen, die sich von anderen Spinnen ernähren. Sie zeichnen sich durch ihr Jagdverhalten aus, welches die Fähigkeit zu lernen und Probleme zu lösen vermuten lässt – Eigenschaften die üblicherweise wesentlich größeren Lebewesen zugestanden werden.


Život.

James Kirkup vyrůstal v South Shields, navštěvoval zde "Westoe Secondary School", později studoval na "Durhamské univerzitě" v Anglii. Během druhé světové války byl odpíračem vojenské služby a pracoval v lesnictví a na farmě. Učil na "Downs School" v Colwallu, Malvern, kde studoval úspěšně i Wystan Hugh Auden. James Kirkup byl první básník, který získal "Gregory Fellowship" pro poezii v roce 1950 na Universitě v Leedsu, ve Velké Británii se stal prvním básníkem - stálým zaměstnancem univerzity.  V roce 1952 se přestěhoval do Gloucestershire a další tři roky byl hostujícím básníkem na "Bath Academy of Art". Po odchodu z Bathu učil na "London Grammar School" a v roce 1956 opustil Velkou Británii, žil a pracoval v Evropě a USA. Posléze našel zázemí pro svou práci v Japonsku, usadil se tam na 30 let, učil anglickou literaturu na několika univerzitách.  Na začátku devadesátých let se Kirkup usadil v Andoře. Psal nekrology pro britské noviny The Independent až do roku 2008. Vydal také několik virtuálních knih u "Brindin Press". Kirkup zemřel v Andoře 10. května 2009.

Dílo.

Svou první knihu poezie "The Drowned Sailor" napsal v "Downs School", publikována byla v roce 1947. Kirkup publikoval básnické sbírky, šest dílů autobiografie, přes sto monografií originálních prací a překladů a tisíce krátkých článků v časopisech. Psal také haiku a tanka. Mnohé jeho básně se vracejí do dětství na "North East" a jsou součástí knih "The Sense of the Visit", "To the Ancestral North", "Throwback", a "Shields Sketches".

Případ rouhání.

Kirkup přitáhl pozornost veřejnosti v roce 1977, kdy čtrnáctidenník "Gay News" publikoval jeho báseň „"The Love that Dares to Speak its Name"“, která pojednává o lásce římského setníka k Ježíši poté, co byl sejmut z kříže. Editor novin, "Denis Lemon", byl obviněn z rouhání v případě "Whitehouse v. Lemon". Šlo o soukromé stíhání na podnět Mary Whitehouse, ředitelky "Národní asociace diváků a posluchačů" ("National Viewers' and Listeners' Association"). Lemon publikoval báseň na základě toho, že „poselství a záměr básně byl oslavit absolutní universalitu boží lásky“. Byl odsouzen k devíti měsícům vězení, které mu bylo odloženo a zaplatil pokutu 500 liber.

Ocenění.

Rodné město South Shields má uloženu velkou kolekci jeho děl v "Central Library" a díla z období jeho pobytu v Japonsku jsou umístěny v místním muzeu. Poslední díl básní byl publikován během léta 2008 u "Red Squirrel Press" a je také součástí "Central Library" v South Shields.  Získal:

Nekrology.

James Kirkup za více než dvě desetiletí spolupráce s novinami The Indipendent napsal více než 300 nekrologů, psal je téměř vždy až po smrti spisovatele úhledným písmem na papír formátu A4 a faxoval je do deníku. První byl věnovan japonskému spisovateli "Yasushi Inoue", další francouzskému romanopisci "Hervé Guibertu", který zemřel na AIDS.

James Falconer Kirkup, (23. dubna 1918 – 10. května 2009) byl anglický básník, překladatel a cestopisec. Napsal přes 30 knih, včetně autobiografie, románů a divadelních her. V roce 1962 se stal "Fellow of the Royal Society of Literature".

James Falconer Kirkup, FRSL (* 23. April 1918 in City of Sunderland; † 10. Mai 2009) war ein britischer Dichter.


Biografie.

