Germánská mytologie.

Označení trpaslíka vychází v germánských jazycích z pragermánského kořene "*dwergaz", příkladem je staroseverské "dvergar", staroanglické "dweorg" a starohornoněmecké "twerc". Původ pragemánského kořene je však nejasný. Může být spojen například s praindoevropskými kořeny "*dhuerh" a "*dhebh", oba mají význam „zranit, udeřit, škodit“. Julius Pokorny tyto kořeny spojil také s významem „klamat, křivit, být pokřivený“ což může odkazovat na pokřivené tělo i charakter trpaslíků.  Podle Claude Lecouteuxe nebyla malá velikost primární vlastností germánských trpaslíků, jak o tom svědčí například německá slovní spojení jako "das kleine twerc" „malý trpaslík“ nebo "das kleine getwergelim" „malý trpaslíček“, která by byla v případě že každý trpaslík je malý pleonasmy. Jsou také zaměňováni se severskými obry – jotnar, "thursar" a "risar", případně se jedni s druhými sexuálně spojují či jsou v příbuzenských vztazích.  Trpaslíci byli spojováni s podzemím, světem mrtvých a obývali hory, jeskyně a hroby. Jsou také známi jako strážci skrytých pokladů. Také jsou považováni za výborné řemeslníky, především kováře, vykovali například Thórovo kladivo nebo Freyjin náhrdelník, kovářství je v archaické myšlení také úzce provázáno s magickou mocí. Trpaslící nejsou spojováni s konkrétním božstvem či skupinou bohů, ač vykazují jistou podobnost s Vany, jedním z rodů severských bohů. Podle Lecouteuxe představují negativní protipól Vanů a plodnostní funkce.  S nástupem křesťanství se počaly stírat rozdíly mezi různými bytostmi známi v germánském náboženství jako jsou kromě trpaslíků například elfové, trollové, duchové krajiny nebo revenanti, a všichni byly považováni za zlovolná stvoření. Později, přinejmenším od 13. století, jim začal být přisuzován charakter dobrotivých domácích duchů, na rozdíl od elfů, kteří naopak získali negativní vlastnosti trpaslíků.

Učená tradice.

V antickém světě bylo rozšířeno především podání o lidu malé postavy zvaném pygmejové, ve starořečtině v singuláru "Πυγμαῖοι" "Pygmaioi", v latině "pygmaeus". Jsou zmiňováni již v 8. století př. n. l. v dílech Homéra a Hesióda, později například Hérodotem, Aristotelem, Strabónem a Pliniem starším. Jejich vlast byla zpravidla umísťována do Indie a je zmiňován jejich nekončící boj s jeřáby.  V Augustinově díle O Boží obci z 5. století se autor tázal zda tito lidé pocházejí od Adama, o tuto otázku se zajímal též Pierre d ́Auvergne a Odoric z Pordeneno ve 14. století. Albert Veliký ve 13. století v nich spatřoval spojovací článek mezi člověkem a opicí. Od 13. století se objevují také sporé zmínky o trpaslících u panovnických dvorů, později, v 16. století, se Kateřina Medicejská dokonce pokoušela vyšlechtit rasu trpaslíků.

Umění.

Ve středověké umělecké literatuře se trpaslíci zpravidla objevují v rytířských románech a to jak v pozitivní tak negativní roli. Původní obraz těchto bytostí však byl v těchto dílech přizpůsoben dobovým zvykům a vkusu a zároveň byly trpaslíci odosobněni a jejich existence racionalizována.  Ve středověké německé literatuře se nejčastěji objevují trpasličí rytířů, což je dáno typem děl ve kterých vystupují. Výjimečně jsou také zmiňováni v podobě bělovousých starců či krásných dětí, což je bližší jejich původnímu obrazu. Bývají popisováni zpravidla jako laskaví, znalí tajemství a věštění a obývají jeskyně.  Ve francouzské literatuře se trpaslíci jako významné postavy zpravidla neobjevují. V rytířských románech jsou většinou příslušníky pohanských armád nebo tajemných národů zpoza hranic známého světa. Příkladem je Agrapart Vousatý z eposu "Aliscans" z 12. století, velitel pohanské armády, který je ošklivý, chlupatý a hrbatý. Popis jejich odpuzující fyzické stránky v podobných dílech vyjadřuje jejich negativní charakter. Odlišní jsou trpaslíci v takzvané Bretaňské látce, tedy artušovských příbězích, kde jim však také není věnována velká pozornost. Zpravidla v nich roli hrají roli informátorů, pomocníků či služebníků lidských hrdinů, případně rytířů a zrádců. Poprvé se trpaslík objevuje v románu Chrétiena de Troyes Erek a Enida jako postava Bilise, krále země Antipodes. Trpaslíci v těchto dílech nemají prakticky žádné mytické či nadpřirozené rysy.  Výrazná postava trpaslíka objevuje v "chanaon de geste" "Huon de Bordeaux" z 13. století a v dílech z něj odvozených. Jedná se o krásného Oberona nadaného nezměrnou magickou mocí. Oberon se poté stal velmi populárním a objevuje se například také v Canterburských povídkách, Snu noci svatojánské, poemě "Oberon" Christopha Martina Wielanda a mnohých pozdějších dílech.

Sochařství a zahradní trpaslíci.

Od 16. století se sošky trpaslíků vyskytují na zámcích a v parcích a často je vytvářeli i významní sochaři. Dvacet osm mramorových sošek trpaslíků z let 1690–1695 v zahradě zámku Mirabell v Salzburgu vytvořil Johann Bernhard Fischer z Erlachu a sošky trpaslíků před zámkem v Novém Městě nad Metují vytvořil kolem roku 1720 Matyáš Bernard Braun. Pitoreskní postavy trpaslíků vytesal do skal v okolí Liběchova romantický sochař Václav Levý.  Po roce 1800 pod vlivem osvícenství obliba trpaslíků ve šlechtickém prostředí opadla a začali se naopak pokládat za nevkus. V pozdním romantismu a v biedermaieru v Anglii, v Německu a dalších středoevropských zemích se však od poloviny 19. století sošky trpaslíků začaly šířit v městských a předměstských zahrádkách a roku 1878 vznikla v Gräfenrodě v Durynsku první továrna na výrobu hliněných a později i sádrových trpaslíků. I když je vzdělané vrstvy ostře kritizovaly jako kýč už po první světové válce, jejich obliba se dále šířila. Zpravidla má podobu malého muže s bílými vousy, červenou frýgickou čapkou, často s lucernou, s koženou hornickou zástěrou, s lopatou nebo rýčem. Sádroví i plastoví zahradní trpaslíci se vyrábějí ve velkém množství, často se zahradním nářadím a někdy i v ironické podobě, například s podobami významných politiků.

Trpaslíci ve fantasy.

Trpaslíci jako rasa ve fantasy nejsou o mnoho menší než člověk – mohou mít i kolem metru a půl. Vypadají ovšem menší, protože jsou rozložití. Zabývají se kovářstvím, hornictvím (hlavně těžbou kovů) a stavitelstvím. Ve všech těchto oborech vynikají – nejlepší zbraně bývají vykovány trpaslíky (a zdobeny elfy), jsou to právě trpaslíci, kteří nalézají hluboko pod zemí magické kovy jako mithril (např. v Pánu Prstenů od Tolkiena), a kamenné stavby trpaslíků, ať už jeskyně nebo hrady, bývají obdivované.  Trpaslíci jsou silní, odolní, vytrvalí. Žijí déle než lidé. Jejich typickým znakem bývají dlouhé vousy (plnovous) – obvykle ho mají i ženy. Muži jsou od žen u trpaslíků obecně špatně k rozeznání. Do boje nosí válečné sekery a velmi kvalitní (a těžké) brnění.

Tolkien.

Mnoho pro rozšíření trpaslíků ve fantasy udělal J. R. R. Tolkien. V angličtině dokonce prosadil nové množné číslo ("dwarves"). Ve Středozemi jsou trpaslíci vlastně nejstarší rasou – vytvořil je Vala Aulë, který se nemohl dočkat příchodu elfů. Byli ale uspáni a směli se probudit až teprve po procitnutí elfů.  Trpaslíci ve Středozemi odpovídají výše uvedené definici, přestože vznešení elfové (Noldor) jsou v kování a práci s drahými kameny stejně dobří jako trpaslíci – prý dokonce lepší. V kalení oceli ovšem Noldor trpaslíky nepřekonali a kroužková zbroj zůstala čistě trpasličím výrobkem. Jsou dosti bojovnou rasou, bojovali proti každému, kdo je popudil, i sami proti sobě, ale nejčastěji proti Melkorovým služebníkům. Nejznámějším sídlem trpaslíků ve Středozemi je Khazad-dûm, zvaná později též Morie. Nejznámějším trpaslíkem je snad Gimli.

Ostatní.

Trpaslíci A. Sapkowského patří stejně jako elfové mezi starší rasy. Zatímco ale elfové jsou odsouzení k záhubě díky neschopnosti přizpůsobit se změněným podmínkám, trpaslíci jako nenahraditelní kováři mají budoucnost zajištěnu. Mnohým mladším trpaslíkům se ovšem tato budoucnost nezamlouvá, a proto bojují na straně elfů.  Trpaslíci na Pratchettově Zeměploše se podobají Tolkienovým. Trpasličí ženy nejen že jsou k nerozeznání od mužů, ale trpaslíci sami nemají ženská jména a trpasličtina nemá ženský rod. Až s počátkem stěhování trpaslíků do lidských měst začaly některé trpaslice dávat najevo svá pohlaví, nicméně je to často vnímáno jako nezdvořilost. Trpaslíci jsou disciplinovaní (pokud se neopijí), výborní řemeslníci a nepřekonatelní v boji s válečnou sekyrou. Jsou proslulí svou láskou ke zlatu, která proniká i do písní (příkladem je známá trpasličí píseň "zlato, zlato, zlato, zlato, zlato") a svou neschopností vnímat metafory a humor. Nemají rádi trolly. Karotka byl vychován trpaslíky.  Kniha Martina D. Antonína "Křivé ostří" ukazuje příklad trpaslíků jako národa velmi dbalého cti. Symbolem cti trpaslíka je jeho plnovous – pokud usoudí že ztratil čest, plnovous si oholí, menší prohřešky proti cti mohou znamenat zkrácení vousů. Dalšími prvky trpasličí cti je čestná smrt v boji a hájení cti ve rvačkách (což vede k používání zlatých zubů). Trpaslíci jsou zde velmi nebezpečí válečníci (proti lidem), rychle se hojí a jsou velmi odolní proti jedům, včetně alkoholu (což si rádi dokazují).  Ve světě Warcraft jsou trpaslíci velmi nevýraznou rasou, protože jsou součástí Aliance, které dominují lidé a jsou zastíněni jejich činy. Přesto jsou trpaslíci silnou součástí Aliance, protože jsou to výborní bojovníci a také horníci (neboli Permoníci).  Čtyřdílná sága Trpaslíci německého spisovatele Markuse Heitze představuje trpaslíky jako obránce hor ohraničujících Skrytou zemi, kteří chrání její obyvatele před skřety a dalšími nestvůrami. Z pěti kmenů trpaslíků je třetí, Lorimburův kmen nepřátelský vůči ostatním, přezdívaný „zabíječi trpaslíků“ – nenávidí ostatní kmeny kvůli jejich postavení. Kmeny se třídí na klany; počet klanů v kmenu se pohybuje od 10 do 20.  Christopher Paolini se o trpaslících zmiňuje v tetralogii "Odkaz dračích jezdců". Jsou zde pověstní válečnickým umem a bojem s válečnými sekerami.

Trpaslík je člověku podobná bytost malého vzrůstu, objevující se v mýtech, pověstech, pohádkách a z nich odvozených uměleckých dílech. V evropské kultuře jsou trpaslíci často spojováni s podzemními prostory, hornictvím a kovářstvím pod vlivem germánských tradic, jejichž nejznámějším příkladem jsou severští dvergar. V germánsky mluvících zemích jsou také představy o trpaslících mnohem více rozšířené než ve zbytku Evropy. Trpaslíci jsou známi také z pohádek, především ze Sněhurky a sedmi trpaslíků, zpopularizované především verzí Walta Disneyho z roku 1937.

Zwerge ist eine Sammelbezeichnung für menschengestaltige, kleinwüchsige Fabelwesen des Volksglaubens, die meist unterirdisch in Höhlen oder im Gebirge leben. Ihren Ursprung haben sie in der nordischen Mythologie.


Slavné partie.

Lasker – Blackburne, Londýn 1899  1.e4 e5 2.Jf3 Jc6 3.Sb5 d6 4.d4 Sd7 5.d5 Jb8 6.Sd3 Se7 7.Jc3 Jf6 8.Je2 c6 9.c4 Ja6 10.Jg3 Jc5 11. Sc2 b5! 12.b4 Jb7 13.dxc6 Sxc6 14.cxb5 Sxc5 15.a4 Sd7 16.0-0 g6! 17.h3 h5! 18.Se3 a5! 19.b5 Vc8 20.Vc1 Jc5 21.Jd2 h4 22.Je2 g5! 23.Sxg5?! Vg8 24.Sxh4? (Laskerův odhad, že pozice je i nadále bránitelná, se ukáže jako chybný) Sxh3 25.Sg3 Se6 26.Ve1 Jg4! 27.Jf1 Sg5 28.Vb1 Vh8 29.Jc3 Sf4! 30.Jd5 Dg5 31.f3 (viz diagram; legenda praví, že po tomto tahu si Lasker, který byl zjevně přesvědčen, že se již v podstatě ubránil, odešel k bufetu koupit kávu. Když se pak vrátil a pohlédl na šachovnici, v šoku ji pak údajně upustil.) Vh1+!! (právě takovéto tahy přinesly Blackburnovi jeho „bojové jméno“. Mistr světa náhle zjišťuje, že je ztracen, ať udělá cokoliv) 32.Kxh1 Sxg3 33.Jxg3 (hrozící mat nedává na vybranou) Jf2+ 34.Kg1 (typická pozice, v níž se pozorovatelé rozdělí na dva tábory. Jedni obdivují houževnatost bílého, druzí zastávají názor, že další pokračování si mohl odpustit) Jxd1 35.Jf5 Sxf5 36.exf5 Dd2 37.Vexd1 Dxc2 38.Vbc1 Dxf5 39.Jb6 Vd8 40.Jc4 Jb7 41.Je3 Df4 42.Kf2 Dxa4 43.Vc7 Jc5 44.Vh1 Vd7 45. Vc8+ Ke7 46.Vhh8 Dd4. Bílý se vzdal.  Blackburne – Adolf Schwarz, 1881  1.e4 e6 2.d4 d5 3.Jc3 Jf6 4.exd5 exd5 5.Jf3 Sd6 6.Sd3 c6 7.0-0 0-0 8.Je2 Sg4 9.Jg3 Dc7 10.Se3 Jbd7 11.Dd2 Vfe8 12.Ve1 Je4 13.Dc1 Sxf3 14.gxf3 Jxg3 15.hxg3 Sxg3 16.Kg2 Sd6 17.Vh1 Jf8 18.Vh3 g6 19.Veh1 Vad8 20.Sg5 Vd7 21.c4! dxc4 22.Sxc4 h5 23.Vh4 b5 24.Sb3 Je6 25.Sf6! Jf4+ 26.Dxf4!! Sxf4 27.Vxh5. Černý se vzdal – proti matu na h8 není obrany.

