Mládí.

B. K. S. Iyengar se narodil do chudé rodiny Šrí Vaishnava Iyengara (do kněžské brahmínské kasty) v Belluru, ve státě Karnátaka v Indii. Byl jedenáctým dítětěm ze 13 dětí (10 jich přežilo) otce Šrí Krišnamáčáry, učitele a matky Šešamy. Iyengarova rodná vesnice Bellur, v Karnátace, byla v době jeho narození v pandemickém chřipkovém stavu, což způsobilo, že byl slabým a nemocným dítětem. Během svého dětství prodělal malárii, tuberkulózu, břišní tyfus a obecně trpěl podvýživou. "Mé paže byly vyzáblé, mé nohy tenoučké a mé břicho vystouplé“, napsal. "Má hlava visela dolů a pamatuji si, že zvednout ji vyžadovalo extrémní snahu."  Když mu bylo 5 let, přestěhovala se jeho rodina do Bengalúru a během 4 let otec zemřel na zánět slepého střeva.

Vzdělání v józe.

V roce 1934 nabídl jogín a zároveň švagr Šrí Tirumalaj Krišnamáčárja 15letému Iyengarovi, aby přijel do Maisúru (Mysore) a zlepšil svůj zdravotní stav jógovou praxí. Tam se Iyengar naučil ásanovou praxi, které mu postupně pomohla s uzdravením. Krišnamáčárja nechal Iyengara a ostatní studenty předvést jógu na dvoře mahárádži v Maisúru, což Iyengara pozitivně ovlivnilo. Iyengar považoval své spojení se švagrem za zlomový okamžik ve svém životě. Tvrdil, že během 2 let „on (Krišnamáčárja) mě učil jen 10 – 15 dní, ale těch pár dní ovlivnilo to, kým jsem se dnes stal!“ V roce 1937 poslal Krišnamáčárja Iyengara v 18 letech do Puny, aby šířil učení jógy.  Ačkoliv si B. K. S. Iyengar svého učitele Krišnamáčárji velice vážil, a občas se na něho obrátil pro radu, měl s ním během opatrovnictví problematický vztah. V začátcích předpovídal, že ztuhlý a nemocný teenager nebude v Józe úspěšný. Byl opomíjený a dostával na starosti pouze domácí práce. Jen v případě, že Krišnamáčárjův oblíbený žák odešel, začal jeho seriózní výcvik. Krišnamáčárja ho začal učit sérii těžkých pozic, někdy mu řekl, aby nejedl, dokud jistou pozici nezvládne. Tyto zkušenosti později formovaly jeho přístup ke studentům.

Kariéra učitele.

S podporou Krishnamacharyi, se Iyengar v 18 letech v roce 1937 přestěhoval do Puny, aby tam učil jógu. Několik hodin denně strávil studiem a experimentováním s různými technikami. Učil jógu několik významných osobností včetně Džiddu Krišnamúrtiho, Jayaprakash Narayana a Yehudi Menuhina. Učil širsásanu (stoj na hlavě) belgickou královnu Alžbětu, když jí bylo 80. Mezi jeho příznivce patřili romanopisec Aldous Huxley, herečka Annette Bening a módní návrhářku Donnu Karan, stejně jako mnoho prominentních osob Indie, včetně hráče kriketu Sachina Tendulkara a herečky z Bollywoodu Kareena Kapoor.

Mezinárodní uznání.

Iyengar se v roce 1952 spřátelil s houslistou Yehudi Menuhinem. Menuhin mu umožnil se proměnit z relativně neznámého indického učitele jógy v mezinárodního guru. Protože Iyengar učil známého filozofa Džiddu Krišnamúrtiho, byl požádán zajet do Bombaje a setkat se s Menuhinem, o kterém se vědělo, že se zajímá o jógu. Menuhin řekl, že je velice unavený a může Iyengarovi věnovat jen 5 minut. Iyengar mu řekl, ať si lehne do Savasany (leh na zádech) a on usnul. Po hodině se Menuhin probral osvěžený a strávil s Iyengarem další 2 hodiny. Menuhin věřil, že praktikování jógy zlepšilo jeho hru a v roce 1954 pozval Iyengara do Švýcarska. Na konci jeho návštěvy daroval Iyengarovi hodiny, na nichž bylo vyryto "Pro mého nejlepšího učitele houslí, BKS Iyengara". Od té doby Iyengar navštěvoval Západ pravidelně a po celém světě se začaly zakládat školy, které se věnovaly jeho systému jógy. Nyní existují stovky center Iyengar jógy.  Iyengar poprvé navštívil Spojené státy americké v roce 1956, kdy učil v Ann Arboru, Michiganu, a realizoval několik přednášek a demonstrací.  V roce 1966 vyšla kniha "Light on Yoga". Postupně se stala mezinárodním best-sellerem: byla přeložena do 18 jazyků (včetně češtiny – "Výklad jógy") a prodalo se jí 3 milióny výtisků. "Light on Yoga" následovaly tituly se zaměřením na pránajámu a různé aspekty jógové filosofie. Celkem Iyengar napsal 19 knih.  V roce 1975 Iyengar otevřel Ramamani Iyengar Memorial Yoga Institut v Puně zasvěcený jeho manželce. Oficiálně skončil s učením v roce 1984, ale stále byl aktivní ve světě Iyengar jógy, učil speciální lekce, přednášel a psal knihy. Iyengarova dcera, Geeta, a syn, Prashant, získali mezinárodní chválu jako učitelé jógy.  V roce 2005 Iyengar navštívil Spojené státy americké, aby představil svou nejnovější knihu, Light on Life, a učil speciální workshop na konferenci Yoga Journal v Estes Parku v Coloradu. 3. říjen 2005 byl vyhlášen jako „Den B.K.S. Iyengara" radnicí San Francisca.[2] Antropolog Joseph S. Alter z Univerzity v Pittsburghu prohlásil, že Iyengar "měl nejhlubší vliv na mezinárodním rozšíření jógy.“ V červnu 2011 byl oceněn pamětní známkou vydanou na jeho počest pekingsou pobočkou China Post. Nyní je v Číně přibližně přes 30.000 studentů jógy v 57 městech.  Podstatné jméno „Iyengar“ je v oxfordském slovníku definováno jako „typ Hatha jógy, který se zaměřuje na správné nastavení těla za pomoci pásků, dřevěnných bloků a jiných předmětů, které pomáhají dosáhnout správné pozice.“

Osobní praxe.

V několika rozhovorech Iyengar uvedl, že ve věku 90 let stále každý den praktikoval ásany 3 hodiny a 1 hodinu pránajámu. Navíc zmínil, že se během dne přistihne, jak nezáměrně praktikuje pránajámu.

Přístup k učení.

Iyengar zaujal své studenty tím, že jim nabídl to, co hledali – fyzickou výdrž a flexibilitu. Vedl veřejné demonstrace (představení) ásan a později po nehodě na skútru, kdy prodělal dislokaci páteře, začal experimentovat s použitím pomůcek, aby pomohl zdravotně postiženým lidem praktikovat jógu. Inspiroval se hinduistickými bohy jako Yoga Narasimha a příběhy o jogínech, kteří používali stromy jako oporu pro své asány.

Uznání od Krišnamáčárji.