Studoval teologii v Mariboru a roku 1895 se stal katolickým knězem. Od roku 1898 působil v semináři v Mariboru a vydával list "Slovenski gospodar". Od roku 1901 vedl redakci listu "Naš dom", který se profiloval jako tiskový orgán slovinské venkovské mládeže. V roce 1902 neúspěšně kandidoval na Štýrský zemský sněm. Pak se vrátil ke studiím. Roku 1905 se stal doktorem teologie. Roku 1909 založil radikální politický list "Straža".  V roce 1906 byl zvolen poslancem Říšské rady (celostátní zákonodárný sbor) za všeobecnou kurii ve Štýrsku, obvod Celje atd. Nahradil 7. června 1906 na poslaneckém křesle Josipa Žičkara. Mandát obhájil ve volbách roku 1907, konaných již podle rovného volebního práva, bez kurií. Zvolen byl za okrsek Štýrsko 28. Opětovně byl zvolen i ve volbách roku 1911, nyní za obvod Štýrsko 27. Ve vídeňském parlamentu setrval do zániku monarchie.  V roce 1906 se uvádí jako slovinský klerikál. Po volbách roku 1907 se stal členem poslaneckého Slovinského klubu. Po volbách 1911 náležel do Chorvatsko-slovinského klubu na Říšské radě. Od roku 1914 předsedal Chorvatsko-slovinskému klubu na Říšské radě a v době počátku války tak byl fakticky hlavním mluvčím Jihoslovanů v Předlitavsku.  V letech 1909–1918 také působil jako poslanec Štýrského zemského sněmu.  Během světové války se postupně slovinská politická reprezentace radikalizovala. V závěru války Korošec vystupoval v parlamentu v alianci s Čechy a prosazoval radikální státoprávní reformu monarchie, v konečné fázi pak i zánik Rakouska-Uherska. V srpnu 1918 předsedal nově ustavené Slovinské národní radě.  Po první světové válce se Rakousko-Uhersko skutečně rozpadlo a jižní Slované se začali politicky sbližovat. Vznikl tak Stát Slovinců, Chorvatů a Srbů (jihoslovanská území bývalého Rakouska-Uherska), později po fúzi se Srbskem a Černou Horou Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Korošec ještě před připojením v tomto státě, který žádná mocnost neuznala, zastával funkci předsedy Národního výboru. Vedl také delegaci Státu SHS v Srbsku, která měla řešit otázku sjednocení.  Po období dlouhé politické nestability a častého střídání vlád, které bylo pro nově vznikající nehomogenní stát typické v první polovině 20. let, se dostal Korošec k moci jako předseda vlády, jako poslední premiér před převratem 6. ledna 1929. Koroševcova vláda, první vedená nesrbským předsedou, musela řešit etnické napětí mezi Srby a Chorvaty, vzrůstajicí politické ambice muslimské strany Džemijet a v neposlední řadě také snaze jugoslávských sousedů stát rozvrátit (například Itálie se zasazovala o podporu chorvatského fašistického hnutí Ustaša).  Diktatura z šestého ledna odstavila celou tehdejší politickou garnituru, včetně Korošce. Ten proto odešel do opozice a kritizoval nový režim. V roce 1932 napsal "slovinskou deklaraci", která měla jasně vymezit, kdo patří k slovinskému národu a v jakých zemích (neboť tehdejší hranice Jugoslávie rozdělovaly slovinské etnikum na území tří států) a kontrovat tehdejší politice vyhraněného jednoho jugoslávského národa. V letech 1933–1934 byl dokonce z politických důvodů internován. Teprve až po atentátu na krále Alexandra a se opět vrátil do vrcholové politiky. Zasedal jako ministr ve vládě Milana Stojadinoviće. Byl ministrem vnitra i ministrem školství a taky předsedou senátu. Podílel se rovněž na přípravě dohody Maček-Cvetković o zmírnění chorvatsko-srbského napětí v zemi.

Anton Korošec (12. května 1872 Videm ob Ščavnici, Rakousko-Uhersko - 14. prosince 1940 Bělehrad, Jugoslávie) byl slovinský politický vůdce, prominentní člen konzervativní lidové strany a katolický kněz.