Joseph Henry Blackburne (10. prosinec 1841 Manchester – 1. září 1924 Londýn), známý jako Black Death (černá smrt), byl dominantní postavou britského a světového šachu druhé poloviny 19. století. Jeho přezdívku mu přinesl jeho romantický styl hry, který se vyznačoval zničehožnic propukajícími útoky a ohňostroji kombinací, kterými drtil své nepozorné soupeře (černá smrt je forma moru, která se projevuje náhle a končí bleskovou smrtí nemocného), a jeho zvyk vystupovat ve společnosti a na turnajích v černém obleku.

Joseph Henry Blackburne (* 10. Dezember 1841 in Manchester; † 1. September 1924 in London) war ein englischer Schachmeister und einer der hervorragendsten Schachspieler in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts.


Předchozí projekty.

Veřejné studie o UFO byly prvně zahájeny v Projektu Znamení na konci roku 1947 na základě mnoha široce publikovaných zpráv o UFO (viz Kenneth Arnold). Projekt znamení byl zahájen zejména kvůli požadavku generála Nathana Twininga, velitele velitelství leteckého materiálu na letecké základně Wright-Patterson. Tato základna byla také domovem projektu Znamení a dalších oficiálních veřejných vyšetřovaní amerického letectva.  Znamení oficiálně nemělo žádný závěr, co se týče pozorování UFO. Přesto podle kapitána Edwarda J. Ruppelta, prvního ředitele projektu Blue Book, konečný odhad projektu Znamení byl, že létající talíře jsou skutečné stroje, nevyrobené ani Rusy ani Američany a pravděpodobně mimozemského původu. Tento odhad byl předán Pentagonu, ale následně byl zničen generálem Hoytem Vandenbergem, velitelem personálu amerického letectva kvůli údajnému nedostatku fyzických důkazů. Vandenberg následně zrušil projekt Znamení.  Na Projekt Znamení navázal v roce 1948 Projekt Grudge, který měl nařízeno vše vyřešit. Ruppelt ho nazval „temným obdobím“ vyšetřování UFO. Podle očekávání označil Grudge všechna UFO za přírodní jevy nebo jejich špatné vysvětlení, přestože 23 % všech zpráv bylo nevysvětlených.

Projekt Blue Book.

Kapitán Ruppelt.

Podle Ruppelta bylo na konci roku 1951 několik vysoce postavených vlivných generálů amerického letectva natolik nespokojených s vyšetřováním UFO, že zrušili Projekt Grudge a nahradili ho projektem Blue Book na začátku roku 1952. Jedním z nich byl i generál William Garland, který prosadil velmi pečlivé zkoumání, protože UFO sám pozoroval.  Prvním vedoucím projektu byl kapitán Edward J. Ruppelt. Byl to zkušený letec, vyznamenaný během 2. světové války a po válce promoval z aviatiky. Zavedl pojem „neidentifikovaný létající objekt“ aby jím nahradil termíny jako „létající talíř“, „létající disk“ apod., které předtím armáda používala. O několik let později Ruppelt rezignoval a napsal knihu "Zpráva o neidentifikovaných létajících objektech", která popisovala výzkum UFO americkou armádou v letech 1947 až 1955.  Ruppelt zavedl několik změn: usměrnil způsob jakým byla UFO hlášena vojenským úředníkům (a vojenskými úředníky) ve snaze zmírnit výsměch zaměřený na svědky UFO. Ruppelt také nařídil vytvoření standardního dotazníku pro svědky ve snaze získat data pro statistickou analýzu. Nařídil institutu Batelle Memorial aby dotazník vytvořila a data pak zpracoval na počítači. Na základě těchto dat provedl institut masivní výzkum ukončený v roce 1954 a známý jako „Zvláštní zpráva projektu Blue Book číslo 14“.  Ruppelt si byl vědom, že frakcionářství poškodilo průběh projektu Znamení, takže se snažil vyhnout všem otevřeným spekulacím, které rozdělily personál projektu Znamení mezi příznivce a kritiky mimozemské hypotézy. Ruppelt bral svou práci velmi vážně. Jestliže někdo z jeho lidí byl příliš skeptický nebo naopak příliš přesvědčený, brzy byl z projektu vyřazen. Ruppelt také vyhledával názory mnoha vědců a expertů a vydával pravidelná tisková prohlášení (stejně jako tajná hlášení pro vojenské zpravodajství).  Během Ruppeltova funkčního období měl on a jeho tým pravomoc vyslechnout každého včetně vojenského personálu, kdo viděl UFO, a nemusel přitom dodržovat hierarchii hodností. To podtrhlo serióznost vyšetřování.  Pod Ruppeltovým vedení projekt Blue Book vyšetřoval mnoho slavných UFO, včetně světel v Lubbocku a široce publikovaného radarového a visuálního kontaktu nad Washingtonem.  Doktor J. Allen Hynek byl vědeckým poradcem projektu. Účastnil se i projektů Znamení a Grudge. Pracoval na projektu až do jeho zrušení a vytvořil kategorizaci, která se rozšířila a dnes je známá jako Blízká setkání. Když začal, byl vyslovený skeptik, ale jeho skepticismus ochabl po několika nevysvětlitelných případech UFO.

Robertsonova porota.

V červenci 1952, po nahromadění několika stovek vidění UFO, se odehrála série radarových detekcí se současným očitým pozorováním blízko národního letiště ve Washingtonu. Tato pozorování přiměla CIA aby založila porotu vědců vedených doktorem H. P. Robertsonem, fyzikem Kalifornského institutu technologií. Porota se skládala s různých fyziků, meteorologů, inženýrů a astronomů (Hynek). Robertsonova porota se poprvé sešla 14. ledna 1953.  Ruppelt, Hynek a další předvedli nejlepší důkazy včetně videozáznamu z Blue Book. Potom, co strávili pouze 12 hodin procházením záznamů z šesti roků Robertsonova výzkumu, porota prohlásila, že většina UFO má prozaické vysvětlení a že vše se dá vysvětlit během dalšího vyšetřování, které ale podle nich nemá smysl.  V jejich závěrečné zprávě zdůraznili, že množství druhořadých zpráv přetěžuje zpravodajské kanály, což přináší riziko, že může dojít k přehlédnutí možného ohrožení státu. Takže doporučili americkému letectvu, aby bagatelizovalo fenomén UFO a zahájilo kampaň na zmírnění zájmu veřejnosti. Navrhovali zlehčení v médiích, včetně společnosti Walta Disneye, a použití psychologů, astronomů a celebrit, aby fenomén zesměšnili a přinesli prozaická vysvětlení. Dále doporučili sledování civilních UFO skupin, protože „by mohli mít potenciálně velký vliv na veřejné smýšlení... Zjevná nezodpovědnost a podvratné cíle takovýchto skupin musí být vzata na vědomí.“  Mnoho ufologů věří, že Robertsonova porota doporučovala ovládání veřejného názoru programem oficiální propagandy a špehování. Také věří, že tato doporučení ovlivnila způsob vyšetřování UFO až do dneška. Existují důkazy, že doporučení poroty byla provedena nejméně dvě dekády od vydání jejich závěru.  V prosinci 1953 nařízení 146 pro armádu Spojených států zakázalo vojenským osobám hovořit o tajných zprávách o UFO s nepovolanými osobami. Za porušení hrozilo až dvouleté vězení nebo pokuta až 10 000$.

Následky Robertsonovy poroty.

Ruppelt ve své knize popisuje, že Robertsonova porota způsobila demoralizaci pracovníků projektu Blue Book a omezila jejich vyšetřovací pravomoci. Ihned po doporučeních Robertsonovy poroty vstoupilo platnost nařízení armády 200-2, které zakazovalo publikovat případy o UFO, které ještě nebyly vyřešené a naopak ty nevyřešené utajit.  Ve stejný měsíc začaly vyšetřovací pravomoci přecházet na nově vytvořenou 4602. leteckou výzvědnou eskadru (AISS) letecké obrany. AISS byla pověřena vyšetřením pouze nejdůležitějších případů UFO, které se zároveň dotýkaly národní bezpečnosti. Tyto případy byly projektu Blue Book odebrány a projektu tak zůstaly pouze triviálnější pozorování.  Generál Nathan Twining, který započal projekt Znamení v roce 1947, se stal velitelem personálu letectva. V srpnu 1954 měl více kodifikovat odpovědnost AISS vydáním regulace 200-2. UFO definoval jako „jakýkoliv objekt ve vzduchu, který svým výkonem, aerodynamickými vlastnostmi nebo nezvyklými prvky neodpovídá současně známým typům letadel nebo raket, nebo takový objekt, který se nedá popsat jako známý“. Vyšetřovaní UFO se neslo v duchu národní bezpečnosti a odhalení „technických aspektů“. Regulace 200-2 opět uvedla, že Blue Book smí probírat případy UFO s médii pouze pokud jsou identifikovatelné. Když byly neidentifikovatelné, médiím se mělo jen sdělit, že situace se vyšetřuje. Blue Book měl také za úkol snížit počet nevysvětlených případů.  Toto všechno probíhalo v utajení. Pro veřejnost Blue Book stále oficiálně vyšetřovala, ale ve skutečnosti to byla falešná organizace, která prováděla jen drobné vyšetřování a stala se téměř výhradně veřejným prvkem s nařízením UFO zlehčovat. Například v roce 1956 byl počet nevysvětlených případů roven 0,4%, přičemž několik let předtím jich bylo 20% nebo 30%.  Frustrovaný Ruppelt požádal o přeložení; při jeho odchodu v roce 1953 byli u projektu jen dva lidé a on, přičemž na počátku jich bylo více než 10. Ti, co ho následovali ve vedení projektu Blue Book, byli buď apatičtí nebo vyloženě nepřátelští k tématu UFO nebo byli omezeni nedostatečným financováním a oficiální podpory.  Období kapitána Rupperta je považováno za vrchol veřejného vyšetřování UFO, kdy bylo vyšetřování vedeno vážně a mělo podporu na vysokých místech. Po něm se projekt Blue Book dostal do nového „Období temna“, ze kterého se už nikdy nedostal. Ale Ruppelt sám později přijal pohled projektu Blue Book, že na UFO nic není, dokonce UFO nazval „Mýtem vesmírného věku“.

Kapitán Hardin.

V březnu 1954 byl do čela projektu Blue Book postaven kapitán Charles Hardin. Přesto většinu vyšetřování UFO prováděla AISS a Hardin nenamítal. Ruppelt napsal, že Hardin „si myslí, že každý kdo se zajímá o UFO je blázen. Nudilo ho to.“  V roce 1955 se letectvo rozhodlo, že cílem Blue Book je minimalizovat počet nevysvětlených pozorování. Koncem roku 1956 se počet nevysvětlených pozorování pohyboval kolem 1%.

Kapitán Gregory.

Kapitán George T. Gregory převzal vedení projektu v roce 1956. Gregory vedl Blue Book v ještě větší anti-UFO míře, než Hardin. AISS bylo zrušeno a vyšetřováním byla pověřena 1066. eskadra letectva.  Ve skutečnosti probíhalo malé nebo žádné vyšetřování UFO; nařízení 200-2 říkalo, aby byl počet nevysvětlených pozorování co nejmenší.  Jedním ze způsobů, jak Gregory snížil počet nevysvětlených UFO bylo prosté přejmenování. „Možné“ se stalo „pravděpodobným“ a pravděpodobné se stalo jistým. Touto logikou se "možná" kometa stala pravděpodobně kometou, zatímco pravděpodobná kometa se stala prostě kometou. Podobně když svědek vypověděl o objektu ve tvaru balónu, byl objekt zapsán jako balón bez dalšího popisu. Tyto postupy se u dalších vyšetřování staly klasickými.

Major Friend.

Major Friend vedl projekt od roku 1958. Snažil se zvrátit směr, kterým se Blue Book vydal po roce 1954. Jeho snaha o vylepšení údajů a katalogů byla ale podkopána nedostatkem financování nebo pomoci.  Posílen Friendovou snahou Hynek zorganizoval několik setkání mezi lidmi z Blue Book a ATIC. Hynek navrhl, že některá starší pozorování UFO by měla být přehodnocena s předstíranou snahou udělat z nevysvětlených případů vysvětlené. Hynkovy plány nevyšly.  Během Friendovy éry ATIC zvažoval převzetí dohledu nad Blue Book k jiné letecké agentuře, ale ani letecký výzkum ani informační kancelář letectva neměla zájem.  V roce 1960 proběhlo slyšení v kongresu ohledně UFO. Civilní výzkumná skupina NICAP veřejně obvinila Blue Book, že utajuje důkazy o UFO a také se jí podařilo získat několik spojenců v Kongresu. Blue Book byla prošetřena Kongresem a CIA. Kritikové naznačovali, že Blue Book není vědeckou studií. Výsledkem bylo rozšíření personálu projektu a zvýšení jejich rozpočtu. To kritiky utišilo, ale jen dočasně. Než byl Friend v roce 1963 z projektu přeložen jinam, už si sám myslel, že by bylo lepší projekt rozpustit i přes protesty veřejnosti.

Major Quintanilla.