V interview se Iyengar vyjádřil o podpoře svého učitelského stylu od Krišnamáčárji následovně: „On [Krišnamáčárja] mě nikdy mnoho neučil o tom, jak učit, ale viděl mě učit. V roce 1961 přijel do Puny a učil mou dceru a mého syna. Učil je mnoho hodin, ale oni nepochopili, co se jim snažil ukázat. Když jsem přišel a zeptal se, co se děje, dcera mi řekla, co přesně ohledně pozice nechápe. Tak jsem jí vysvětlil: „Musíš se protáhnout od tohoto konce k tomuto konci.“ A ihned, jak tohle Krishnamacharya uviděl, dal mi zlatou medaili známou jako Yoga Shikshaka Chakravarti, což znamená „Císař učitelů jógy, učitel učitelů“. Řekl mi, že musím takto učit a ne jen soukromě ale i veřejně.“

Rodina.

V roce 1943 se Iyengar oženil s Ramamani, které byl představen svými bratry. Řekl: „Žili jsme bez konfliktů, jako kdyby naše 2 duše byly jednou.“ Společně vychovali 5 dcer a 1 syna. Jeho nejstarší dcera Geeta (narozena 1944) a syn Prashant se sami stali mezinárodně uznávanými učiteli. Ostatní děti B.K.S. Iyengar jsou Vanita, Sunita, Suchita a Savita. Geeta Iyengar je autorkou několika knihy Yoga: A Gem for Women (2002) a Prashant je autorem několika knih včetně A Class after a Class: Yoga, an Integrated Science (1998), Yoga and the New Millennium (2008). Geeta a Prashant spolu řídí Ramamani Iyengar Memorial Yoga Institut (RIMYI) v Puně.  Jeho žena zemřela ve 46 letech a Iyengar po ní pojmenoval svůj jóga institut - Ramamani Iyengar Memorial Yoga Institute.

Filantropie a aktivismus.

Iyengar podporoval zachování přírody a prohlašoval, že je důležité zachovat všechna zvířata a ptáky. Daroval 2 miliony rupií Chamarajendra Zoological Gardens v Mysore, což je považováno za nejvyšší osobní dar ZOO v Indii. Také adoptoval tygra a mládě na počest své zemřelé manželky v roce 1973. Iyengar pomáhal rozšiřovat povědomí o roztroušené skleróze s pobočkou Multiple Sclerosis Society of India v Puně. Iyengarův nejdůležitější charitativní projekt zahrnoval podporu jeho rodné vesnici Belluru v Karnatace. Založil svěřenecký fond a podpořil tak transformaci vesnice a mnoho charitativních akcí. Nechal postavit nemocnici, první indický chrám zasvěcený mudrci Pataňdžalimu, veřejnou školu, která poskytuje uniformy, knihy a teplé obědy dětem z Belluru a okolních vesnic, střední školu a vysokou školu.

Smrt.

Zemřel 20. srpna 2014 v indické Puně na selhání srdce a ledvin ve věku 95 let.

Bibliografie.

Iyengar publikoval svou první knihu "(Light on Yoga)" v roce 1966. Kniha byla přeložena do 18 jazyků a prodalo se jí přes 3 miliony výtisků.

Bellur Krishnamachar Sundararaja Iyengar (14. prosince 1918 – 20. srpna 2014), více známý jako B. K. S. Iyengar [čte se Ajengar], byl zakladatelem jógového stylu zvaného „Iyengar jóga“ a je považován za jednoho z nejdůležitějších učitelů jógy 20. století. Byl autorem několika knih, které se týkaly jógové praxe a filosofie včetně "Light on Yoga (Výklad jógy)", "Light on Pranayama", "Light on the Yoga Sutras of Patanjali" a "Light on Life". Iyengar byl jedním z prvních studentů Tirumalaji Krišnamáčárji, který bývá často označován za "otce moderní jógy ". Přisuzuje se mu popularizace jógy nejdříve v samotné Indii a poté i na celém světě.

B. K. S. Iyengar ("Bellur Krishnamachar Sundararaja Iyengar;" * 14. Dezember 1918 in Bellur, Karnataka; † 20. August 2014 in Pune) war ein indischer Yoga-Lehrer und Gründer des Iyengar Yoga, einer Form des Hatha Yoga. Iyengar ordnete die Asanas systematisch. Er galt als einer der führenden Yoga-Lehrer weltweit und praktizierte und lehrte Yoga über mehr als 75 Jahre. Er schrieb zahlreiche Bücher über Praxis und Philosophie des Yoga. Seine bekanntesten Werke sind „Licht auf Yoga“, „Licht auf Pranayama“ und „Light on the Yoga Sutras of Patanjali“.


Poskytované služby.

GMDSS je definován jako souhrn funkcí a technických prostředků, které kdekoliv na moři umožňují realizovat tři základní fáze záchranné akce:  Byly definovány tyto funkce systému:  Prostředky splňující požadavky GMDSS jsou povinné u lodí s výtlakem větším než 300 tun a pro všechny lodě pro osobní přepravu nezávisle na druhu jejich vlastnictví. Tato povinnost se tedy nevztahuje na rekreační plavidla, která slouží pro sport a vlastní dopravu, pokud nepřesahují výtlak 300 tun.

Oblasti pokrytí.

V rámci GMDSS jsou definovány čtyři oblasti pokrytí A1 až A4. V těchto oblastech je pomocí stanovených radiokomunikačních prostředků pobřežních stanic prováděno sledování - monitorování tísňových volání pro zahájení, řízení a provádění záchranných akcí a pro vysílání bezpečnostních informací (meteo a navigační varování):

Technické prostředky.

Základní nástrojem je především technologie digitálního selektivního volání - DSC (Digital Selective Calling) realizovaná na radiokomunikačních prostředcích svým dosahem pokrývající oblasti definované oblasti A1 a A4.  DSC odstraňuje některé nevýhody analogové techniky, která byla dosud užívána. Rozpoznání jednotlivého druhu komunikace (tísňová, pilná, bezpečnostní a běžná) je zakódováno spolu s devítimístným identifikačním číslem - MMSI (Maritime Mobile Service Identity) do takzvaného komunikačního protokolu. Číslo MMSI je vždy výlučné. První tři místa u mobilní stanice jsou určena pro číslo země a další identifikují vlastní loď. V případě, že se jedná o pobřežní stanici pak tomu předchází vždy dvě nuly. Celý proces komunikace je standardizován do podoby tzv. komunikačního DSC protokolu. Ten v případě tísňového volání obsahuje i údaje o poloze, které jsou vkládány automaticky (výjimečně ručně) z přijímače družicové navigace GPS nebo jiného pozemního navigačního systému.

GMDSS (Global Maritime Distress and Safety System) je globální námořní tísňový a bezpečnostní systém. Problematikou plavby a její bezpečnosti na moři a vším, co s tím souvisí, se zabývá Mezinárodní námořní organizace (International Maritime Organisation – IMO). Problematika bezpečnosti plavby je definována v Mezinárodní úmluvě o bezpečnosti života na moři (International Convention on Safety Of Life At Sea, SOLAS). Rozvoj moderních komunikačních technologií a záchranných prostředků, ve spojení s rostoucími potřebami zvýšení bezpečnosti a telekomunikačních služeb na moři, vyústil v roce 1979 k formulaci konceptu jeho obnovy do nového systému pod označením GMDSS, který je od 1. února 1999 nasazen do plného provozu.

Das Global Maritime Distress and Safety System (weltweites Seenot- und Sicherheitsfunksystem), kurz GMDSS, ist eine Zusammenfassung von technischen Einrichtungen, Dienststellen und Regeln zur weltweiten Hilfe bei Seenotfällen und zur Sicherung der Schifffahrt. GMDSS wurde im Rahmen von SOLAS, dem internationalen Übereinkommen zum Schutz des menschlichen Lebens auf See, eingerichtet (siehe auch International Maritime Organisation (IMO)).