Anton Korošec (* 12. Mai 1872 in Biserjane, Untersteiermark; † 14. Dezember 1940 in Belgrad) war ein katholischer Priester und slowenischer Politiker in Jugoslawien.


Popis.

Stříbrozobka malabarská je 11 až 11,5 cm dlouhý pták převážně hnědé barvy, která má různé odstíny, od velmi světle hnědé na břiše až po tmavě hnědou na křídlech a letkách. Ocas může být tmavě hnědý až černý. Rozeznat pohlaví je u jedinců ve volné přírodě téměř nemožné, není zde vůbec žádný pohlavní dimorfismus, u chovných jedinců lze udělat testy DNA. Mladí jedinci mají kratší ocas a břicho má většinou tmavší hnědou barvu, než je tomu u dospělých. Zajímavostí je, že ve volné přírodě se často vyskytují kříženci právě stříbrozobek malabarských a stříbrozobek zpěvných.  Stříbrozobky malabarské se živí hlavně semeny, sekundárně i drobným hmyzem. Výjimečně se krmí i nektarem ze zarděnic.

Výskyt.

Stříbrozobky vyhledávají suchá stanoviště jen s nízkým porostem, například křovinami, a to jedině v blízkosti vody. Vyskytují se i na sub-himálajských pláních. Areál rozšíření tohoto druhu zahrnuje Pákistán, Nepál, Bangladéš, Indii, Srí Lanku, Írán a Izrael. Uměle byli stříbrozobky malabarské vysazeny i v jiných koutech světa, například v Jordánsku, Kuvajtu, Ománu, Portoriku, Kataru, Saúdské Arábii, Spojených státech...  Ačkoliv se nejedná o příliš aktivního či dokonce tažného ptáka, během sezóny se mohou na kratší vzdálenosti, v rámci desítek kilometrů, přesouvat.

Ekologie.

Stříbrozobky malabarské jsou společenští ptáci, shlukují se do hejn až o 60 kusech. Potravu sbírají na zemi, nízkých keřích nebo stéblech trávy, málokdy vyletí do větších výšek. Vše dělají za neustálého cvrlikání. Důležitou součást jejich života patří i vodní plochy, v jejich okolí si vyhledávají možné obydlí.  Období hnízdění je různé a liší se podle populací; populace v Íránu hnízdí v jiné době, než ta v Nepálu. Co se ale jižní Indie týče, pak zde ptáci hnízdí v zimě. Hnízdo je sestavené především ze stébel trávy, má postranní vchod a bývá umístěné na nízkých keřích. Někdy využívají k vlastnímu hnízdění i hnízda snovačů. Snůška čítá čtyři až osm bílých vajec, která oba rodiče inkubují po dobu asi 11 dnů.  Častým parazitem v peří stříbrozobek malabarských je "Trypanosoma avium".

Taxonomie.

Druh stříbrozobka malabarská byl poprvé popsán švédským biologem Carlem Linnéem v roce 1758 v jeho několikáté publikaci "Systema Naturae" a to pod latinským názvem "Loxia malabarica". "Loxia", neboli křivka, je rod ptáků, přičemž tři druhy z tohoto rodu se dokonce vyskytují i v Česku. Následně byly stříbrozobky malabarské zahrnuty mezi rody "Uroloncha" a "Aidemosyne" a později do rodu "Lonchura", kam je přiřadil Jean Delacour v roce 1943. Kvůli rozdílům oproti ostatním členům rodu však byla stříbrozobka malabarská spolu se stříbrozobkou zpěvnou nově přeřazeny do samostatného rodu "Euodice" (např. del Hoyo a kol. 2016). Tuto klasifikaci uznává jak ITIS, tak IUCN. Tento druh netvoří žádné poddruhy.

Stříbrozobka malabarská ("Euodice malabarica") je druh malého astrildovitého ptáka z rodu "Euodice". Obývá indický subkontinent a přilehlé regiony a je blízce příbuzná stříbrozobce zpěvné, přičemž dochází k častému křížení mezi těmito druhy. Mimo jiné ale byl tento druh uměle zaveden i do jiných částí světa. Stříbrozobky malabarské vyhledávají suché oblasti s dostatkem křovin či podobných faktorů, které jim v případě potřeby mohou poskytnout ochranu.