Major Hector Quintanilla se stal vedoucím projektu Blue Book v roce 1963. Dále pokračoval ve snaze všechny případy rychle objasnit a proto za jeho vedení projekt obdržel nejostřejší kritiku. UFO badatel Jerome Clark šel tak daleko, že napsal že Blue Book „ztratila všechnu hodnověrnost.“  Fyzik a UFO badatel James Mc Donald jednou prohlásil, že Quintanilla není „kompetentní“ vést tento projekt jak z vědeckého tak vyšetřovacího hlediska. Také ale poznamenal, že by Quintanilla za to neměl být odpovědný, protože projekt mu byl svěřen rozkazem on vyššího důstojníka a on tedy jen dodržoval rozkazy.  Vysvětlení v Blue Book nebyla obecně přijímána, přesto někteří kritikové (včetně vědců) naznačovali, že Projekt Blue Book byl zapojen do sporného výzkumu nebo dokonce do zahlazování stop. Tato kritiky byla obzvláště silná kolem roku 1960.  Pro příklad - mnoho - většinou nočních - pozorování UFO na středozápadě a jihovýchodě USA v létě 1965: Svědci v Texasu nahlásili „mnohobarevná světla“ a velké létající objekty ve tvaru vejce nebo diamantů. Dálniční hlídka v Oklahomě ohlásila, že letecká základna Tinker (blízko města Oklahoma) sledovala až čtyři UFO najednou. Některá UFO prý velice rychle měnila výšku: z 6 000 metrů na 1 200 během několika sekund. Meteorolog z Kansasu oznámil, že na radaru určeném ke sledování počasí sledoval několik podivných objektů letících ve výšce od 1 800 do 2 700. Tyto a další zprávy měli velkou publicitu.  Projekt Blue Book oficiálně určil, že pozorovatelé si objekty popletli s Jupiterem nebo jasnými hvězdami.  Vysvětlení od Blue Book bylo hodně kritizováno a označeno za nepřesné. Robert Riser, ředitel planetária "Oklahoma Science and Art Foundation Planetarium" projektu Blue Book doslova vynadal: „Dál od pravdy už to vysvětlení být nemůže. Tyto hvězdy a planety jsou v tomto ročním období na druhé straně světa než je Oklahoma. Letectvo muselo mít svoji hvězdnou mapu vzhůru nohama.“  Noviny "Richmond News Leader" napsaly, že „Snaha takto nelogicky vysvětlit ona pozorování, jak nám to ukazuje Projekt Blue Book nic nevyřeší... a poslouží pouze k posílení podezření, že je zde něco, o čem letectvo nechce abychom věděli.“ Reportér z Wichity zase napsal: „Normální radar přece nezachycuje hvězdy a planety.“  Dalším kritizovaným případem je pronásledování UFO v Portage County. Začalo asi v 5 hodin ráno blízko města Ravenna v Ohiu 17. dubna 1966. Policisté Dale Spaur a Wilbur Neff zahlédli něco, co popsali jako diskovitý stříbrný objekt s jasným světlem vycházejícím z jeho spodku v asi 300 metrové výšce. Začali objekt sledovat (objekt různě měnil výšku, klesl až na 150 metrů) a do sledování se zapojila i policie z ostatních jurisdikcí. Pronásledování skončilo asi po 30 minutách u města Freedom v Pensylvánii o 136 km dál.  Pronásledování UFO se dostalo do televize a policisté podali podrobné zprávy projektu Blue Book. Za pět dnů, po krátkých rozhovorech s pouze jedním z policistů (a bez ostatních svědků), major Quintanilla vyhlásil výsledek vyšetřování: Policisté (jeden z nich byl veterán Války ve Vietnamu) nejdříve pronásledovali komunikační satelit a potom Venuši.  Tento závěr byl terčem výsměchu veřejnosti a policisté ho jasně odmítli. Ve svém nesouhlasném závěru Hynek popsal závěry Blue Book jako absurdní, protože ve svých zprávách policisté nevědomky popsali Měsíc, Venuši "a" UFO: poznamenali, že to ráno byla vedle Měsíce jasná hvězda - Venuše. Kongresman za Ohio William Stanton řekl, že „letectvo utrpělo velkou ztrátu prestiže v očích veřejnosti... Jakmile si lidé pověření veřejnou péčí přestanou myslet, že národ neunese pravdu, potom národ přestane věřit vládě.“  V září 1968 obdržel Hynek dopis od plukovníka Raymonda Sleepera z Divize cizích technologií. Sleeper poznamenal, že Hynek veřejně obvinil Blue Book z chatrného výzkumu a dále ho požádal o radu, jak může Blue Book vylepšit své metody. Hynek později prohlásil, že to bylo poprvé za jeho 20 let spolupráce s letectvem, kdy byl oficiálně požádán o kritiku a radu o UFO.  Hynek napsal detailní odpověď, kde navrhl několik oblastí, kde se má Blue Book zlepšit: A. Ani dvě mise Blue Book (určení zda je UFO hrozbou pro národní bezpečnost a použití vědeckých dat získaných v projektu) nejsou správně provedené. B. Personál Blue Book je nedostačující jak v počtu tak vědeckém vzdělání. C. Blue Book trpí... tím, že je to uzavřený systém... neexistuje komunikace mezi Blue Book a vnějším vědeckým světem... D. Statistické metody používané v projektu jsou parodií. E. Důležitým případům o UFO se nevěnuje pozornost... příliš mnoho času s stráví u rutinních případů... a nedůležitých stycích s veřejností. Pozornost zaměřte na dvě až tři důležitá pozorování za měsíc místo 40 až 70 případy za měsíc. F. Informace zadávané do Blue Book jsou hrubě nepřesné. Blue Book je zatěžována neustálou neschopností získat adekvátní informace z místních leteckých základen G. Obecný přístup k projektu je nelogický a nevědecký. H. Nevyužit je i projektový vědecký poradce (Hynek sám). Jsou mu předkládány jen případy, které "projektový dohled" považuje za důležité. Jeho pracovní rozsah... je neustále omezován. O důležitých případech se dozví jeden až dva měsíce po jejich zapsání do projektu.  I přes Sleeperovu žádost o radu, nebyla provedena ani jedna změna podle Hynkových doporučení.

Condonova komise.

Kritika Blue Book postupně narůstala. Počet členů NICAP se nafoukl na 15 000 a skupina obvinila vládu Spojených států z utajování informací o UFO.  Po slyšeních v kongresu byla v roce 1966 založena Condonova komise jako neutrální vědecké výzkumné těleso. Komise se ale dostala do sporů, někteří členové totiž obviňovali jejího ředitele Edwarda U. Condona ze zaujatosti.  Nakonec komise prohlásila, že na UFO není nic podivného a že se nevyplatí UFO dále zkoumat.

Závěr.

Podle prohlášení Condonské komise z 17. prosince 1969 tajemník letectva Robert C. Seamans uvedl, že projekt Blue Book bude brzy ukončen, protože další vyšetřování „se nedá oprávnit ani z hlediska národní bezpečnosti a ani z vědeckého hlediska.“  Záznamy projektu Blue Book byly odeslány od archivů letectva na letecké základně Maxwell v Alabamě. Major David Shea později uvedl, že Maxwell byla vybrána protože byla „přístupná ale ne zvoucí.“  Na závěr projekt Blue Book uvádí, že UFO je výsledkem:  Tyto oficiální závěry přímo popíraly "Zvláštní zprávu číslo 14 projektu Blue Book", kterou letectvo samo vydalo. Psychologické faktory a mystifikace tvořili jen 10% všech případů a 22% případů, konkrétně těch lépe zdokumentovaných, zůstalo nevyřešených.  V dubnu 2003 americké letectvo veřejně naznačilo, že nemá v plánu obnovit oficiální vládní výzkum UFO.

Současný oficiální postoj USAF k UFO.

Následuje přepis zprávy USAF o UFO.  Od roku 1947 do roku 1969 letectvo vyšetřovalo UFO v projektu Blue Book. Projekt se sídlem na Letecké základně Wright-Patterson v Ohiu byl ukončen 17. prosince 1969. Bylo zaznamenáno 12 618 pozorování, z toho 701 zůstalo nevysvětlených.  Rozhodnutí nepokračovat ve vyšetřování UFO bylo založeno na zprávě připravené Univerzitou Colorado nazvanou "Vědecká studie o neidentifikovaných létajících objektech; dále na zhodnocení zprávy Univerzity Colorado Národní akademií věd; a předchozích studiích o UFO a zkušenostech letectva z vyšetřování UFO během let 1940 až 1969.  Výsledkem těchto pozorování, studií a zkušeností získaných z vyšetřování UFO od roku 1948 byly následující závěry projektu Blue Book:  Zrušením projektu Blue Book byla zrušena i nařízení letectva o zahájení a průběhu programu pro vyšetřovaní UFO. Dokumentace týkající se dřívějších vyšetřování byla permanentně převedena do Národních archivů, kde je k dispozici veřejnosti.  Od zrušení Blue Book se neobjevilo nic, co by podpořilo obnovení vyšetřování UFO letectvem. Vzhledem ke klesajícímu rozpočtu na obranu je nepravděpodobné, že by se letectvo zapojilo do tak nákladného projektu v dohledné budoucnosti.  Existuje mnoho univerzit a profesionálních vědeckých organizací, které se zabývají fenoménem UFO na svých pravidelných setkáních a seminářích. Zájem a občasné projednávání zpráv o UFO soukromými skupinami zajišťuje, že důkazy nejsou vědeckou společností přehlíženy. Osoby, které chtějí nahlásit pozorování UFO, by se měly obrátit na úřady místní správy.  Prohlášení letectva z 20. října 1969 podepsané brigádním generálem C. H. Bolanderem říká, že i po ukončení projektu Blue Book „se bude s hlášeními o UFO nakládat podle standardních postupů letectva navržených pro tyto záležitosti.“ Bolander dále napsal, že „Zprávy o neidentifikovaných létajících objektech, které mohou ovlivnit národní bezpečnost... nejsou součástí projektu Blue Book.“ Dodnes jsou takové vyšetřovací kanály, agentury nebo skupiny neznámé.

Zvláštní zpráva Projektu Blue Book č. 14.

Koncem prosince 1951 se Ruppelt setkal se členy institutu Batelle Memorial. Ruppelt žádal jeho experty, aby mu pomohli udělat výzkum UFO vědečtější. Byl to právě tento institut, který vymyslel standardní formulář o pozorování. Koncem března 1952 začal institut analyzovat existující zprávy o pozorování UFO a asi 30 různých pozorovaných charakteristik zakódoval na děrné pásky IBM pro pozdější počítačové zpracování.  Zvláštní zpráva Projektu Blue Book č. 14 byla masivní statistická analýza případů Blue Book. Do svého ukončení v roce 1954 obsahovala zpráva 3 200 případů. Dodnes je to největší zpráva svého druhu. Institut zaměstnal čtyři vědce, kteří se snažili případy rozdělit na „známé“, „neznámé“ a „nedostatek informací.“ Známé a neznámé dále rozdělili do čtyř skupin podle kvality, od excelentní pro špatné. Například excelentní zprávy pocházely od zkušených vědců jako jsou dopravní piloti, cvičení vojáci nebo skupiny lidí, nebo byly podloženy fotkami, radarovým pozorováním apod. Aby byla zpráva označena jako „známá“, museli se na vysvětlení shodnout dva vědci. Ale aby byla označena jako „neznámá“, museli se shodnout všichni čtyři vědci, čili toto kritérium bylo dosti přísné.  Pozorování byla dále rozdělena podle šesti kritérií: barvy, počtu, délky pozorování, jasu, tvaru a rychlosti. Tyto charakteristiky byly potom porovnávány s „známými“ a „neznámými“ případy pro odhalení případné statistické závislosti.  Hlavní výsledky statistické analýzy jsou následující:  I přes tyto výsledky je v závěru zprávy uvedeno, že „je vysoce nepravděpodobné aby jakákoliv z těchto zpráv o UFO... skutečně znamenala přítomnost technických vynálezů mimo možnosti současných znalostí.“ Několik badatelů včetně Dr. Bruce Maccabeeho, který data důkladně kontroloval, poznamenalo, že závěry vědců jsou obvykle v souladu s pravděpodobnostmi jejich vlastních statistických výsledků prezentovaných v 240 tabulkách, grafech a mapách. Někteří se domnívají, že vědci prostě měli problémy s přijetím svých vlastních výsledků nebo napsali svoje závěry tak, aby odpovídaly politickému klimatu kolem projektu Blue Book po Robertsonově porotě.  Když v říjnu 1955 letectvo konečně představilo Zvláštní zprávu č. 14 veřejnosti, tvrdilo, že zpráva vědecky potvrdila neexistenci UFO. Kritikové říkají, že zpráva naopak dokázala, že „neznámé“ jsou jasně statisticky odlišné od „známých“. Letectvo také nepřesně tvrdilo, že jen 3 % případů jsou nevysvětlené namísto 22 %. Dále tvrdí, že ta zbylá 3 % by odpadla, kdyby měli úplné informace. Kritikové odporují tím, že už při třídění zpráv byly takové případy zařazené do kategorie „nedostatečné informace“, přičemž jak „známé“ tak „neznámé“ byly případy s dostatkem informací pro rozhodnutí. A také „neznámé“ byly obvykle kvalitněji doložené případy (měli lepší informace i svědky).  Výsledky monumentálního výzkumu Batelle Memorial zhodnotil v roce 1979 francouzský GEPAN zprávou, ve které prohlásil, že asi čtvrtina z 1 600 pečlivě studovaných případů UFO postrádala vysvětlení a prohlásila „Tyto případy... jsou opravdovou otázkou.“ Když v roce 2004 ukončila svou činnost SEPRA, následník GEPANu, bylo analyzováno už 5 800 zpráv a počet nevysvětlených klesl na 14 %. Hlava SEPRA, profesor Jean-Jacques Velasco, shledal ve zbylých nevysvětlených zprávách dostatek důkazů o mimozemském původu dostatečně přesvědčivých, že o tom napsal knihu.

Hynekova kritika.