Charakteristika.

Od stand-up výstupů se liší zapojením básnických prvků, jako je rytmus, rýmování, popřípadě aktivním pohybem po jevišti či sále. Často tak připomíná rap bez hudebního podkresu. Rovněž se nepoužívají žádné rekvizity či kostýmy. Přednášený text může být předem připravený, eventuálně přímo na jevišti čtený, nebo může být báseň tvořena na místě; nicméně obsah výstupu by měl být vždy autorský. Slameři většinou vystupují jednotlivě, například ve Spojených státech ale umělci sdružení do týmů podle domovských měst soutěží o celostátní titul. Řada slamerů vystupuje pod pseudonymy.  Diváci mohou být vyzváni k interakci, jako je zadání tématu básně či slova, která má vystupující použít a očekávají se divácké reakce na výkon účinkujícího. Pokud ten dostatečně nezaujme, může být z pódia vypískán, nehledě na literární úroveň přednášeného textu. Americký slamer Bob Holman nazývá tento neortodoxní plebiscitní princip jako „democratization of verse“, demokratizace verše.

Soutěžní disciplína.

Slamové klání je hodnoceno samotným publikem pomocí náhodně rozdaných bodových karet na škále od jedné do deseti. Účastníci se rozlosují do pořadí, ve kterém budou vystupovat. Klání je dvoukolové, pořadí vystupujících se v druhém kole obrátí. Je-li akce součástí národního mistrovství, je doba výstupu omezena na tři minuty, za jehož překročení se strhávají udělené body, při exhibičních utkáních bývá limit neomezený. Moderátor (často nesoutěžící slamer) může také vyzvat „černého koně“, odvážlivce z publika, aby se k účinkujícím přidal.  Ve slam poetry se každý rok pravidelně pořádá mistrovství České republiky.  Pravidla soutěžení se mohou v jednotlivých zemích lišit.

Slam poetry v České republice.

Roku 2003 byl v rámci olomouckého literárního festivalu Poezie bez hranic uspořádán první ročník mistrovství republiky ve slam poetry, jehož iniciátory byli básníci a spisovatelé Jaromír Konečný a Martin Reiner a literární teoretik Miroslav Balaštík. Vítězové regionálních kol se nakonec potkají ve finále, dlouhou dobu konaném v brněnském klubu Fléda. Pokud účinkující získá dva tituly, stává se „doživotním profesionálem“ a soutěžní sekce se již neúčastní. Mezi držitele mistrovského titulu patří například Bohdan Bláhovec, Jan Jílek, Jakub Foll či Metoděj Constantine. Mimo to jsou pravidelně pořádána exhibiční vystoupení a slamerské dílny v městech po celé České republice či na festivalech, například na Colours of Ostrava či festivalu Pohoda.  Českou specifikou slamu je hojně zastoupený improvizační proud slam poetry.

Média.

V roce 2008 natočila režisérka Zuzana Piussi dokument "Myslím, tedy slam" mapující vznik českého slamu a první ročníky republikových mistrovství ve spolupráci s promotérkou a organizátorkou slamů Lenkou Zogatovou.

Poetry slam (v češtině častěji užíván název Slam poetry; z anglického "slam" - bouchnout, prásknout) je specifický styl básnickozpívaného přednesu. Vznikl ve Spojených státech v druhé polovině 80. let. Za zakladatele poetry slamu je považován chicagský básník, původním povoláním zedník, Marc Smith. Pro výslednou podobu slam poetry platí, že přednes musí být natolik zpěvný, aby dosáhl největšího ohlasu v publiku, povětšinou shromážděném v baru. Pravidla pro ceslostátní soutěže v ČR jsou:

Ein Poetry-Slam (alternative Schreibweisen: Poetryslam, Poetry Slam) ist ein literarischer Wettbewerb, bei dem selbstverfasste Texte innerhalb einer bestimmten Zeit vorgetragen werden. Die Zuhörer küren anschließend den Sieger. Die Darbietung wird häufig durch performative Elemente und die bewusste Selbstinszenierung des Vortragenden ergänzt. Der Begriff Poetry-Slam wird englisch ausgesprochen; sinngemäß lässt er sich mit „Dichterschlacht“ oder „Dichterwettstreit“ übersetzen. Die Veranstaltungsform entstand 1986 in Chicago und verbreitete sich in den 1990er Jahren weltweit. Die deutschsprachige Poetry-Slam-Szene gilt als eine der größten der Welt. 2016 wurden die deutschsprachigen Poetry-Slams in das Bundesweite Verzeichnis des immateriellen Kulturerbes der UNESCO aufgenommen.


Historie.

Název Wakefield zřejmě pochází ze staroanglických slov "wacu" a "feld", jež znamenají "strážní stanoviště". V pozemkové knize z roku 1086 byl uveden jako "Wachefeld".  Roku 1460 v období války růží utrpěl porážku vévoda z Yorku v Bitvě u Wakefieldu nedaleko hradu Sandal. Wakefieldská katedrála pochází ze 14. století kdy byla postavena jako farní kostel a byla obnovena v 19. století.  Město bylo centrem výroby plátna. V 18. a 19. století byla ekonomika města, na poměry v Yorkshire, neobvykle diverzifikovaná, ale Wakefield byl jen malým městem. Hlavními zaměstnavateli byly textilní továrny roztroušené kolem řeky "Calder" a velké sklárny na východě města. Za hranicemi města se nacházelo několik dolů a v jeho centru působily strojírenské společnosti zaměřené na výrobu těžařské technologie.  Na počátku 20. století došlo k rozmachu výstavby obytných domů na okraji města a dříve samostatné obce "Sandal Magna", "Belle Vue" a "Agbrigg" se staly předměstími Wakefieldu.  Podobně jako jiná průmyslová města byl i Wakefield zasažen úpadkem průmyslové výroby. V 70. a 80. letech 19. století upadala sklářská i textilní výroba, v období let 1979 až 1983 bylo uzavřeno šest dolů v okruhu 3 kilometrů od města i když dalších 15 bylo v provozu. Dalším problémem bylo zrušení rady hrabství West Yorkshire, které bylo důležitým zaměstnavatelem ve Wakefieldu. V současné době je ale nezaměstnanost ve městě na úrovni národního průměru.

Doprava.

Ve Wakefieldu se nachází dvě železniční stanice - "Wakefield Westgate" (spoje do Leedsu, Doncasteru, Sheffieldu a Londýna) a "Wakefield Kirkgate" (spoje do Barnsley, Sheffieldu, Leedsu a Castlefordu).  Po úspěchu bezplatných "FreeCityBus" v Leedsu a "FreeTownBus" v Huddersfieldu, byla i ve Wakefieldu od 23. dubna 2007 uvedena do zkušebního provozu síť bezplatných autobusových linek spojujících nejdůležitější místa ve městě (autobusové i vlaková nádraží a nákupní centra).

Kultura.

V centru Wakefieldu se nachází malá umělecká galerie a muzeum. Další kulturní instituce, Národní muzeum těžby uhlí a Yorkshirská sochařská galerie, lze nalézt nedaleko. Galerie Barbary Hepworthové je v současné době ve výstavbě jako součást regenerace pobřežní oblasti a po dostavbě doplní mozaiku kulturních stánků, k nimž také patří Královské divadlo a budova Opery.  Město je také známé "Wakefieldským cyklem", kolekcí 32 mystérií pocházejících ze 14. století, které byly součástí letních náboženských festivalů a jejichž předvádění bylo nedávno obnoveno.