Der Indische Silberschnabel ("Euodice malabarica", Syn.: "Lonchura malabrica"), auch "Malabarfasänchen" genannt, ist eine Art aus der Familie der Prachtfinken (Estrildidae). Es werden keine Unterarten unterschieden.


Vzhled.

Stříbrozobka zpěvná je drobný pták s mírně zavalitou postavou. Má přibližně 10 cm na délku. Mají dlouhá, černá a špičatá ocasní pera. Dospělý jedinec má tlustý, modro-stříbrný zobák, hřbet v různých odstínech hnědé a jeho břicho je světlé, až bělavé. Křídla mohou ladit se hřbetem nebo mohou být úplně černá. Ve volné přírodě mají stříbrozobky pouze toto jedno zbarvení, nazývané i přírodní, v zajetí existují ale i různé mutace, třeba čistě bílá. Obě pohlaví jsou podobná, pohlavní dimorfismus je jen velmi nevýrazný, samice jsou ale většinou v tmavších odstínech. Navíc, u vylíhnutých mláďat se dá pohlaví určit až při prvním přepeřování, kdy se skutečně vybarví. Samci vydávají trochu jiné zvuky, než samice, ty mají "tsiptsip, tsiptsip," zatímco samci jim odpovídají "tseep, tseep". Odlišit poddruhy je také velmi složité a s určitostí se dá odlišit jen jeden a to "Euodice cantans orientalis", který má výrazně tmavší obličej i břicho.

Chov v zajetí.

Stříbrozobka zpěvná je krotký a společenský pták, který se hodí i pro začínající chovatele. Je to poměrně aktivní pták, který se hodí pro klecový chov, ale jen za podmínky, že klec bude dostatečně prostorná. Jsou zvyklí pohybovat se v hejnech po celý rok, proto není dobré je kupovat nebo chovat samostatně. Tyto malé astrildy je vhodné chovat i s jinými drobnými ptáky, ale chovatel musí mít na paměti, že stříbrozobka zpěvná se klidně může spářit třeba s panenkou muškátovou, z čehož vzniknou nepřirozené mutace. Stříbrozobka zpěvná se živí převážně semeny travin, ale v zajetí je vhodná i směs pro malé exotické ptáky.  Samice snáší 3 - 8 čistě bílých vajíček, nejčastěji je to 6. V inkubaci vajec se střídá samec i samice a zatímco jeden inkubuje, druhý shání pro sebe i pro partnera potravu. Inkubační doba trvá asi dva týdny, po této době se vylíhnout holá a slepá mláďata. Ta se postupně opeří, až v jednom měsíci jsou plně opeřená a tmavě hnědá. Po prvním přepeřování se ukáže jejich skutečná barva.

Stříbrozobka zpěvná ("Euodice cantans") je drobný exotický pták z čeledi astrildovitých z rodu "Euodice". Volně se vyskytují v Africe, avšak úspěšně se daří rozšiřovat je i do Kataru, Portugalska nebo Spojených států amerických. Jedná se o denní ptáky, ve dne shánějí potravu, v noci odpočívají ve vysoké trávě nebo v keřích. Vyskytují se na savanách nebo na polích, kde si také stavějí hnízda. Hnízda jsou slepená z trav, peří a slin a na jejich stavbě se podílí především samičky, ale samečci se také zapojují. Často jsou chovány i jako okrasní ptáci, takže se s nimi můžeme setkat i v Česku. Má nevýrazný vzhled, jejich barva je většinou jednolitá v různých odstínech hnědé nebo žlutavé. Živí se semeny travin, bobulemi, případně i malým hmyzem. Stříbrozobka má poměrně početné snůšky; až osm vajec. Má tři poddruhy:

Der Afrikanische Silberschnabel ("Euodice cantans", Syn.: "Lonchura cantans"), bisweilen auch als Silberschnäbelchen oder Silberfasänchen bezeichnet, ist eine Vogelart aus der Familie der Prachtfinken. Es werden mehrere Unterarten unterschieden.