Hynek byl spolupracující člen Robertsonovy poroty, která doporučila nadlehčování fenoménu UFO. O několik let později se ale jeho názor na UFO změnil a považoval jej za nevyřešenou záhadu, která zasluhuje vědeckou pozornost. Jako jediný vědec zapojený do vyšetřování UFO americkou vládou od začátku až do konce mohl nabídnou jedinečný pohled na Projekt Znamení, Grudge a Blue Book.  Hynek se zbavil iluzí o projektu Blue Book a začal ho obviňovat z lhostejnosti, neschopnosti a povrchního studia ze strany letectva. Hynek poznamenává, že během svojí existence kritikové nazývali Blue Book „společností pro vysvětlování nevyšetřeného.“  Projekt vedl Ruppelt, potom kapitán Hardin, kapitán Gregory, Major Friend a nakonec major Hector Quintarilla. Hynek měl milá slova jen pro Ruppelta a Frienda. O Ruppeltovi napsal „Z mých setkání s ním jsem zjistil, že je čestný a vážně zaujatý celým fenoménem.“ O Friendovi napsal, že "Ze všech důstojníků, se kterými jsem pracoval v Blue Book, si Friend získal můj respekt. Jakékoliv soukromé názory, které mohl mít, byl úplným a praktickým realistou. Uvědomoval si hranice svého úřadu, ale přesto se choval důstojně a bez nabubřelosti, která byla charakteristická pro několik jiných vedoucích Blue Book."

Fikce kolem Blue Book.

Projekt UFO.

Projekt Blue Book se stal inspirací pro TV show Projekt UFO z let 1978-1979, která se měla zakládat na případech z Projektu Blue Book. Přesto show často vystupovala proti aktuálním závěrům projektu a při mnoha příležitostech naznačovala, že mnoho pozorování bylo vidění skutečných mimozemšťanů.

Van de Graaffův generátor je elektrostatický stroj umožňující nabíjet kovovou kouli na velmi vysoké napětí. Vynalezl jej americký fyzik nizozemského původu R. J. Van de Graaff, první model sestrojil v roce 1929, v roce 1931 získal patent na zlepšenou verzi. Do konce 30. let 20. století byly sestrojeny obří generátory vyrábějící až 5 MV. Stroj má využití při fyzikálních experimentech, ale i pro urychlování elektronů pro sterilizaci.

Ein Van-de-Graaff-Generator, auch Bandgenerator genannt, ist eine Apparatur zur Erzeugung hoher elektrischer Gleichspannungen. Der Generator wurde nach dem amerikanischen Physiker Robert Van de Graaff benannt, der ab 1929 Bandgeneratoren entwickelte.


Život.

Původně byl malířem. Jinak o jeho životě není známo téměř nic, snad byl ovlivněn Démokritem a dalšími Abdéřany, např. Anaxarchem se kterým navštívil Indii, odkud načerpal inspiraci pro prvky své filosofie. Podle Diogena Laertia doprovázel krále Alexandra Velikého na jeho výpravách a podle Pausania měl v rodné Élidě pomník. Také z jeho díla se – kromě jedné oslavné básně na Alexandra – nic nezachovalo a nevíme ani, zda nějaké napsal. Jeho vliv byl patrně založen na neotřesitelném klidu a vyrovnanosti ve všech životních situacích, o čemž svědčí četné anekdoty. Tento vnitřní klid udělal velký dojem na jeho žáky a následovníky, jakými byli zejména lékař a filosof Sextus Empiricus, ale možná i Epikúros.

Myšlení.

Pyrrhónovou ústřední myšlenkou je nejistota jakéhokoliv poznání – jak smyslového, tak rozumového. Interpreti se neshodují v tom, zda ji Pyrrhón připisoval neuchopitelnosti a proměnlivosti skutečnosti samé, anebo – jako pozdější pyrrhonisté – omezenosti našich smyslů i rozumu. V obou případech ale moudrému člověku nezbývá, než se ve všem zdržet úsudku (řec. "epoché"). Jen tak může totiž dosáhnout vnitřního klidu (ataraxie) a štěstí ("eudaimonia"). Dle Horyny má skeptická nauka v Pyrrhónově podobě "nejčistší, neobsažnější a nejpůvodnější podobu."

Tři základní otázky.

Pro jeho skepsi jsou základním kamenem tři otázky:  1) Jaká je povaha věcí? (věcí myslel vše, co existuje)  Dle Pyrrhóna nic o povaze věcí nevíme, protože jejich povaha je neurčitá a neurčitelná. Vnímáme pouze to, jak se nám věcí jeví, ne jaká je jejich pravá podstata. Každý výrok se dá vyvážit opačným výrokem, který má stejnou váhu. Dochází tedy k isosthenii a nelze tak určit, který z výroků je správný.  2) Jak se máme k věcem chovat? (Jaký je náš postoj k nim?)  Protože je povaha věcí mimo dosah našeho poznání, musíme se k věcem chovat skepticky, nesoudit je a zdržet se úsudku, tj. zaujmout postoj "epoché." Je třeba být vůči soudům o podstatě světa lhostejný (jsou to "adiafora"). Jedině tak dosáhneme blaženosti.  3) Co z tohoto postoje pro nás vyplývá?  Pokud se zdržujeme úsudku, můžeme dosáhnout nepohnutosti, neochvějnosti ("ataraxia") a zbavit se utrpení skrze necitlivost (apatheia). Pyrrhón ale samozřejmě ví, že skeptik zkrátka nemůže žít praktický každodenní život bez jakéhokoliv souzení. Proto říká, že člověk má žít podle mravů země, k níž přináleží, při čemž nemá věřit v naprostou platnost takových zvyků a mravů. Skeptik tedy žije jako ostatní lidé, ale nepřisuzuje těmto hodnotám statut pravdy.

Pyrrhón z Élidy (asi 360 př. n. l. ve Starověké Élidě – asi 260 př. n. l.) byl antický řecký filosof, považovaný za zakladatele pyrrhonismu a do jisté míry i skepticismu vůbec. Do jisté míry proto, že prvky skepticismu se objevovaly v různých filozofických směrech počínaje Homérem zhruba po šest staletí. Významné podoby nabyly zejména u sofistů (Protágorás z Abdér) a atomistů (Démokritos). Teprve Pyrrhón ale vše dokázal přetavit do podoby filosofické školy.

Pyrrhon von Elis (altgriechisch Πύρρων "Pýrrhōn"; * um 362 v. Chr. in Elis; † um 270–275 v. Chr.) war ein antiker griechischer Philosoph. Er war der Stifter der älteren skeptischen Schule.


Geografie.

Attnang-Puchheim leží ve výšce 416 m v Hausruckviertelu. Od severu na jih měří 4,8 km a od západu na východ 4,1 km. Jeho celková rozloha je 12,4 km2, 38,7 % oblasti je zalesněno.  Příslušející obce: "Aham, Aichet, Attnang, Hohenbaumgarten, Landersham, Nieserstraß, Oberstraß, Puchheim, Sonnleithen, Steinhübl".

Historie.

Osady Attnang a Puchheim vznikly mezi 8. a počátkem 11. století osídlováním bavorskými přistěhovalci. Jako první vznikl Puchheim, poprvé znám 1135 a Attnang jako Otenang, přibližně o sto let později roku 1242 je uveden v dokumentech. Teprve roku 1912 byl se vzrůstajícím významem místa použitý název Puchheim jako nová část obce Attnang a změněn název na Attnang-Puchheim.  V několika písemnostech je rok 1050 uváděno datum stavby pevnosti v lesíku u bukového pahorku, ale nemůže být listinně doložené. V roce 1585 pevnost úplně vyhořela. V následujících letech postaven zámek značnou měrou odpovídající dnešnímu.  Historie Attnangu a Pouchheimu byla až do roku 1870 do značné míry ovlivňována jejími držiteli. Dnes je zámek s jeho pěkným arkádovým nádvořím ve vlastnictví kláštera redemptoristů. Ty v roce 1851 sem zavolal arcivévoda Maxmilián Josef von Österreich-Este (1832-1867), tehdejší zámecký pán. Obec v podzámčí patří pod diecézi Linec (Linz).

Železnice a bombardování.

Výstavbou dráhy v Solné komoře, uvedené do provozu v roce 1877, se z místa stal důležitý železniční uzel, protože v Atnang-Puchheimu bylo konečné překladiště uhlí v Rakousku. Ke konci druhé světové války, přesně 21. dubna 1945 byl Attnang-Puchheim mohutným americkým bombardováním značně poškozen, protože se spojenci obávali možnosti zásobování nacistů v alpských pevností. Minimálně 700 lidí zemřelo při bombardování, mezi nimi mnoho uprchlíků z východu (Slezska), kteří se zdržovali na nádraží. Nádraží také sloužilo jako překladiště pro tajnou raketovou základnu v Zipfu.

Návštěva Zity.

Poslední rakouská císařovna, Zita Bourbonsko-Parmská (1892-1989) navštívila v roce 1982 z exilu Rakousko, když jí to spolkový kancléř Bruno Kreisky (1911-1990) umožnil pod podmínkou, že přijíždí aniž by se zřekla trůnu. Navštívila v Puchheimu hrob své matky, Marie Antonie von Bourbon-Parma (1895-1937) ke vzpomínce. Mimo to navštívila zbožná 90letá další místa: Innsbruck, Mariazell a Vídeň.

Pováleční obnova.

Po skončení války byl Attnang-Puchheim obnoven v město s průmyslem a řemesly, jakož i velké nádraží s lokomotivami na přepřahání, protože elektrizace zde končila. V roce 1955 skončila velká poválečná obnova a město se změnilo opět v tržiště.  V březnu 1990 následovalo povýšení na město.

Politika.

Městské zastupitelstvo má 37 křesel.

Památky.

Poutní bazilika.

Za rektora P. Matthiase Papriana byl v letech 1886 až 1890 postaven velký poutní kostel Marie Puchheim, který v roce 1951 papež Pius XII. (1876-1958) povýšil na baziliku. Jsou zde od roku 1891 Breinbauerovy varhany. S 1647 píšťalami a 24 registry je nástroj střední, jaké se v 19. století v romantismu skvěle stavěly. Stavitel varhan Kuhn z Männedorfu v roce 2006 varhany renovoval. Vzácný nástroj je využíván i při koncertech.

Kostel sv. Martina.

Poprvé je písemně zmíněn v roce 1367. Byl však pravděpodobně postavený mezi 9. a 11. stoletím a obyvateli je dnes využíván pro pohřby a svatby.

Zámek Puchheim.

Po požáru v roce 1585 zcela zničený, po rekonstrukci dostal zámek dnešní podobu. Dnes slouží jako galerie současného umění a výstavu uměleckých sbírek.

Kaple sv. Jiří.

V zámecké kapli, zasvěcené svatému Jiří, byl v roce 1936 pochován poslední následník španělského trůnu první karlovské dynastie, Alfons Karlos (I.) z Bourbon-Österreich-Este (1849-1936) a jeho manželka Marie Neves Portugalská, jakož i vévodkyně Marie Antonie z Bourbon-Parma (1892-1959), a princ René z Bourbon-Parma (1894-1962).

Doprava.

Přes Attnang-Puchheim vede dvoukolejná železniční trať z Vídně do Solnohradu "(Salzburg)", čímž město získává regionální význam. Nádraží dále nabízí připojení na dráhu Solné komory přes okres Gmunden až do Štýrska do Stainach-Irdning a na železniční trať do Schärding přes močálovitý kraj Innu. Jednokolejná trať do Stainach-Irdning je elektrifikovaná, ale jednokolejka do Schärdingu nikoliv. Podle jízdního řádu 2007 je již z Lince až po Stainach-Irning a zpět vedena kvůli redukci přestupu v Attnangu. Přestože dráha Solné komory v obci Timelkam od západu odbočuje, jsou všechny vlaky do Schörfling u Altersee vedeny přes Attnang-Puchheim. Přes mnohé možnosti spojení je Attnang-Puchheim důležitým železničním uzlem, kde také zastavují vlaky Inter-City. V současné době je plánována renovace nádraží.

Attnang-Puchheim je město v okrese Vöcklabruck v Horním Rakousku na křižovatce železniční tratě Vídeň – Solnohrad "(Salzburg)" s dráhou Solné komory v Hausruckviertelu s 9266 obyvateli. Příslušný soudní okresem Vöcklbruck. V blízkosti Attnang-Puchheimu je soutok Aurachu do Ageru. Žije zde obyvatel.

Attnang-Puchheim ist eine Stadtgemeinde im Hausruckviertel im Bezirk Vöcklabruck in Oberösterreich, am Kreuzungspunkt der Bahnstrecke Wien–Salzburg (Westbahn) mit der Salzkammergutbahn, mit Einwohnern (Stand ). Der zuständige Gerichtsbezirk ist Vöcklabruck. In der Nähe von Attnang-Puchheim liegt die Einmündung der Aurach in die Ager.


Skladba.

Všechny dochované exempláře jsou kopie, takže není jisté, kde vznikla první verze. Všeobecně se má za to, že originální verze byla napsána na konci 9. století ve Wessexu. Poté co byla sestavena první verze, byly vytvořeny kopie a ty byly rozeslány do různých klášterů. Další kopie byly vytvořeny proto, aby nahradily ztracené exempláře a některé z nich byly aktualizovány nezávisle na sobě. Dochované verze jsou později vytvořené kopie.  Nejstarší z nich, Winchesterská kronika, byla napsána jedním písařem až do roku 891. Je známo, že tato kronika je druhou kopií originální verze. I když není jednoduché přesně určit dobu vzniku kroniky předpokládá se, že vznikla v době vlády Alfréda Velikého. Tento král se vědomě snažil podporovat čtení a jinou kulturu v době svého panování a podporoval používání anglického jazyka pro psaní dokumentů a kronik. Tato kronika a distribuce jejich kopií do jiných center vzdělaností, může být následek jeho snahy šíření vzdělanosti.  Dochovalo se devět rukopisů, a to buď vcelku, nebo jen zčásti, i když ne všechny mají stejnou historickou hodnotu a ani jeden není originál. Téměř všechny materiály v kronikách jsou ve formě letopisů. Nejstarší je datován do roku 60 př. n. l. Sedm z devíti dochovaných exemplářů je uschováno v British Library, další jsou v Bodleian Library a knihovně Corpus Christi College v Cambridgi.

Zdroje.