Wakefield je město v metropolitním distriktu "City of Wakefield" v anglickém hrabství West Yorkshire. Podle výsledků sčítání obyvatel z roku 2001 mělo město 76 886 obyvatel.

Wakefield ist eine englische Großstadt mit etwa 100.000 Einwohnern im Metropolitan County West Yorkshire; sie ist Verwaltungssitz des Borough "City of Wakefield".


Název.

Název "Chřiby" je sice starobylého původu, ale v tomto znění je doložen poměrně pozdě. Jako nejstarší (14. století) je zapsáno jméno "Greczen", tj. česky "Křečín", starší než jméno Chřiby jsou i jména "Hříběcí" nebo "Hříběcí hory", "Hřebice" (množ. č.), "Hřebeč", která se začínají vyskytovat počínaje r. 1414. Vedle těchto názvů se od poloviny 18. stol. objevuje jméno "Maršovy hory" (r. 1786 "Marschowahora"), něm. "Marsgebirg(e)" „pohoří Mars“ nebo „Marsovo pohoří“ (poprvé německy na Bayerově mapě Moravy a Slezska z r. 1817–1819). Jméno "Maršovy hory" původně patřilo jen části Chřibů a bylo teprve Bayerem vztaženo na celé pohoří. Ještě Šemberova Mapa Moravy z r. 1863 rozeznává "Hříběcí" a "Maršovy hory", což jsou názvy dvou hlavních hřbetů Chřibů.  Jméno "Chřiby" se vykládá dvojím způsobem: 1) Z domácího slova "chřib" „pahorek“, které je známo ze staré češtiny ("chřib-" „kopec, vrch“) a také ze staroslověnštiny ("chrib?-" „pahorek“) a které je u nás doloženo v pomístních jménech Chřiby, Chřibí, Chřibina a Křib, Křibí, Křiby, Křibina apod. Původem souvisí se staročeským "chřbet" „hřbet“. Na Slovensku je prostor se jmény od "chríb" „vyvýšenina“ rozložen na západě (zde především) a na severu. Jméno Chřibů by pak do tohoto širšího areálu patřilo jako jeho západní okraj. 2) V několika jiných evropských jazycích se vyskytují jména vyvýšenin, hřbetů a horských útvarů, která byla odvozena od stejného základu, jenž zněl "grib-", "hrib-" „skála, pahorek“ a je praevropský. Tento základ je s naším "hřbet" (staročesky "chřbet") prapříbuzný, nikoli však shodný. Z "grib-" se vlastně dobře mohlo vyvinout staročeské "Hříb-", "Hříběcí hory", což se však počalo pokládat jako odvozeniny od "hřebec", a proto vznikla i varianta "Hřebeč". Ta byla převedena do němčiny jako "Marsberg", protože staroněmecké "mar" znamenalo „hřebec“. A zpětným počeštěním vzniklo "Marsovy hory", které bylo dodatečně spojováno se jménem bohyně Mary, popř. s Mořenou, postavou lidových pověstí.

Dělení.

Chřiby se dělí na dva geomorfologické podcelky:

Geologie.

Chřiby jsou tvořeny zvrásněnými paleogenními pískovci, jílovci a slepenci magurského flyše, jen tu a tam vystupujícími v podobě osamělých skalních útvarů na Budačině, Komínkách, Holém kopci či Buchlovském kameni. Na nerostné suroviny jsou Chřiby chudé, kromě pískovce z několika kamenolomů se u Kostelan v menší míře těží ropa a zemní plyn.

Vodstvo.

Na území Chřibů pramení velké množství vodních toků, jako je Kyjovka (v Chřibech nazývaná "Stupava"), Litava, Kotojedka, Dlouhá řeka. Všechny toky se vlévají do řeky Moravy (kromě Kyjovky, která ústí do Dyje jen několik kilometrů před jejím vyústěním do Moravy, a kromě Litavy, která je přítokem Svratky). Na Kyjovce byla v Chřibech vybudována vodní nádrž Koryčany. Další menší nádrž "Březina" leží na toku Hruškovice u Osvětiman a vodní nádrž "Nad Sovínem" leží na Dlouhé řece u Smraďavky (Leopoldova) asi 2 km jižně od Buchlovic. Na Smraďavce (Leopoldově) také pramení sirovodíkový pramen, který byl jako lázně využíván již v 16. století.

Flóra.

V rámci České republiky lze toto území označit jako jedno z ekologicky nejstabilnějších, vyznačující se nadprůměrnou lesnatostí s převahou lesů přírodní dřevinné skladby (bukové a dubo-habrové lesy asociací "Carici pilosae-Fagetum" a "Carici pilosae-Carpinetum"). Antropogenní vlivy zasáhly především na úpatí pohoří přeměnou listnatých porostů na jehličnaté, většinou smrkové porosty. V podrostu z běžných rostlin roste např. samorostlík klasnatý "(Actaea spicata)", mařinka vonná "(Asperula odorata)", kyčelnice cibulkonosná "(Dentaria bulbifera)", ostřice chlupatá "(Carex pilosa)". Ze vzácnějších rostlin lze nalézt např. sněženku podsněžník "(Galanthus nivalis)", Árón východní "(Arum cylindraceum)", okrotici bílou "(Cephalanthera damasonium)", kruštík modrofialový "(Epipactis purpurata)", kruštík širolistý "(Epipactis helleborine)", bradáček vejčitý "(Listera ovata)", vemeník dvoulistý "(Platanthera bifolia)", vstavač bledý "(Orchis palens)", hlístník hnízdák "(Neotia nidus-avis)", lilii zlatohlávek "(Lilium martagon)", aj.

Fauna.

Chřiby jsou územím s relativně vyváženými ekologickými podmínkami, což se přímo projevuje v druhové pestrostí fauny s velkým podílem zvláště chráněných druhů (např. čáp černý "(Ciconia nigra)", včelojed lesní "(Pervis apivorus)", bramborníček černohlavý "(Saxicola torquata)", krutihlav obecný "(Jynx torquilla)", lelek lesní "(Caprimulgus europaeus)", výr velký "(Bubo bubo)", krkavec velký "(Corvus corax)", holub doupňák "(Columba oenas)", datel černý "(Dryocopus martius)", strakapoud bělohřbetý "(Dendrocopos leucotos)". některé druhy netopýrů, z bezobratlých stojí za zmínku nález kudlanky nábožné) "(Mantis religiosa)". V posledních letech se zde šíří i bobr evropský "(Castor fiber)" (vodní nádrž Koryčany).

Ochrana přírody.

Na území Chřibů je řada chráněných území. Za zmínku stojí výslunné travnaté stráně s teplomilnou květenou s řadou chráněných druhů z čeledi vstavačovitých nebo skalní útvary na hřebenech Chřibů. Chřiby jsou taky navrženy k ochraně jako Evropsky významná lokalita v České republice.  Přírodní parky:  Zrušený přírodní park:  Přírodní rezervace:  Přírodní památky:  Památné stromy:

Člověk.