Kronika obsahuje texty z různých zdrojů. Záznam pro rok 755, popisující jak "Cynewulf" převzal království Wessex od "Sigebehrta", je daleko rozsáhlejší než okolní záznamy a obsahuje přímou řeč a citace účastníků této události. Předpokládá se, že podkladem byly nějaké jiné starší historické prameny. Záznamy do roku 110 pravděpodobně pochází z malých encyklopedických svazků světové historie obíhající v době vzniku kroniky. Kronika obsahuje genealogické údaje o panovnících Northumbrie a Mercie, stejné tak i seznam biskupů Wessexu. Tato data pocházejí zřejmě z různých zdrojů.  Historické anály byly ve Wessexu průběžně udržovány od 7. století. Kronika vychází z tradice velikonočních tabulek, používaných kněžími pro určení dat svátků – stránka obsahuje sled horizontálních řádků následovaných astronomickými daty s mezerou pro krátké poznámky. Postupně byla kronika přepracovávána tak aby pro jednotlivé poznámky bylo vyhrazeno více prostoru. Mnoho záznamů týkajících se dobových události obsahuje velké množství údajů.  Zápisy nejsou nepředpojaté. V některých případech při srovnání s jinými středověkými prameny je možno najít jinou verzi téže události nebo nejsou určité události popsány vůbec. Vcelku se však jedná o velmi cenný jednolitý historický pramen popisující období od doby, kdy Římané opustili Británii, až do doby ovládnutí Anglie Normany.

Význam.

"Anglosaská kronika" je nejdůležitějším zdrojem informací historie Anglie v době vlády Anglosaských panovníků. Bez této kroniky a Bedeho "Historia ecclesiastica gentis Anglorum" by nebylo možno popsat historii země od odchodu Římanů až do ovládnutí Anglie Normany. Je zřejmé, že v té době vznikaly ještě nějaké jiné historické anály související s rozvojem křesťanství, ale žádné z nich se nedochovaly v původní podobě. Kronika obsahuje informace z některých těchto nedochovaných pramenů.  Její význam není pouze v historických informacích, ale i v tom, že je zdrojem informací o raném období rozvoje anglického jazyka. Peterboroughská verze je psaná částečně ve staroangličtině a pozdější záznamy jsou psány ve středověké angličtině a je tak zdrojem nejstarší verze textu v této verzi jazyka.

Česká vydání.

Ukázky z kroniky obsahuje antologie nejstarší anglické poezie a prózy "Jako když dvoranou proletí pták", Triáda, Praha 2009.

Anglosaská kronika je sbírka letopisů ve staroangličtině popisující historii Anglosasů. Kolekce kronik byla vytvořena na konci 9. století, zřejmě ve Wessexu, v době vlády Alfréda Velikého. Byly vytvořeny kopie rukopisů, které byly předány do klášterů po celé Anglii a byly průběžně aktualizovány, v jednom případě až do roku 1154.

Die Angelsächsische Chronik (engl. Anglo-Saxon Chronicle) ist eine Sammlung von frühmittelalterlichen Annalen aus dem angelsächsischen England. Eine erste Version der Chronik entstand vermutlich in den frühen 890er Jahren am Hof von König Alfred dem Großen von Wessex. Auf der Basis dieses nicht erhaltenen Dokuments entstanden Kopien, die an verschiedene Orte Englands gelangten und dort weitergeführt wurden. Von diesen Kopien sind sieben Manuskripte und ein Fragment heute erhalten. Die Einträge in den Annalen wurden ab dem Ende des 9. Jahrhunderts regelmäßig ergänzt und in einem Manuskript sogar über die normannische Eroberung Englands 1066 hinaus fortgesetzt ("Peterborough Chronicle", bis 1154). Unter Verwendung älterer, heute meist verlorener Texte wurden auch frühere Ereignisse, bis zurück in die römische Zeit, in die Angelsächsische Chronik hinzugefügt.


Historie.

Město s názvem "Antipyrgos" založili ve starověku Řekové jako jednu ze svých kolonií na pobřeží severní Afriky. V římském období sloužil Tobruk jako pevnost, která strážila hranice provincie Kyrenaika. Později se město stalo důležitou zastávkou karavan putujících podél pobřeží Středozemního moře. V roce 1911 jej podobně jako celou Libyi obsadili Italové.

Druhá světová válka a boje čs. jednotek.

V průběhu válečných operací bylo v letech 1941 a 1942 svedeno v Tobruku a jeho okolí několik bitev mezi britskou armádou na straně jedné a německými a italskými jednotkami na straně druhé (Afrikakorps). Město bylo v této době několikrát dobyto oběma stranami. 11. dubna 1941 byl Tobruk obklíčen německo-italskými vojsky. Obklíčené území hájily britské a australské jednotky (byly německými médii nazvány jako „Pouštní krysy“ a australské jednotky název přijaly za své), které byly v říjnu 1941 vystřídány čerstvými silami. Mezi ně patřila i polská Samostatná brigáda karpatských střelců, jíž byl podřízen také 11. československý pěší prapor.  Pro československé jednotky to byla největší válečná akce na Blízkém Východě a v Severní Africe. Československý pěší prapor pod velením podplukovníka Karla Klapálka o síle 643 mužů zde od 21. října do 10. prosince 1941 hájil nejvíce ohrožený západní úsek pevnostního perimetru. V bojích o Tobruk padlo 14 příslušníků praporu, 26 bylo těžce a 55 lehce zraněno.  Většina betonových pevnůstek bývalého perimetru se dochovala, bohužel zrovna západní úsek, zejména severně od Derna Road, je nejvíce poškozen moderní stavební činností. V roce 1998 proběhl dosud nejrozsáhlejší průzkum bývalého československého úseku, provedený členy expedice Tobruk 98.  Boje spojeneckých i československých vojáků dodnes připomíná památník a vojenský hřbitov. Na zdi tobruckého hřbitova je vytesán tento nápis: "„Toto je posvátná půda, neboť zde leží ti, kdo zemřeli pro vlast. Za západu slunce a zrána budeme na ně vzpomínat...“"

Poválečné období.

Po válce byl Tobruk opět obnoven a dnes je významným přístavním městem. V roce 1985 zde byla vybudována významná rafinérie, která zpracovává surovinu z ropných polí v okolí Sariru. Součástí přístavu je i ropný terminál.

Tobruk ( nazývaný také "Tobrúk", "Tóbruch", "Tobruch", "Ţubruq" nebo "Tobruck") je město v severovýchodní části Libye poblíž hranic s Egyptem a zároveň přístav ležící na pobřeží Středozemního moře. V roce 2006 zde žilo asi 110 000 obyvatel.

Tobruk, auch Tobruq (), ist eine libysche Stadt am Mittelmeer. Der Ort hat 121.052 Einwohner (Stand 1. Januar 2005) und liegt in der Kyrenaika. Tobruk ist eine wichtige Hafenstadt und der Endpunkt einer Erdölpipeline. In der Nähe der Stadt befindet sich auch eine Erdölraffinerie. Sie war in den Jahren 1941 und 1942 Schauplatz mehrerer heftiger Schlachten des Zweiten Weltkriegs. Tobruk ist Hauptstadt des Munizips Al-Butnan. 2014 wurde sie Sitz der Regierung Libyens und des Libyschen Parlamentes.


Herní systém.

Hrálo se podle nového herního systému, který však platil pouze při tomto mistrovství světa: v A-skupině hrálo 8 účastníků nejprve jednokolově každý s každým. Mužstva na 5. - 8. místě dále nehrála, mužstvo na 8. místě sestoupilo do B-skupiny. Mužstva na 1. - 4. místě spolu hrála další zápasy způsobem každý s každým, přičemž se zápasy za základní skupiny započítávaly. Vzájemné výsledky evropských mužstev určily pořadí 59. Mistrovství Evropy.

Zajímavosti.

Překvapením byla prohra ČSSR se SRN 2:4, USA s Itálií 5:7 (čímž USA sestoupily do B-skupiny) a remíza Itálie s Kanadou 3:3. Zajímavá byla i remíza ČSSR se SSSR 0:0 - jediný bezgólový výsledek v historii vzájemných utkání. Za SSSR poprvé nastoupila první formace Vjačeslav Fetisov, Alexej Kasatonov - Sergej Makarov, Igor Larionov, Vladimir Krutov. Za Kanadu hrál Wayne Gretzky - jediný start v historii MS.

Výsledky a tabulky.

Základní část.