Oblast Chřibů byla osídlena již od počátku mladší doby kamenné (mladého paleolitu), jak o tom svědčí bohaté nálezy kamenných nástrojů a pohřebišť lidu aurignacienské kultury v severozápadní části Chřibů (Kvasice, Karolín, Lhotka, Žlutava, Nová Dědina) staré 20 000 až 40 000 let.  Další soustavnější osídlení oblasti Chřibů bylo v pozdní době bronzové (eneolitu) asi před 3 000 až 2 700 lety lidem kultury lužických popelnicových polí, jak o tom svědčí nálezy hradišť na Brdě, Holém kopci a u Roštína.  V 9. století se oblast Chřibů ocitla v těsné blízkosti jednoho z velkomoravských center ve Starém Městě. Z této doby pocházejí nálezy 60 mohyl na Tabarkách, hradiště v Kyjově, na Sklepisku a Svatém Klimentovi a nález základů kostela v Modré.  Nejpozději ze 13.–14. století pocházejí zmínky o všech dnešních vesnicích a osadách na úpatí Chřibů. Teprve mnohem později, až ve druhé pol. 17. stol. jsou osídlovány i centrální části (Jankovice – po r. 1648, Salaš – 2. polovině 17. století, Kostelany – 1667, Stupava – 1690, Staré Hutě – 1701), které ale i tak zůstaly ve velké míře zalesněné a řídce obydlené.  Ve středověku byly v Chřibech postaveny tři hrady. Z doby kolem poloviny 13. stol. pochází hrad Buchlov, který nebyl nikdy dobyt; z roku 1261 je první zmínka o Stříleckém hradu, jenž je od poloviny 16. stol. pustý a v roce 1330 byl Bernardem z Cimburka vystavěn hrad Cimburk, který je od roku 1709 uváděn jako pustý.  Roku 1205 byl na Velehradě založen cisterciácký klášter v pozdně románském a raně gotickém slohu, zničen husity roku 1421. Po částečné obnově opět zničen roku 1681. Dnešní podobu získal po barokní obnově skončené roku 1735. Za reforem Josefa II. v roce 1784 zrušen, ale roku 1890 obnoven řádem Tovaryšstva Ježíšova.  Ve 14. stol. byl na Svatém Klimentovi augustiniánský klášter a proboštství, který byl zničen za husitských válek.  Postupně se sídla šlechty přesouvala z hradů a tvrzí na zámky. Tak vznikly renesanční zámky se zahradami v Kyjově, v Kvasicích a ve Střílkách, ve 2. pol. 17. stol. barokní zámky v Koryčanech a ve Zdounkách, v r. 1701 v Buchlovicích a v pol. 18. stol. rokoko – klasicistní zámeček v Cetechovicích.  Za druhé světové války měl v Chřibech své působiště partyzánský oddíl Olga, svou základnu měli v hájovně u obce Salaš.

Chřiby jsou vrchovina a geomorfologický celek na středovýchodní Moravě, ležící mezi městem Kyjovem v Jihomoravském kraji a obcí Kvasice ve Zlínském kraji. Jejich průběh je orientován od jihozápadu na severovýchod, délka je asi 35 km a největší šířka činí 10 km, rozloha Chřibů je asi 335 km2. Nejvyšší vrchol – Brdo má výšku 587 m n. m. Typickým pro Chřiby je trojvrší Buchlov, Modla („Barborka“) a Holý kopec.

Chřiby (deutsch "Marsgebirge") ist ein 335 km großes touristisches Gebiet und ein Naturpark. Es befindet sich in Südmähren in Tschechien und bietet eine Vielfalt von Naturschönheiten und zahlreiche historische Denkmäler.


Děj.

Danny a Rafe jsou přáteli od dětství, mají spolu společný zájem - letadla a létání. Často si hrají ve starém letadle na piloty, kteří bojují v první světové válce proti Německu. Jejich přátelství nekončí ani v dospělosti, kdy se společně dostali do amerického letectva. Po vypuknutí druhé světové války v Evropě se starší Rafe dobrovolně přihlásí k britské RAF. Krátce před odjezdem do Evropy se seznámí se zdravotní sestrou Evelyn. Rafe a Evelyn spolu stráví celý večer, kde Rafe se přiznává k odchodu do války. Oba si slibují věrnost.  Danny a Evelynina skupina zdravotních sester jsou převeleni do Pearl Harboru na Havajských ostrovech. Evelyn věrně čeká na každý Rafův dopis, avšak jednoho dne přijde Danny se špatnou zprávou: Rafe byl sestřelen nad mořem a zahynul. Ačkoliv ani jeden si to nechce připustit, vzniká mezi nimi milostné pouto a jednoho večera spolu dokonce zůstanou.  Avšak jednoho dne se před Evelyninými dveřmi objeví Rafe, živý a zdravý. Když jeho letadlo havarovalo do moře, vytáhli jej francouzští rybáři. Rafe okamžitě poznává, že mezi jeho přítelem Dannym a Evelyn vznikl milostný vztah a těžce to přijímá. Na přivítacím večírku se v opilosti dokonce porvou. Avšak druhý den ráno je z kocoviny probouzí řev japonských letadel, která se chystala k útoku na americkou základnu. Nyní mají oba příležitost předvést ve svých letadlech, co umí.

Přijetí.

Film s produkčním rozpočtem kolem 140 milionů dolarů měl v květnu 2001 velkolepou americkou (a světovou) premiéru v hodnotě dalších 5 milionů dolarů v přístavu Pearl Harbor na letadlové lodi USS John C. Stennis přestavěné na obří kino. Ve Spojených státech byl uveden do 3 214 kin a za první víkend vydělal na domácích tržbách 59 milionů. Prakticky neměl (premiérovou) konkurenci, ačkoli mu zdatně sekundoval reprízovaný rodinný animák "Shrek". Celkově na domácím trhu vydělal 198,5 milionu dolarů a v zahraničí dalších 250,7 milionu.  Rozpor mezi přijetím filmovou kritikou a diváky vystihuje hodnocení v recenzním agregátoru Rotten Tomatoes: Ze 190 recenzí získal snímek výsledné hodnocení 25 %, zatímco více než 904 tisíc uživatelů mu udělilo dvoutřetinovou známku v hodnotě 67 %. Server Metacritic nabízí smířlivější hodnocení: 44 % na základě 35 recenzí a uživatelské skóre 5,7 bodů z deseti. Přes 250 tisíc uživatelů Internetové filmové databáze filmu udělilo rovných 6 hvězdiček z deseti. Více než 44 tisíc českých (a slovenských) uživatelů Česko-Slovenské filmové databáze mu přiřklo 69% hodnocení a přes sedm set uživatelů Filmové databáze o něco lepších 76,5 %.  Česká filmová kritička Mirka Spáčilová vyzdvihla podobnost "Pearl Harboru" s českým Svěrákovým "Tmavomodrým světem", byť s výrazně odlišnými rozpočty: „"Pearl Harbor" má onen "povinný" milenecký trojúhelník vymyšlený účinněji než Svěrákovi, akční scény jsou logicky mohutnější a v detailech nápaditější; naopak Bayův závěrečný nášup hrdého vlastenectví činí uměřenější patos "Tmavomodrého světa" náhle až krotkým.“ Vyzdvihla první, namlouvací, část filmu oproti zinscenované „výbušné podívané“ útoku a „dokonale zbytečnému“ závěrečnému vyřešení příběhu. Uzavřela celkovým zhodnocením: „Pearl Harbor je zkrátka velkofilm, nikoli velký film.“

Pearl Harbor je americký válečný velkofilm film z roku 2001, který natočil režisér Michael Bay podle scénáře Randalla Wallace. Ztvárňuje se v něm bitva o Británii, útok na Pearl Harbor a Doolittlův nálet na Tokio během druhé světové války. V rolích dvou vojenských letců a soků v lásce ke Kate Beckinsaleové se představili Ben Affleck a Josh Hartnett. Hudbu složil Hans Zimmer. Společnost Buena Vista Pictures jej uvedla v americké premiéře 25. května 2001. V českém znění ho uvedla distribuční společnost Falcon až od 6. září téhož roku, kvůli konkurenci domácího tematicky podobného "Tmavomodrého světa".