Československo - SRN 2:4 (0:3, 1:0, 1:1)  15. dubna 1982 (15:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 33:25 Milan Nový, 45:22 Jindřich Kokrment Branky SRN: 7:30 Marcus Kuhl, 16:43 Erich Kühnhackl, 18:14 Helmut Steiger, 52:46 Horst-Peter Kretschmer Rozhodčí: Jsmes Doyle (USA) – Gustavo Alaimo (ITA), Karl Korentschnig (AUT) Vyloučení: 3:4 Diváků: 3 700  ČSSR: Karel Lang (19. Jiří Králík) – Eduard Uvíra, Miloslav Hořava, Radoslav Svoboda, Antonín Plánovský, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Dušan Pašek, Dárius Rusnák, Jaroslav Pouzar – Vincent Lukáč, Peter Ihnačák, Igor Liba.  SRN: Karl Friesen – Udo Kiessling, Horst-Peter Kretschmer, Ignaz Berndaner, Joachim Reil, Harold Kreis, Peter Gailer – Marcus Kuhl, Erich Kühnhackl, Helmut Steiger – Holger Meitinger, Ernst Höfner, Franz Reindl – Manfred Wolf, Gerd Truntschka, Peter Schiller.  15. dubna 1982 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky SSSR: 29:47 Viktor Šalimov, 31:34 Vjačeslav Fetisov, 33:15 Sergej Babinov, 33:38 Vladimir Golikov, 43:34 Alexandr Koževnikov, 44:33 Sergej Makarov, 47:26 Sergej Babinov, 48:55 Sergej Kapustin, 49:45 Vladimir Golikov Branky Itálie: 43:53 Tom Milani, 44:49 Gary Farelli Rozhodčí: Josef Kompalla (GER) – Jarmo Jalarvo, Juhani Jokela (FIN) Vyloučení: 4:11 (1:1) Diváků: 4 570  15. dubna 1982 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Finska: 37:44 Tapio Levo, 44:01 Arto Javanainen Branky Kanady: 2:09 Dino Ciccarelli, 3:19 Dale Hawerchuk, 5:18 Bill Barber, 6:18 Dale Hawerchuk, 8:59 Darryl Sittler, 9:46 John Van Boxmeer, 41:09 Brian Propp, 47:22 Darryl Sittler, 47:40 Bobby Smith Rozhodčí: Dag Olsson (SWE) – Jan Wiking (SWE), Laszlo Schell (HUN) Vyloučení: 2:2 (1:0) Diváků: 8247  15. dubna 1982 (19:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Švédska: 6:16 Patrik Sundström, 38:07 Peter Andersson, 39:29 Peter Sundström, 50:07 Håkan Loob Branky USA: 2:33 Gary De Grio, 26:26 Buzz Schneider Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 4:7 Diváků: 2 047  16. dubna 1982 (15:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 15:17 Milan Nový, 22:04 Jiří Lála, 27:57 Jiří Lála, 56:18 Jaroslav Pouzar, 57:38 Jiří Lála, 58:57 Jindřich Kokrment Branky Kanady: 10:12 Craig Hartsburg, 36:56 Mark Napier Rozhodčí: Raimo Sepponen – Likka Hoviseppä, Timo Sinkkonen (FIN) Vyloučení: 4:6 (2:1) Diváků: 6 203  ČSSR: Jiří Králík – Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Vincent Lukáč, Dárius Rusnák, Jaroslav Pouzar – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Igor Liba – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík.  Kanada: Gilles Meloche – Brad Maxwell, Craig Hartsburg, John Van Boxmeer, Rick Green, Curt Giles, Kevin Lowe – Darryl Sittler, Bobby Smith, Bob Gainey – Dino Ciccarelli, Bobby Clarke, Bill Barber – Mark Napier, Wayne Gretzky, Brian Propp – Mike Gartner, Dale Hawerchuk, Ryan Walter.  16. dubna 1982 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Itálie: 4:23 Patrick Dell'Jannone, 27:21 Guido Tenisi, 29:25 Michael Mair, 37:07 Patrick Dell'Jannone, 39:11 Iovio Emilio, 51:09 Tom Milani, 59:50 Dave Tomassoni Branky USA: 3:28 Kurt Kleinendorst, 32:29 Gary De Grio, 43:00 Bob Miller, 46:32 Gordie Roberts, 54:25 Bob Miller. Rozhodčí: Aleksandr Fedotov (URS) – Jan Wiking (SWE), Laszlo Schel (HUN) Vyloučení: 10:4 (0:1) Diváků: 2 368  16. dubna 1982 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SRN: 30:41 Holger Meitinger, 44:23 Marcus Kuhl, 58:49 Helmut Steiger Branky Finska: 4:18 Timo Nummelin, 28:38 Timo Nummelin, 47:29 Ilkka Sinisalo, 53:49 Kari Makkonen Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – Gustavo Alaimo (ITA), Karl Korentschnig (AUT) Vyloučení: 6:9 (1:2) + Franz Reindl na 5 min. Diváků: 8 247  16. dubna 1982 (19:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky SSSR: 13:12 Viktor Šalimov, 15:24 Viktor Žluktov, 20:14 Vladimir Krutov, 27:25 Viktor Šalimov, 36:45 Andrej Chomutov, 57:54 Viktor Šalimov, 59:27 Vladimir Krutov Branky Švédska: 6:27 Patrik Sundström, 18:52 Tommy Själin, 54:50 Tommy Själin Rozhodčí: Terry Gregson (CAN) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 4:7 (1:1) + T. Eriksson na 10 min. Diváků: 3 661  16. dubna 1982 (13:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky SRN: 11:19 Franz Reindl, 25:13 Marcus Kuhl, 40:45 Erich Kühnhackl, 50:28 Marcus Kuhl, 59:48 Udo Kiessling Branky Itálie: 32:47 Albert Di Fazio, 56:41 Rick Bragnalo Rozhodčí: James Doyle (USA) – Juhani Jokela (FIN), Karl Korentschnig (AUT) Vyloučení: 6:7 (1:0) Diváků: 2 929  18. dubna 1982 (13:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Československa: 14:01 Jindřich Kokrment, 21:32 Jiří Lála, 22:47 Jaroslav Pouzar Branky SSSR: 12:39 Viktor Šalimov, 25:05 Sergej Babinov, 39:41 Alexandr Koževnikov, 43:40 Igor Larionov, 45:18 Sergej Šepelev Rozhodčí: Dag Olsson (SWE) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 4:3 (0:2) Diváků: 8 641  ČSSR: Jiří Králík – Milan Chalupa, Miroslav Dvořák, Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Vincent Lukáč, Peter Ihnačák, Igor Liba – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Jaroslav Pouzar.  SSSR: Vladislav Treťjak – Alexej Kasatonov, Vjačeslav Fetisov, Valerij Vasiljev, Sergej Babinov, Zinetula Biljaletdinov, Vasilij Pěrvuchin – Sergej Makarov, Igor Larionov, Vladimir Krutov – Viktor Šalimov, Sergej Šepelev, Sergej Kapustin – Viktor Ťumeněv, Vladimir Golikov, Alexandr Koževnikov – Nikolaj Drozděckij, Viktor Žluktov, Andrej Chomutov.  18. dubna 1982 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Švédska: 27:19 Patrik Sundström, 29:27 Ulf Isaksson, 42:18 Ove Olsson Branky Kanady: 13:31 Ryan Walter, 25:19 Mike Gartner, 29:00 Mike Gartner Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – Likka Hoviseppä, Timo Sinkkonen (FIN) Vyloučení: 5:10 (1:1) Diváků: 4 399  18. dubna 1982 (17:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky USA: 15:58 Tom Gorence, 31:26 Gordie Roberts Branky Finska: 21:47 Arto Javanainen, 44:56 Tapio Levo, 49:05 Jari Kurri, 57:24 Juhani Tamminen Rozhodčí: Terry Gregson (CAN) – Laszlo Schell (HUN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 5:4 Diváků: 9 053  19. dubna 1982 (15:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Švédska: 3:10 Mats Ulander, 19:53 Peter Sundström, 31:00 Håkan Loob, 39:47 Peter Andersson, 59:21 Patrik Sundström Branky Itálie: 3:23 Robert Manno, 34:14 Tom Milani, 56:04 John Bellio Rozhodčí: Raimo Sepponen – Likka Hoviseppä, Timo Sinkkonen (FIN) Vyloučení: 4:8 Diváků: 2 393  19. dubna 1982 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Československa: 1:11 Jindřich Kokrment, 27:40 Jaroslav Pouzar, 41:20 Arnold Kadlec, 53:39 Milan Nový, 59:05 Jindřich Kokrment, 59:40 Vincent Lukáč Branky USA: nikdo Rozhodčí: Josef Kompalla (GER) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 6:8 (1:0) Diváků: 3 870  ČSSR: Jiří Králík – Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Jaroslav Pouzar – Vincent Lukáč, Dárius Rusnák, Igor Liba.  USA: Glen Resch – Mike Ramsey, Joe Micheletti, Moe Mantha, Rod Langway, Scot Kleinendorst, Gordie Roberts – Thomas Erikson, Mark Johnson, Mike Antonovich – Tom Hirsch, Phil Housley, Aaron Broten – Tom Gorence, Bob Miller, Buzz Schneider – Peter Johnson, Paul Miller, Gary De Grio.  19. dubna 1982 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Kanady: 10:18 Bill Barber, 10:35 Brian Propp, 19:42 Bill Barber, 28:07 Rick Vaive, 28:40 Brad Maxwell, 33:00 Darryl Sittler, 44:49 Dale Hawerchuk Branky SRN: 7:02 Erich Kühnhackl Rozhodčí: James Doyle (USA) – Juhani Jokela (FIN), Karl Korentschnig (AUT) Vyloučení: 4:3 Diváků: 4 070  19. dubna 1982 (19:00) - Tampere (Tampereen jäähalli) Branky SSSR: 5:38 Sergej Makarov, 7:09 Vladimir Golikov, 11:04 Vjačeslav Fetisov, 12:09 Zinetula Biljaletdinov, 14:54 Sergej Šepelev, 17:52 Vladimir Krutov, 44:57 Igor Larionov, 48:59 Viktor Šalimov Branky Finska: 22:31 Pekka Arbelius Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – Laszlo Schell (HUN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 4:6 (2:1) Diváků: 6 775  21. dubna 1982 (15:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky USA: 15:03 Brain Erickson, 21:35 Gordie Roberts, 46:44 Gary De Grio, 57:28 Bob Miller Branky SSSR: 10:04 Vladimir Krutov, 11:30 Alexandr Koževnikov, 17:28 Viktor Žluktov, 29:31 Sergej Kapustin, 32:04 Viktor Žluktov, 44:54 Nikolaj Drozděckij, 50:38 Alexandr Koževnikov, 52:26 Valerij Vasiljev Rozhodčí: Raimo Sepponen – Likka Hoviseppä, Timo Sinkkonen (FIN) Vyloučení: 7:5 (0:2) + Kurt Kleinendorst - Zinetula Biljaletdinov na 10 min. Diváků: 3 475  21. dubna 1982 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Československa: 18:49 Jaroslav Korbela, 20:31 Jaroslav Korbela, 51:56 Vincent Lukáč Branky Finska: nikdo Rozhodčí: Terry Gregson (CAN) – Laszlo Schell (HUN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 3:4 Diváků: 7 859  ČSSR: Jiří Králík - Milan Chalupa, Miroslav Dvořák, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra, Arnold Kadlec, Miloslav Hořava – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Jaroslav Pouzar – Vincent Lukáč, Peter Ihnačák, Igor Liba.  Finsko: Hannus Kamppuri – Timo Nummelin, Hannu Haapalainen, Pertti Lehtonen, Raimo Hirvonen, Tapio Levo, Hannu Helander – Juhani Tamminen, Seppo Repo, Reijo Leppänen – Jari Kurri, Kari Jalonen, Pekka Arbelius – Arto Javanainen, Forss Matti, Kari Makkonen – Ilkka Sinisalo, Pertti Koivulahti, Seppo Ahokainen.  21. dubna 1982 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Švédska: 39:30 Jan Erixon, 48:09 Tomas Rundqvist, 55:37 Tommy Mörth Branky SRN: 14:51 Helmut Steiger Rozhodčí: James Doyle (USA) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 5:10 (2:1) Diváků: 3 221  21. dubna 1982 (19:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Kanady: 14:51 Bill Barber, 34:40 Bob Gainey, 46:39 John Van Boxmeer Branky Itálie: 19:57 Gary Farelli, 39:59 Rick Bragnalo, 42:28 Constant Priondolo Rozhodčí: Aleksandr Fedotov (URS) – Juhani Jokela (FIN), Karl Korentschnig (AUT) Vyloučení: 2:4 (1:0) Diváků: 4 178  22. dubna 1982 (15:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Finska: 4:05 Reijo Leppänen, 9:15 Kari Makkonen, 29:42 Kari Jalonen, 36:21 Reijo Leppänen, 38:10 Kari Jalonen, 51:11 Jari Kurri, 58:05 Juha Nurmi Branky Itálie: 6:26 Gary Farelli, 11:42 Rick Bragnalo, 13:27 Constant Priondolo Rozhodčí: Dag Olsson (SWE) – Laszlo Schell (HUN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 1:3 Diváků: 6 463  22. dubna 1982 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky SRN: nikdo Branky SSSR: 5:02 Sergej Makarov, 5:15 Sergej Šepelev, 10:24 Sergej Šepelev, 21:40 Igor Larionov, 39:35 Sergej Babinov, 46:09 Sergej Šepelev, 51:05 Sergej Kapustin Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – Likka Hoviseppä, Timo Sinkkonen (FIN) Vyloučení: 10:7 Diváků: 2 791  22. dubna 1982 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 3:52 Radoslav Svoboda, 16:14 Igor Liba, 20:30 Pavel Richter Branky Švédska: 16:54 Håkan Loob, 23:04 Mats Näslund, 48:30 Ove Olsson. Rozhodčí: Terry Gregson (CAN) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 3:3 (1:0) Diváků: 4 808  ČSSR: Jiří Králík – Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Jaroslav Pouzar – Vincent Lukáč, Peter Ihnačák, Igor Liba.  Švédsko: Peter Lindmark – Göran Lindblom, Mats Thelin, Peter Andersson, Peter Helander, Jan Eriksson, Tommy Samuelsson – Ulf Isaksson, Patrik Sundström, Tommy Mörth – Mats Näslund, Ove Olsson, Jan Erixon – Håkan Loob, Tomas Rundqvist, Mats Ulander – Tommy Själin.  22. dubna 1982 (19:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky USA: 17:50 Tom Hirsch, 55:44 Mike Ramsey, 59:16 Phil Housley Branky Kanady: 11:29 Rick Vaive, 21:48 Rick Vaive, 25:41 Darryl Sittler, 28:10 Wayne Gretzky, 39:29 Wayne Gretzky. Rozhodčí: James Doyle (USA) – Juhani Jokela (FIN), Karl Korentschnig (AUT) Vyloučení: 2:3 Diváků: 3 611  24. dubna 1982 (13:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky SRN: 23:10 Manfred Wolf, 26:52 Gerd Truntschka, 37:32 Manfred Wolf, 47:21 Roy Roedger, 55:21 Dieter Hegen Branky USA: 3:24 Kurt Kleinendorst, 30:10 Moe Mantha, 38:22 Aaron Broten, 44:48 Gordie Roberts, 57:30 Aaron Broten Rozhodčí: Aleksandr Fedotov (URS) – Juhani Jokela (FIN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 3:8 Diváků: 4 925  24. dubna 1982 (15:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: : 7:43 Dárius Rusnák, 16:41 Jaroslav Korbela, 22:02 František Černík, 22:26 Jiří Hrdina, 31:05 Rusnák, 32:02 Dušan Pašek, 37:03 Vincent Lukáč, 46:11 Igor Liba, 57:04 Jiří Lála, 58:08 Jaroslav Korbela Branky Itálie: nikdo Rozhodčí: Raimo Sepponen – Likka Hoviseppä, Timo Sinkkonen (FIN) Vyloučení: 4:7 (1:0) Diváků: 6 393  ČSSR: Jiří Králík – Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jaroslav Pouzar, František Černík – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Antonín Plánovský – Vincent Lukáč, Dárius Rusnák, Igor Liba.  Itálie: Jim Corsi (Nick Sanza) – Dave Tomassoni, John Bellio, Gino Pasqualotto, Mike Amodeo, Gerry Ciarcia, Guido Tenisi – Gary Farelli, Rick Bragnalo, Robert Manno – Constant Priondolo, Grant Goegan, Albert Di Fazio – Tom Milani, Patrick Dell'Jannone, Bobby De Piero – Martin Pavlů  24. dubna 1982 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Finska: : 8:11 Jari Kurri, 37:21 Kari Jalonen, 45:39 Jari Kurri Branky Švédska: 5:41 Patrik Sundström, 20:54 Peter Helander, 41:23 Mats Näslund Rozhodčí: James Doyle (USA) – Karl Korentschnig (AUT), Laszlo Schell (HUN) Vyloučení: 3:1 Diváků: 8 297  24. dubna 1982 (17:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Kanady: 9:46 Bill Barber, 48:14 Reinhardt, 56:13 Brian Propp Branky SSSR: 14:58 Alexandr Koževnikov, 29:38 Irek Gimajev, 35:42 Sergej Makarov, 52:14 Igor Larionov Rozhodčí: Dag Olsson (SWE) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 7:7 Diváků: 7 394  Kanada - SSSR 4:6 (1:3, 2:1, 1:2)

Finále.

25. dubna 1982 (13:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Kanady: 8:08 Craig Hartsburg, 25:42 Wayne Gretzky, 26:36 Mark Napier, 41:22 Kevin Lowe Branky SSSR: 2:01 Sergej Šepelev, 16:37 Vjačeslav Fetisov, 19:57 Viktor Šalimov, 24:18 Alexandr Koževnikov, 55:18 Sergej Makarov, 56:47 Vjačeslav Fetisov Rozhodčí: Dag Olsson (SWE) – Laszlo Schell (HUN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 6:5 (1:2) Diváků: 8 259  25. dubna 1982 (17:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 14:52 Vincent Lukáč, 53:36 Pavel Richter, 56:29 Vincent Lukáč Branky Švédska: 6:27 Peter Sundström, 38:33 Ove Olsson Rozhodčí: Terry Gregson (CAN) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 3:4 (0:1) Diváků: 7 680  ČSSR: Jiří Králík – Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Vincent Lukáč, Dárius Rusnák, Igor Liba – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Jaroslav Pouzar.  Švédsko: Göte Walitalo – Peter Helander, Mats Thelin, Peter Andersson, Roger Hägglund, Thomas Erikson, Tommy Samuelsson – Peter Sundström, Patrik Sundström, Ulf Isaksson – Mats Näslund, Ove Olsson, Jan Erixon – Håkan Loob, Tomas Rundqvist, Mats Ulander – Tommy Mörth, Hasse Sjöö.  27. dubna 1982 (15:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Československa: 24:36 Jiří Lála, 25:11 Igor Liba Branky Kanady: 3:47 Mark Napier, 31:46 Bill Barber, 46:52 Dino Ciccarelli, 57:10 Bob Gainey Rozhodčí: Raimo Sepponen (FIN) – Laszlo Schell (HUN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 3:2 (0:1) Diváků: 7 432  ČSSR: Jiří Králík – Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Radoslav Svoboda, Eduard Uvíra, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Vincent Lukáč, Dárius Rusnák, Igor Liba – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Jaroslav Pouzar.  Kanada: Greg Millen – Paul Reinhart, Craig Hartsburg, John Van Boxmeer, Kevin Lowe, Brad Maxwell, Curt Giles – Mark Napier, Bobby Clarke, Darryl Sittler – Rick Vaive, Wayne Gretzky, Bill Barber – Bob Gainey, Bobby Smith, Dino Ciccarelli – Mike Gartner, Dale Hawerchuk, Brian Propp.  27. dubna 1982 (19:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Švédska: nikdo Branky SSSR: 4:13 Sergej Makarov, 30:10 Vladimir Golikov, 36:35 Viktor Šalimov, 42:40 Zinetula Biljaletdinov Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 3:3 Diváků: 7 662  29. dubna 1982 (14:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Branky Švédska: nikdo Branky Kanady: 9:07 Wayne Gretzky, 11:51 Wayne Gretzky, 28:47 Bill Barber, 29:27 Wayne Gretzky, 43:05 Mike Gartner, 52:43 Craig Hartsburg Rozhodčí: Terry Gregson (CAN) – Peter Pomoell, Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 3:3 (0:1) Diváků: 7 671  29. dubna 1982 (18:00) – Helsinky (Helsingin jäähalli) Rozhodčí: James Doyle (USA) – Laszlo Schell (HUN), Jan Wiking (SWE) Vyloučení: 1:1 Diváků: 8 297  ČSSR: Jiří Králík – Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Eduard Uvíra, Antonín Plánovský, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Jaroslav Korbela, Milan Nový, Pavel Richter – Jiří Lála, Jindřich Kokrment, František Černík – Jiří Hrdina, Dušan Pašek, Jaroslav Pouzar – Vincent Lukáč, Dárius Rusnák, Igor Liba.  SSSR: Vladimir Myškin – Vjačeslav Fetisov, Alexej Kasatonov, Valerij Vasiljev, Sergej Babinov, Vasilij Pěrvuchin, Zinetula Biljaletdinov – Sergej Makarov, Igor Larionov, Vladimir Krutov – Alexandr Koževnikov, Vladimir Golikov, Viktor Ťumeněv – Irek Gimajev, Viktor Žluktov, Andrej Chomutov.