Pearl Harbor ist ein US-amerikanischer Film des Regisseurs Michael Bay aus dem Jahr 2001, der zur Zeit des Angriffs der Japaner auf Pearl Harbor und des US-amerikanischen "Doolittle Raids" im Zweiten Weltkrieg spielt. Hauptdarsteller sind Ben Affleck, Josh Hartnett und Kate Beckinsale. Bei einem Produktionsbudget von 132 Mio. US-Dollar erzielte die Gemeinschaftsproduktion von Touchstone Pictures und Jerry Bruckheimer Films mit 449 Mio. US-Dollar weltweit das sechsthöchste Einspielergebnis der Filme dieses Jahres.


Biografie.

Olaf se narodil jako syn norského krále Haakona VI. a jeho manželky, dánské princezny Markéty, nejmladší dcery dánského krále Valdemara Atterdaga.  Dne 1. prosince roku 1374 zemřel jeho děd z otcovy strany, švédský král Magnus IV., o necelý rok později, 24. října 1375, pak zemřel jeho děd ze strany matčiny, dánský král Valdemar Atterdag. Bylo lze očekávat, že nárok na dánský trůn vznese syn starší Valdemarovy dcery, v té době již zemřelé Ingeborg, Albrecht IV. Meklenburský. Po řadě peripetií a jednání však byl zvolen dánským králem Olaf. V té byla Markéta době jediný přeživší přímý potomek Valdemarův.  Na trůn Olaf nastoupil ve svých šesti letech pod jménem Olaf (Oluf) II., v některých pramenech je však uváděn jako Olaf III., neboť v dánských dějinách figuruje – oficiálně neuznaný – král Oluf II., jenž vládl ve Skåne v letech 1139–1141. Jeho jménem vládla jeho matka jako regentka.  Na norský trůn nastoupil po smrti svého otce Haakona Magnussona v roce 1380 jako Olaf IV. Od tohoto okamžiku byla obě království sjednocena pod vládou jednoho panovníka – dánského krále – až do roku 1814, kdy se Norsko spojilo se Švédskem. Protože v době nástupu na norský trůn bylo Olafovi teprve deset let, vládla i zde jeho jménem jeho matka Markéta jako regentka. Jeho jménem vyjednala se švédskou říšskou radou převzetí švédského trůnu místo neoblíbeného Albrechta Meklenburského (švagra její sestry Ingeborg); švédským králem byl Olaf zvolen v roce 1385.  Olaf zemřel neočekávaně 23. srpna 1387 ve svých 17 letech a bezdětný. Byl pohřben v klášteře v Sorø na dánském ostrově Sjælland, kde byl pohřben jeho děd a později i matka. Bezprostředně poté se vynořily zvěsti o tom, že Olaf byl otráven.  Jeho matka Markéta převzala jako regentka vládu ve všech třech zemích a započala s diplomatickými jednáními, která vyústila ve sjednocení tří skandinávských království (Dánsko, Norsko, Švédsko) v tzv. Kalmarské unii. Jako svého dědice a nástupce adoptovala vnuka své starší sestry Ingeborg Erika Pomořanského.

Olaf II. Dánský, Olaf Haakonsson (1370 – 23. srpna 1387) byl dánský král v letech 1376 – 1387 (jako Olaf II ("Oluf 2") a norský král v letech 1380 – 1387 (jako Olaf IV ("Olav 4").

Olav II. Håkonsson, dän. Oluf II. (* Dezember 1370; † 23. August 1387) war von 1376 bis 1387 König von Dänemark und seit 1380 als Olav IV. auch König von Norwegen. Bei Mitrechnung aller legal gewählten dänischen Könige, also auch Oluf II. Haraldsen (König von Schonen und Blekinge 1140–43), wird er als Oluf III. bezeichnet.


Děj.

Boeing 747, který nese britský raketoplán, se zřítí do Atlantského oceánu, raketoplán je unesen. Agenta 007 Jamese Bonda z britské tajné služby zavede vyšetřování do Kalifornie do Drax Industries, kde byl raketoplán vyroben. Majitel závodu Francouz Hugo Drax sní o orbitálním městě plném nadlidí a vyvíjí smrtící nervový plyn. Vydává příkaz odstranit Bonda. James Bond přežije extrémní přetížení ve výcvikové centrifuze a pokus o zabití během lovu bažantů. Vydává se do italského města Benátky, kde se vyrábí skleněné komponenty pro Draxovu společnost. Tady se setkává s Dr. Holly Goodheadovou, vědkyní NASA a rovněž agentkou CIA a také narazí na Zuba, kterého poslal Drax. Bond poté odhalí laboratoř, v níž se staví vesmírné družice se smrtícím nervovým plynem. Zub se Bonda a Holly pokusí zabít na lanovce. Neuspěje, ale po havárii lanovky se seznámí s milou dívkou.  Při dalším pokusu o zneškodnění Bonda je unesena Holly. Bond musí do brazilského Rio de Janeira, kde se opět setká s Holly a odhalí Draxův plán na zničení lidstva pomocí nervového plynu, který nepůsobí na zvířata. Drax a následovníci se mají stát rasou "nadlidí", která pak znovu osídlí planetu Zemi. Raketoplány s Draxem a jeho poskoky startují, na palubu jednoho z nich se dostane i Bond s Holly. Na oběžné dráze přistávají u tajné kosmické stanice, která má systém pro zmatení radarů a tudíž o ní vlády na Zemi nevědí. Stanice se dává do pohybu a roztáčí se pro vytvoření umělé gravitace. Jsou z ní vypuštěny 3 skleněné koule s nervovým plynem, které mají zabít miliony lidí na Zemi. Dalšímu vypuštění zabrání Bond, který poškodí systém zmatení radarů. Na pomoc startuje po konzultaci se SSSR americký raketoplán s ozbrojenými astronauty-vojáky. Dojde k vesmírné přestřelce a američtí kosmonauti se dostanou na palubu stanice. Ta je bojem poškozena a hrozí její exploze. Zub se přidá na Bondovu stranu, James pak Draxe vyhodí přechodovou komorou do kosmu. Stanici už zbývá jen několik málo minut a Bond s Holly se nemohou s raketoplánem od ní odpoutat. Pomůže opět Zub.  Zbývá najít a zničit 3 skleněné koule se smrtícím plynem, které směřují k Zemi. I tento úkol se podaří splnit a Bondovi se dostane uznání. Po navázání přímého přenosu se Zemí se zástupcům vlád na Zemi zobrazí nevšední záběr, James Bond si užívá s Holly ve stavu beztíže.

Charakteristika.

Postava Zuba se vrací z předchozí bondovky, ale tentokrát je spíše komickou figurou než strojem na zabíjení jako v "Špion, který mě miloval". Lois Chilesové byla nabídnuta ve Špionovi role majora Amasové, ale odmítla, protože právě uvažovala, že skončí s herectvím. Bernard Lee se zde objevil naposledy v roli M. Během natáčení už byl nemocný a během přípravy další bondovky zemřel.

Soundtrack.

"Moonraker" byla třetí bondovka, kterou nazpívala Shirley Bassey. Ta však píseň nikdy nevzala za svou, protože byla jako čtvrtou náhradnicí za Frankem Sinatrou, Johnny Mathisem (který na poslední chvíli odstoupil od natáčení) a zpěvačkou Kate Bush. Text napsal Hal David, hudbu složil John Barry.

Moonraker je v pořadí jedenáctý „oficiální“ film (čtvrtý, ve kterém hraje Roger Moore) o Jamesi Bondovi z roku 1979, volná adaptace třetího románu Iana Fleminga z roku 1955.