Statistiky.

Soupiska SSSR.

1. SSSR Brankáři: Vladislav Treťjak, Vladimir Myškin. Obránci: Vjačeslav Fetisov, Vladimir Zubkov, Sergej Babinov, Vasilij Pěrvuchin, Valerij Vasiljev, Alexej Kasatonov, Zinetula Biljaletdinov, Irek Gimajev. Útočníci: Sergej Kapustin, Vladimir Krutov, Igor Larionov, Nikolaj Drozděckij, Andrej Chomutov, Alexandr Koževnikov, Sergej Šepelev, Viktor Žluktov, Viktor Šalimov, Sergej Makarov, Vladimir Golikov, Viktor Ťumeněv. Trenér: Viktor Tichonov.

Soupiska Československa.

2. Československo Brankáři: Jiří Králík, Karel Lang. Obránci: Miloslav Hořava, Milan Chalupa, Eduard Uvíra, Arnold Kadlec, Miroslav Dvořák, Antonín Plánovský, Radoslav Svoboda. Útočníci: – Milan Nový, Igor Liba, Pavel Richter, František Černík, Peter Ihnačák, Dárius Rusnák, Jiří Lála, Dušan Pašek, Jindřich Kokrment, Jaroslav Pouzar, Jiří Hrdina, Jaroslav Korbela, Vincent Lukáč. Trenéři: Luděk Bukač, Stanislav Neveselý.

Soupiska Kanady.

3. Kanada Brankáři: Gilles Meloche, Greg Millen. Obránci: Curt Giles, Brad Maxwell, Craig Hartsburg, Rick Green, John Van Boxmeer, Paul Reinhart, Kevin Lowe. Útočníci: Bill Barber, Ryan Walter, Mike Gartner, Mark Napier, Bobby Smith, Bobby Clarke, Dino Ciccarelli, Dale Hawerchuk, Rick Vaive, Bob Gainey, Brian Propp, Darryl Sittler, Wayne Gretzky. Trenér: Marshall Johnston.

Soupiska Švédska.

4. Švédsko Brankáři: Peter Lindmark, Göte Walitalo. Obránci: Tommy Samuelsson, Peter Andersson, Mats Thelin, Göran Lindblom, Roger Hägglund, Peter Helander, Jan Eriksson, Thomas Erikson. Útočníci: Håkan Loob, Mats Näslund, Tommy Själin, Tomas Rundqvist, Mats Ulander, Ulf Isaksson, Tommy Mörth, Patrik Sundström, Peter Sundström, Hasse Sjöö, Jan Erixon, Ove Olsson. Trenér: Anders Parmström.

Soupiska Finska.

5. Finsko Brankáři: Hannus Kamppuri, Hannu Lassila. Obránci: Raimo Hirvonen, Timo Nummelin, Pertti Lehtonen, Pertti Valkeapää, Hannu Haapalainen, Tapio Levo, Hannu Helander. Útočníci: Forss Matti, Arto Javanainen, Kari Jalonen, Juhani Tamminen, Juha Nurmi, Kari Makkonen, Reijo Leppänen, Pekka Arbelius, Seppo Repo, Pertti Koivulahti, Seppo Ahokainen, Ilkka Sinisalo, Jari Kurri. Trenér: Kalevi Numminen.

Soupiska SRN.

6. SRN Brankáři: Bernhard Engelbrecht, Karl Friesen. Obránci: Uli Hiemer, Peter Gailer, Udo Kiessling, Horst-Peter Kretschmer, Joachim Reil, Ignaz Berndaner, Harold Kreis. Útočníci: Uli Egen, Dieter Hegen, Ernst Höfner, Franz Reindl, Manfred Wolf, Jochen Mörz, Peter Schiller, Erich Kühnhackl, Marcus Kuhl, Holger Meitinger, Gerd Truntschka, Roy Roedger, Helmut Steiger. Trenér: Xaver Unsinn.

Soupiska Itálie.

7. Itálie Brankáři: Jim Corsi, Nick Sanza. Obránci: Guido Tenisi, Mike Amodeo, Gerry Ciarcia, John Bellio, Dave Tomassoni, Mike Mastrullo, Gino Pasqualotto, Robert Manno. Útočníci: Adolf Insam, Patrick Dell'Jannone, Rick Bragnalo, Michael Mair, Albert Di Fazio, Constant Priondolo, Martin Pavlů, Grant Goegan, Bobby De Piero, Gary Farelli, Tom Milani, Iovio Emilio. Trenér: David Chambers.

Soupiska USA.

8. USA Brankáři: Glen Resch, Steve Janaszak. Obránci: Scot Kleinendorst, Moe Mantha, Mike Ramsey, Gordie Roberts, Joe Micheletti, Phil Housley, Tom Hirsch, Rod Langway. Útočníci: Mike Antonovich, Aaron Broten, Kurt Kleinendorst, Mark Johnson, Bob Miller, Brain Erickson, Gary De Grio, Paul Miller, Tom Gorence, Buzz Schneider, John Harrington, Peter Johnson. Trenér: Bill Sellmann.

MS Skupina B.

NDR - Norsko 10:1 (4:1, 5:0, 1:0)  18. března 1982 – Klagenfurt  18. března 1982 – Klagenfurt  18. března 1982 – Klagenfurt  18. března 1982 – Klagenfurt  19. března 1982 – Klagenfurt  19. března 1982 – Klagenfurt  20. března 1982 – Klagenfurt  20. března 1982 – Klagenfurt  21. března 1982 – Klagenfurt  21. března 1982 – Klagenfurt  21. března 1982 – Klagenfurt  21. března 1982 – Klagenfurt  22. března 1982 – Klagenfurt  22. března 1982 – Klagenfurt  23. března 1982 – Klagenfurt  23. března 1982 – Klagenfurt  24. března 1982 – Klagenfurt  24. března 1982 – Klagenfurt  24. března 1982 – Klagenfurt  24. března 1982 – Klagenfurt  26. března 1982 – Klagenfurt  26. března 1982 – Klagenfurt  26. března 1982 – Klagenfurt  26. března 1982 – Klagenfurt  27. března 1982 – Klagenfurt  27. března 1982 – Klagenfurt  27. března 1982 – Klagenfurt  27. března 1982 – Klagenfurt

MS Skupina C.

Japonsko - Jugoslávie 7:5 (2:3, 4:1, 1:1)  19. března 1982 – Jaca  19. března 1982 – Jaca  19. března 1982 – Jaca  19. března 1982 – Jaca  20. března 1982 – Jaca  20. března 1982 – Jaca  21. března 1982 – Jaca  21. března 1982 – Jaca  22. března 1982 – Jaca  22. března 1982 – Jaca  22. března 1982 – Jaca  22. března 1982 – Jaca  23. března 1982 – Jaca  23. března 1982 – Jaca  24. března 1982 – Jaca  24. března 1982 – Jaca  25. března 1982 – Jaca  25. března 1982 – Jaca  25. března 1982 – Jaca  25. března 1982 – Jaca  27. března 1982 – Jaca  27. března 1982 – Jaca  27. března 1982 – Jaca  27. března 1982 – Jaca  28. března 1982 – Jaca  28. března 1982 – Jaca  28. března 1982 – Jaca  28. března 1982 – Jaca

48. mistrovství světa a 59. mistrovství Evropy se konalo ve dnech 15. - 29. dubna 1982 ve finských městech Tampere a Helsinky.

Die 48. A-Eishockey-Weltmeisterschaft und 59. Eishockey-Europameisterschaft fand vom 15. bis zum 29. April in Helsinki und Tampere in Finnland statt. Die weiteren Gruppen wurden in Klagenfurt in Österreich und in Jaca in Spanien ausgespielt. Es nahmen wir im Vorjahr insgesamt 24 Mannschaften teil.


Spalovny v České republice.

V současnosti (2018) se v České republice nacházejí čtyři spalovny komunálního odpadu:

Brno.

První spalovna na území dnešní ČR byla vybudována v roce 1905 v Brně nedaleko bývalé plynárny a elektrárny a spuštěna byla 24. 8. 1905. V provozu byla do roku 1941, v roce 1945 byla poškozena při bombardování a již nikdy nebyla zprovozněna. V pořadí druhá spalovna v Brně byla vybudována v letech 1984 až 1989, v roce 1994 byl uveden do provozu 2. stupeň čištění spalin. V letech 2008 až 2010 proběhla u této spalovny generální rekonstrukce spojená s výměnou kotlů, instalací turbíny 22,7 MW, novým filtračním zařízením, vzduchovým kondenzátorem pro turbínu a dále dotřiďovací linkou určenou pro PET lahve, papír, hliníkové plechovky a tetrapaky. Spuštění rekonstruované spalovny proběhlo v dubnu 2010, kolaudace byla v září 2010. Kapacita této spalovny je 248 000 tun odpadu za rok, energetickým využitím odpadu tato spalovna zásobuje systém centrálního zásobování tepla ve městě a do sítě dodává elektrickou energii. V současnosti spalovna splňuje veškeré limity emisí dané nařízením EU.

Praha.

V Praze byla první spalovna postavena ve Vysočanech během hospodářské krize v letech 1930–1933, uvedena do provozu roce 1934, poblíž někdejší tramvajové zastávky Spalovna (dnes Podkovářská) u Poděbradské ulice. Spalovna měla dva kotle o kapacitě 200 tun za den a odpad spalovala za přidání práškového uhlí, páru vzniklou při spalování odpadu dodávala dálkovým parovodem okolním podnikům a rovněž ji využívala k výrobě elektrické energie dvěma turbogenerátory o výkonu po 5 MW, v průběhu provozu prodělala velkou rekonstrukci v letech 1959 až 1982, v posledních letech spalovala převážně uhlí a fungovala jako teplárna pro oblast Vysočan, v provozu byla do 6. 6. 1997.  Nová spalovna v Malešicích byla uvedena do provozu v roce 1998, v průběhu let se podstatně zlepšily její emisní parametry instalací katalyzátorů (uvedeny do provozu v 3/2007). Tyto katalyzátory odstraňují ze spalin oxidy dusíku a dioxiny, od 6. 10. 2010 spalovna vyrábí elektrickou energii turbínou pojmenovanou Lilith (17,5 MW), kapacita spalovny je 330 000 tun odpadu za rok.

Liberec.

Spalovna Termizo (Termické zpracování odpadů) je v Liberci od roku 1999, má kapacitu 96 000 tun odpadu za rok, zásobuje systém centrálního zásobování teplem v Liberci a má 2 protitlaké turbíny na výrobu elektrické energie o výkonu 3,5 MW.  Všechny tři spalovny zlikvidovaly v roce 2010 dle stránek ČHMÚ celkem 485 760 tun odpadu, který by jinak skončil na skládkách odpadu. V roce 2011 to již bylo 613 082 tun odpadu (dle stránek ČHMÚ), což bylo způsobeno najetím kolaudované spalovny SAKO Brno do plného provozu. V roce 2016 to po spuštění ZEVO Chotíkov bylo 670.036 tun (dle stránek ČHMÚ).

Plzeň.

Spalovna ZEVO Plzeň byla spuštěna v roce 2016 a je tak zatím v Česku nejnovější. Kapacita spalovny je 95 000 tun odpadu za rok. Spalovna má instalovaný maximální tepelný výkon 31,65 MW s předpokládanou roční dodávkou tepla cca 400 TJ. Pro výrobu elektřiny je instalovaný výkon generátoru 10,5 MWe.

Plánované spalovny.

V roce 2016 byla v ČR kapacita spaloven zhruba 770 000 tun, ale produkce komunálního odpadu cca 3,5 miliónu tun. V ČR se tedy plánuje výstavba dalších několika spaloven. Všechny tyto záměry narážejí na odpor ekologických a občanských sdružení.

Zahraničí.

Ve Skandinávii (Švédsku, Norsku, Finsku) jsou spalovny schopny zlikvidovat 700 milionů tun odpadků za rok. Protože se však zde vyprodukuje jen 150 miliónů tun odpadu, je další dovážen ze zahraničí. V Polsku je celkem 8 spaloven s celkovou kapacitou 1.113,000 tun odpadu/rok -údaj k 11/ 2018 (ve městech Bialystok, Bydgoszcz, Konin, Kraków, Poznaň, Szczecin, Warszawa, Rzeszów). Slovensko má 2 spalovny (Bratislava, Košice ) s kapacitou 200.000 tun/rok. Další spalovny v Evropě: Německo-celkem 68 spaloven, Rakousko-11 spaloven ( z toho 3 spalovny komunálního odpadu přímo ve Vídni-Spittelau, Flötzersteig, Pfaffenau +1 velká průmyslová spalovna-Simmeringer Haide), Švýcarsko-celkem 30 spaloven.

Spalovna je technologické zařízení sloužící ke spalování odpadu. Spalovny lze rozlišit na základě toho, zda spalují odpad samostatně nebo s příměsí ušlechtilejšího paliva, podle toho, zda využívají energii uvolněnou při spalovacím procesu k výrobě tepla nebo elektrické energie, nebo podle toho, zda spalují nebezpečné, komunální, či další druhy odpadu.