James Bond 007 – Moonraker – Streng geheim (Originaltitel: "Moonraker"), erschien 1979 und ist der elfte Film der "James-Bond"-Reihe und der vierte mit Roger Moore in der Hauptrolle.


Popis čeledi.

"Vzhledem k tomu, že společné morfologicky znaky charakterizující všechny zástupce čeledi v podstatě neexistují, je následující popis poněkud vágní."  Rostliny jednoleté nebo vytrvalé, někdy keře nebo vodní rostliny, nikdy nejsou parazitické nebo poloparazitické.  Chlupy obvykle jednoduché, často žláznaté, někdy hvězdovité nebo štítnaté. Listy vstřícné nebo střídavé, vzácně přeslenité, většinou jednoduché, vzácně složené, celistvé až zpeřené se zpeřenou žilnatinou (u rodu jitrocel ("Plantago") žilnatina více či méně souběžná). Palisty chybí.  Květenství různého typu, někdy květy samostatné. Květy obvykle oboupohlavné a souměrné, ale u některých pravidelné (např. "Bacopa", "Sibthorpia") nebo redukované (hvězdoš - "Callitriche"). Rody hvězdoš ("Callitriche") a prustka ("Hippuris") jsou jednodomé, některé druhy jitrocelů ("Plantago"), rodu "Hebe" a jeden druh hvězdoše ("Callitriche") jsou dvoudomé, popř. mnohomanželné. Korunních lístků nejčastěji 5, ale někdy též 4 následkem srůstu horních laloků koruny, někdy koruna dále srůstá až na 2 lístky ("Lagotis"). U některých rozrazilů ("Veronica") a u rodu hvězdoš ("Callitriche") koruna chybí.  Tyčinky obvykle 4, stejné či nestejné velikosti, někdy počet redukován na 2 nebo 1 (prustka - "Hippuris", hvězdoš - "Callitriche"). Někdy přítomna pátá nefunkční tyčinka - staminodium. Prašné váčky různého tvaru. Pyl isopolární, trikolpátní nebo trikolporátní s retikulátní exinou (což ale vždy neplatí). Opylování větrem, hmyzem, ptáky nebo vodou (hvězdoš - "Callitriche").  Pestík ze dvou plodolistů, s jednou čnělkou (redukovanou u "Hemiphragma" a "Erinus"). Blizna dvoulaločná nebo vřetenovitá. Semeník svrchní s axilární placentací, dvoupouzdrý (u rodu pobřežnice ("Littorella") zaniká zadní pouzdro). Vajíčka obvykle početná, někdy jen po 1 v každém pouzdru (např. "Lagotis"), obrácená nebo přímá, jednoobalná. Často přítomný nektariový disk.  Plod je obvykle tobolka (nejčastěji lokulicidní), ale vyskytují se i jiné typy plodů (např. nažka u prustky ("Hippuris"), tvrdka u hvězdoše ("Callitriche"). Ze sekundárních metabolitů převažují iridoidy, ale někdy chybí a nahrazeny různými glykosidy.

Taxonomie.

Tradiční (morfologické) vymezení čeledi.

Podle původního morfologického pojetí obsahuje čeleď 3 rody - jitrocel ("Plantago"), pobřežnice ("Littorella") a "Bougueria", někdy se odděluje ještě čtvrtý rod chmelík ("Psyllium"), jiní autoři naopak slučují všechny zástupce do jediného rodu jitrocel ("Plantago").

Převrat v čeledi krtičníkovitých a následky pro složení jitrocelovitých.

V roce 1995 byla publikována první studie dokazující, že velká a zavedená čeleď krtičníkovitých není monofyletická. Další výzkum tyto výsledky podepřel a krtičníkovité čekal úplný rozpad.  V původní čeledi zbylo jen minimum rodů (z českých zástupců pouze krtičník ("Scrophularia"), divizna ("Verbascum")) a blatěnka ("Limosella"). Tyto rody se vyznačují specifickým typem prašníků, kde prašné váčky navzájem splývají a otevírají se příčnou štěrbinou.  Většina rodů z krtičníkovitých byla přeřazena do jiných stávajících čeledí. Nejvýznamnější přírůstek zaznamenaly právě jitrocelovité, kam je dnes řazena asi polovina (přes 90) původních rodů krtičníkovitých (z české květeny např. rody hledík ("Antirrhinum"), lnice ("Linaria"), náprstník ("Digitalis"), rozrazil ("Veronica")). Silně se rozrostly také zárazovité ("Orobanchaceae"), kam byly přeřazeny všechny parazitické a poloparazitické rody - z českých např. černýš ("Melampyrum"), světlík ("Euphrasia"), zdravínek ("Odontites"), všivec ("Pedicularis"), kokrhel ("Rhinanthus") a podbílek ("Lathraea"). Zbývající rody byly zařazeny do menších čeledí: do čeledi puštičkovité ("Linderniaceae") 13 rodů, do čeledi "Phrymaceae" 8 rodů, do nové čeledi pantoflíčkovité ("Calceolariaceae") 2 rody. Rod pavlovnie ("Paulownia") byl přeřazen do samostatné čeledi "pavlovniovité". Do jitrocelovitých byla na základě molekulárních studií zařazena také řada menších čeledí z řádu hluchavkotvarých ("Lamiales"), morfologicky často naprosto odlišných - např. koulenkovité ("Globulariaceae") nebo vodní monogenerické čeledi hvězdošovité ("Callitrichaceae") a prustkovité ("Hippuridaceae") s redukovanými květy. Čeleď jitrocelovité tak v dnešním pojetí představuje podivuhodnou směsku morfologicky zcela nepodobných skupin rostlin, u nichž je téměř nemožné najít společné morfologické či ultrastrukturální charakteristiky.

Podčeledi a rody.

Čeleď v dnešním pojetí zahrnuje 12 podčeledí, přes 90 rodů a cca 2000 druhů, rozšířených po celém světě.

Jitrocelovité ("Plantaginaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Nástup molekulární systematiky v posledních dvou desetiletích učinil doslova převrat ve vymezení a obsahu této čeledi.

Die Wegerichgewächse (Plantaginaceae), manchmal auch als Ehrenpreisgewächse (Veronicaceae) bezeichnet, sind eine Pflanzenfamilie in der Ordnung der Lippenblütlerartigen (Lamiales). Sie sind weltweit in allen Klimazonen vertreten.


Život a kariéra.