Müllverbrennung (auch "Abfallverbrennung", "thermische Abfallbehandlung" oder "-verwertung", in der Schweiz Kehrichtverbrennung oder Kehrichtverwertung) ist die Verbrennung der atmosphärisch brennbaren Anteile von Abfall zum Zwecke der Volumenreduzierung des Abfalls unter Nutzung der enthaltenen Energie, einhergehend mit der Kompaktierung der Restmenge zur weiteren Verwertung bzw. Deponierung.


Virologie.

Morfologie.

Simplexvirus je obalený virus s amorfním tegumentem, sférickým až vícetvarým kapsidem tvořeným 162 kapsomerami. V průměru má 150-200 nm, glykoproteinové komplexy jsou součástí membránového obalu.

Genom.

Genom je nesegmentovaná, lineární dvoušroubovicová DNA o délce 152 kb obsahující ukončující a vnitřní repetitivní sekvence.

Genová exprese.

Každý virový transkript je většinou pro jeden protein přičemž obsahuje promotorovou/regulační sekvenci, TATA box, vedoucí sekvenci 30-300 bp (nepřekládána) na 5' konci, ukončovací nepřekládanou sekvenci 10-30 bp na 3' konci a poly A signál. Mnoho genů se překrývá, vir obsahuje jen pár oddělených. Některé ORF jsou navzájem protichůdné, některé mohou být transkribovány z více promotorů a některé geny jsou nekódující.  Genom obsahuje 3 typy genů: bezprostřední, rané a pozdní. Bezprostřední jsou transkribovány okamžitě po infekci a zajišťují expresi raných genů kódující proteiny nezbytné pro replikaci. Pozdní geny většinou kódují strukturní proteiny. Geny exprimované během latentní fáze jsou řazeny do zvláštní kategorie.  Virové proteiny VHS a ICP27 se zaslouží o zastavení buněčné translace, čímž zajistí cílené upřednostnění virových proteinů nad buněčnými. VHS (nachází se na 17. genu, tvoří jej 455 aminokyselin ) je endoribonukleáza, která štěpí hostitelskou mRNA v cytoplasmě, čímž zajistí dostatek nukleotidů pro syntézu virové mRNA, kdežto ICP27 (nachází se v ORF4, tvoří jej 452 aminokyselin ) je bezprostřední protein, který se zaslouží o aktivaci transkripci jistých brzkých, raných i pozdních proteinů.

Životní cyklus.

Replikace probíhá v jádře. Může probíhat lýtickou nebo latentní cestou.

Lýtická cesta.

Při lýtické cestě virus preferuje epiteliální slizniční buňky.

Latentní cesta.

Replikace viru je v tandemu s replikací hostitelské buňky.

Detekce HSV 1 a HSV 2.

Primární infekce virem herpes simplex typu 1 a 2 je obvykle asymptomatická, nebo se projevuje nespecifickými příznaky jako faryngitida, specifická gingivostomatitida, nebo orálními či genitálními lézemi. Po infekci HSV je navozena latentní infekce, která může být kdykoliv reaktivována, obvykle po nějaké aktivizující události. Reaktivace latentní infekce HSV je spojena s periodickým výskytem herpetických lézí v místě vstupu viru do organismu. U novorozence, který při porodu přijde do styku s aktivními lézemi, se může vyvinout vážné onemocnění, postihující centrální nervový systém (encefalitida, meningitida vyvolaná HSV), ústa, oči (keratinokonjuktivitida), nebo kůži (generalizovaná keratinitida). Virus může způsobit vážnější komplikace u pacientů s vrozenou nebo získanou imunodeficiencí. Infekce HSV je rizikovým faktorem pro infekci HIV.Detekce IgG protilátek slouží k určení imunitního statutu organismu při vyšetření jednoho vzorku séra, nebo jako diagnostická metoda pro stanovení primoinfekce, analyzují–li se párová séra odebraná v intervalech 1–2 týdnů. Detekce IgM protilátek slouží jako důkaz primární infekce. Je však třeba mít na zřeteli skutečnost, že IgM se může tvořit de novo i po reaktivaci latentní infekce HSV.

Epidemiologie.

Tento rod je rozšířen po celém světě. Způsobuje slizniční vředy a kožní puchýřky, vzácně encefalitidu nebo meningitidu (zvláště u novorozenců). Při nákaze během těhotenství může dojít ke kongenitálnímu herpesu, jehož důsledkem je vážné poškození plodu. V případě projevů genitálního herpesu na konci těhotenství se přistupuje k císařskému řezu, aby nedošlo k přenosu infekce na dítě. Vakcína neexistuje, existují ovšem látky (aciclovir, valacyclovir...), které jsou aktivované enzymy nacházející se jen v buňkách napadených virem. Jsou proto efektivní pouze proti replikujícímu se viru, na viry v latentní fázi nemají valný efekt.

Simplexvirus, dříve Herpes simplex virus (HSV), je rod virů zahrnující "Herpes simplex virus 1" a "Herpes simplex virus 2" (HSV-1 a HSV-2), dva druhy virů z čeledi herpetických virů, které způsobují u lidí infekce. Tento rod obsahuje i druh BoHV-2, který napadá skot. Stejně jako ostatní herpesviry způsobuje HSV celoživotní infekci. Označují se rovněž jako Lidský herpesvirus 1 a 2 (: "Human Herpes Virus 1 a 2", tedy HHV-1 a HHV-2). Společně s rody Varicellovirus, Mardivirus a Iltovirus patří do podčeledi Alphaherpesvirinae.

Als Herpes-simplex-Viren (HSV) werden zwei eng verwandte humanpathogene (den Menschen infizierende) Virusspezies ("Humanes (Alpha-)Herpesvirus 1 (HSV-1)" und "2", wissenschaftlich'bzw. ') bezeichnet. Die beiden Spezies wurden ursprünglich als Serotypen derselben Spezies klassifiziert. Sie gehören beide (neben weiteren nicht-humanpathogenen Spezies) zur Gattung "Simplexvirus" aus der Unterfamilie "Alphaherpesvirinae" in der Familie "Herpesviridae".


Příprava.

Jíška se zhotovuje z na váhu přibližně stejného množství tuku a mouky. Používá se do ní především mouka pšeničná hladká, která zajistí pokrmu jemnost, ale příprava se při zaváření zkrátí, pokud se jíška vyrobí z mouky kukuřičné.  Základní postup pro zhotovení jíšky je takový, že do rozehřátého či rozpáleného tuku se vmíchá mouka. Pak se praží, dokud nezmizí chuť mouky za syrova a nedocílí se požadované barvy jíšky. Čerstvě zhotovená jíška se zalije vodou, mlékem či jinou tekutinou z receptu a povaří se alespoň 20-30 minut, aby změkly škrobnaté látky v ní obsažené a byly stravitelnější. Tekutina by se měla přidávat po menších částech za stálého míchání, aby nevznikly hrudky, a neměla by být horká či dokonce vařící.  V současnosti narůstá obliba granulovaných jíšek, které se dají koupit v běžném obchodě a doporučovaná doba jejich zaváření je velmi krátká.

Druhy a použití.

Nejčastěji používaným tukem ve francouzské kuchyni je máslo, Jíška se používá ve třech z pěti "mateřských" omáček klasické francouzské kuchyně : v bešamelové omáčce, ve velouté omáčce a v espagnole omáčce.  V kuchyni Cajun se jíška vyrábí z tuku z rozpuštěné slaniny nebo z oleje a smaží se do středně nebo tmavě hnědé barvy, což zvýrazňuje její chuť.  Středoevropská kuchyně často používá k přípravě jíšky rozpuštěné sádlo nebo rostlinný tuk. Slovensky se jí říká, v češtině, v polštině, ( ) v bosenštině, chorvatštině, srbštině a makedonštině, zaprazhka ( ) v bulharštině, v maďarštině a v němčině.  Japonské kari ("karē" ) se vaří z kari jišky. Ta vznikne osmažením žlutého kari koření a mouky na másle nebo na oleji. Japonské slovo pro kari jíšku - "karērū -" v sobě obsahuje francouzský výraz pro jíšku - "" ( vyslov ru ).  V osmanské a turecké kuchyni se jíška ( "meyane" ) používá již od 15. století.

Jíška je zahušťovací prostředek do polévek a omáček vyráběný z tuku a mouky. Nejčastěji používaným tukem ve francouzské kuchyni je máslo. Jíška se používá ve třech z pěti "mateřských" omáček klasické francouzské kuchyně: v bešamelové omáčce, ve velouté omáčce a v espagnole omáčce.

Mehlschwitze, auch Einbrenn(e) oder Schwitzmehl (), ist eine erhitzte Mischung aus Weizenmehl und Fett, die zum Binden von Suppen und Saucen dient. Sie wurde im 17. Jahrhundert in Frankreich erfunden. Je nach Bräunungsgrad spricht man von weißer "(Roux blanc)," blonder "(auch "gelber", Roux blond)" oder brauner Mehlschwitze "(Roux brun)," so dass die mit der Mehlschwitze gebundene Sauce einen mehr oder weniger dunklen Farbton erhält. Die Mehlschwitze ist Bestandteil verschiedener Grundsaucen der klassischen Küche wie z. B. der Béchamelsauce.


Rovnice.

Bellova nerovnost má tvar:  formula_1.  Bližší pohled na její odvození. Nechť formula_2 je počet částic v našem testu s hodnotami formula_3, formula_4, formula_5 (a obdobně pro další kombinace orientací). Nechť formula_6 označuje počet částic s formula_3, formula_4 a s neurčenou hodnotou formula_9 (a podobně). Pak platí  formula_10.  Protože všechny formula_11 jsou nezáporné (jde o počty případů), musí platit  formula_12.  Uvědomíme-li si, že pokud má jedna z částic formula_3, musí mít druhá částice z páru formula_14 atd. Veličiny formula_15 jsou úměrné součtům dvojic formula_11  formula_17.  Potom ze zmíněné nerovnosti  formula_12  a z podobné nerovnosti se zaměněnými symboly + a - vyplývá konečný vztah pro Bellovu nerovnost:  formula_1.

Bellův teorém.

Tento teorém v obecné rovině staví lokální realismus jako neslučitelný s kvantovou mechanikou. Nejedná se ovšem o teorém (ani Bell ho tak nikdy nenazval), ale jde spíše o interpretaci. Neslučitelnost kvantové mechaniky s lokálním realismem je dle Bellova/CHSH teorému prokázána na dvojici kvantově provázaných částic.  Lokální realismus pro takové páry částic předpokládá, že vlastnosti těchto částic (jejich provázanost) vznikají v okamžiku vzniku jejich provázanosti - typicky srážkou nějakých jiných částic, při které vznikne kvantově provázaný pár. Dle lokálního realismu si tedy tyto vlastnosti nesou částice nadále s sebou i když se od sebe vzdálí. Bellův teorém se konkrétně zaměřuje na spin obou částic. Protože spin má vždy stejnou absolutní hodnotu a mění se jen jeho znaménko, musíme pro další vysvětlení principu předpokládat opakované měření více párů částic a statistické vyhodnocení výsledků.  Měření prokazují, že spin obou částic ve stejné ose je vždy opačný (je tedy dokonale antikorelován, korelace = -1). Spin obou částic, měřený v osách, mezi nimiž je úhel 90°, je náhodný (má korelace = 0).  Lokální realismus předpovídá, že pro opakovaná měření v osách, které jsou od sebe odchýleny o 45°, může být korelace jen mezi 0 a -0,5. To vyplývá z toho, že spin v každé ose je dán již v okamžiku vzniku páru částic a pokud mezi každými dvěma úhly 90° je korelace = 0 a pro shodné osy je korelace = -1, tak aby osa, mezi těmito dvěma polohami (tj. 45°), měla shodnou korelaci k oběma předchozím, tak tato korelace musí být mezi hodnotami 0 a -0,5. Větší antikorelace k jedné z os by nutně vedla k menší antikorelaci ke druhé ose.  Naproti tomu kvantová mechanika předpovídá, a experimentální měření to potvrzují, že korelace spinu částic může při úhlu 45° nabývat až hodnoty cca -0,7 (přesně je to mínus odmocnina ze 2 dělená 2). Tento výsledek je však v rozporu s lokálním realismem, protože druhá měřená částice "se nějak dozví" v jakém úhlu byla měřena ta první a "přizpůsobí" svůj spin tak, aby korelace byla vyšší. To lze prokázat i opakováním měření téhož páru částic v různých osách, kdy pro každá dvě po sobě jdoucí měření při úhlu 45° se prokazuje vyšší korelace. (Pár částic si jakoby pamatuje poslední pár měření - starší měření "zapomíná" a pokud tedy změříme např. spin v ose x, potom změříme spin v několika jiných osách a opět spin v ose x, může se spin lišit - tak, aby vyhověl korelaci s měřením předchozí osy.)  Obdobná pravidla platí i pro úhly 135°, 225°, 315°.

Experimenty.

Existuje však klasická analogie optických polí, která porušuje Clauser-Horne-Shimony-Holt (CHSH) Bellovu nerovnost (překračuje hodnotu 2) a blíží se k maximální možné hodnotě (Tsirelsonovu limitu 2,828). Existence klasických analogií tak přináší otázku, co je kvantové. S tím souvisí také interpretace kvantové mechaniky.  Na podzim roku 2015 proběhl na Technické Univerzitě v holandském Delftu (TU Delft) experiment, který podle autorů definitivně prokázal neplatnost lokálního realismu, neboť prostorová a časová dispozice experimentu vyloučila možnost komunikace provázaných částic v rámci platné fyziky (rychlost světla). 2  Přesto již Bell uvedl, že je v teorii obsažen předpoklad svobodné vůle a že pak superdeterminismus může reprodukovat stejné výsledky. Nikdy totiž nelze vyloučit, zda dva zdroje jsou opravdu nezávislé.

Odkazy.

Reference.

2. http://arxiv.org/pdf/1508.05949.pdf - experiment na TU Delft

Bellova nerovnost je nerovnost, kterou splňují určité spinové korelace v lokálně realistických teoriích. Je dílem irského fyzika J. S. Bella.

Die bellsche Ungleichung betrifft Messreihen an quantenverschränkten Teilchenpaaren. Sie wurde 1964 von John Stewart Bell veröffentlicht, der damit ein Konzept Einsteins widerlegte.