Patří k nejambicióznějším postavám současné křesťanské hudební scény. Narodil se 7. října 1957 v západní Virginii. Jeho dětský sen byl hrát profesionálně baseball. Zvláštností je, že svoji první píseň napsal v pěti letech (píseň můžete slyšet na DVD „Live In Concert: A 20 Year Celebration“). V deseti letech odevzdal svůj život Ježíši Kristu.  Po maturitě chodil na vysokou školu při Marshall University v Západní Virginie, ale po jednom semestru ukončil studium a přestěhoval se do Nashvillu a začal se více věnovat hudbě. Přesto v 1992 Michael dostal čestný doktorát hudby udělaný v Alderson-Broaddus College v Philippi v Západní Virginii.  Začátky jeho hudební kariéry sahají do roku 1982, kdy působil jako klávesista zpěvačky Amy Grant. Po třech albech absolvoval v roce 1989 společně s Amy Grant a Gary Chapmanem velice úspěšné turné turné Lean Me On, které zhlédlo na 870 tisíc lidí. V příštím roce byl pozván, aby účinkoval o Vánocích v Bílém domě ve Washingtonu. V roce 1991 jeho hit Place In This World vylétl na 6. příčku prestižního amerického žebříčku Billboard Hot 100.  Své první album, které bylo nazváno „Michael W. Smith Project“, vydal v roce 1983. K albu napsal veškerou hudbu a jeho manželka Debbie napsala veškerý text. Na albu je mimo jiné i známá píseň „Friends“.  V roce 1994 založil klub pro teenagery nazvaný Rocketown. Klub Rocketown měl za účel shromažďovat teenagery v Cool Springs oblasti Brentwood. TN byl přeměněn na taneční parket, místnosti s hracími stoly a kavárnou. Po třech letech se klub zavřel. Nakonec vzniklo nové místo v centru Nashvillu a otevřelo bylo roce 2003.  V roce 1996 založil hudební vydavatelství Rocketown s manažerem Reunion Records Donem Donahuem. Jeho první umělec byl Chris Rice.  V roce 1999 se modlitební skupina Michaela a Debbie setkala na jejich farmě, kde rostli ve víře. Michael a Debbie pomohli založit sbor New River Fellowship s Donem Fintou - bývalým pastorem Nashville's Belmont Church, kde vede se svým synem Ryanem chvály a protože a příležitostně i kázal. „Zjistil jsem, že mám toho tolik co říct. A je to každý týden jedinečný zážitek.“ Rozrůstající společenství si nedělá žádnou reklamu a Michael k tomu s neskrývaným nadšením dodává: „Musíme si chodit do nedalekého Samova klubu půjčovat židle a pomalu se už nevejdeme do místnosti!“  Největší prioritou je ale pro něj rodina, které se nyní věnuje: „Doby dlouhých turné jsou pryč. S dětmi se vaše priority změní. Nechci se unavit k smrti koncertováním a nahráváním nějaké desky, když chci být raději s dětmi. Lidé nechtějí vidět nějaké super show. Proč bych měl někoho oslnit víc než předtím?“ A tak plánuje méně koncertů a hledá jiné cesty, jak se setkávat s lidmi. Největším důvodem, proč je Michael tak neochotný dávat autogramy, že je to hodně neosobní: „Raději trávím čas s lidmi tváří v tvář, při rozhovoru, modlitbě...“  Během své kariéry měl příležitost zpívat pro prezidenty a národní vůdce, a počty jeho přátele. Např.: pro George Bushe, reverenda Billyho Grahama, jeho syna Franklina Grahama (Michael je aktivní v evangelizačních kampaních Billyho Grahama) atd.  Říká se, že je nejzaměstnanější muž v celém Nashvillu, vždyť od roku 1998 (kdy vydal 2 alba) pravidelně každý rok vydává album. Výjimku tvoří rok 2005, kdy na jaře natáčel film The Second Chance, natáčel k filmu soundtrack a na podzim měl evropské turné. Michael ke své zaměstnanosti dodává: „Občas, když se ráno probudím, tak si říkám co bych ještě mohl udělat a nejsem si jist, zda bych mohl něco jmenovat.“  Na otázku, v rozhovoru, který byl zveřejněn na podzim 2005 na jeho oficiálních stránkách, jaké bude jeho příští album se vyjádřil, že neví, ale přiznal, že velice rád vzpomíná na instrumentální albu Freedom a na koncerty typu praise and worship (chválící alba Worship a Worship Again) a rád by si tyto ́projekty ́ zopakoval.  I přes svou vytíženost a nepochybný úspěch ale nepřestává být sám sebou a povzbuzuje křesťany k tomu, aby žili každý den s Bohem. Na to je také zaměřeno jeho album z roku 1999 This Is Your Time (Teď je řada na tobě). Titulní píseň je reakcí na masakr 15 studentů v Columbine High School, kde byla zabita i 17letá studentka Cassie Bernhall, která vydala těsně před svou smrtí svědectví o Bohu. Během dramatu ve školní knihovně na ni jeden z útočníků namířil zbraň a zeptal se: „Věříš v Boha?“ Odpověděla kladně a byla ihned zastřelena. „Nenapsal jsem tu píseň, abych se přiživil na té tragédii, ale z čistého motivu. Cassie věřila v Boha a kvůli tomu přišla o život“, říká Michael, „A teď je řada na nás, abychom i my žili naši víru viditelně.“  V roce 2004 se dal dohromady se spisovatelem Maxem Lucadem a udělali setkání „Come Thirsty“ (česky: Pojďte žízniví), kde Michael hrál písně z alba Healing Rain a Max Lucado kázal a povzbuzoval ke křesťanské víře.  Jedná se o jedinečného průkopníka křesťanské hudby. Hraje střední proud a našli si ho fanoušci všech věkových kategorií. Za svoji třiadvacetiletou kariéru vydal 18 alb, obdržel 3 Ceny Grammy, 32 DOVE AWARDS, napsal 12 knih. Složil jednu z nejoblíbenějších písní chval Agnus Dei a s pomocí Amy Grant složil Thy Word. Během své kariéry měl příležitost zpívat pro prezidenty a národní vůdce (George Bush, Billy Graham). To že právem obdržel čestný doktorát hudby dotvrzuje jeho geniální album Freedom.

Michael Whitaker Smith (* 7. října 1957 Kenova, Západní Virginie) je americký zpěvák, skladatel, kytarista a klávesista. Během své kariéry vydal 21 alb, 6 DVD a napsal 12 knih, obdržel 3 Ceny Grammy a 32 DOVE AWARDS (informace pochází z roku 2005).

Michael Whitaker Smith (* 7. Oktober 1957 in Kenova, West Virginia) ist ein US-amerikanischer Sänger und Songwriter mit christlicher Ausrichtung. Er ist verheiratet und Vater von fünf Kindern.


Popis.

Amarylky jsou vytrvalé, vzrůstné, sezónně zatahující cibuloviny. Listy jsou řemenovité, se střední žilkou, uspořádané v přízemní růžici, která je v době květu zaschlá. Cibule jsou robustní. Květy jsou dvoustranně souměrné, oboupohlavné, uspořádané v nepravém okolíku. Květenství spočívá na tuhém, vzpřímeném, za plodu se prodlužujícím stvolu a je podepřené 2 brzy opadávajícími listeny. Okvětí je rozestálé, složené ze 6 volných plátků ve dvou kruzích, bez okvětní trubky. Tyčinek je 6, na bázi jsou velmi krátce srostlé a shloučené nad spodním okvětním lístkem. Čnělka je dlouhá, prohnutá, zakončená trojlaločnou bliznou. Semeník je srostlý ze 3 plodolistů. V každé komůrce je 4 až 8 vajíček. Plodem je tenkostěnná, papírovitá tobolka pukající 3 chlopněmi a obsahující zploštěle kulovitá, bílá nebo růžová, dužnatá, asi 15 mm dlouhá semena.

Rozdíl mezi amarylkou a hvězdníkem.

Ačkoliv byl rozdíl mezi rody "Amaryllis" a "Hippeastrum" definitivně potvrzen již v 80. letech 20. století, název "Amaryllis" se i v komerční sféře dále zatvrzele používá k označení různých kulturních hybridů rodu "Hippeastrum" zejména holandského původu. Je proto vhodné jmenovitě uvést základní rozdíly mezi oběma rody. Květy různých kultivarů amarylek se pohybují v barevné škále od téměř bílé po různé odstíny růžové, mohou však být i žíhané. Stvol květenství je plný, cibule spočívá těsně pod povrchem. Semena jsou bílá nebo růžová, kulovitá a dužnatá, zhruba o velikosti hrachu. Naproti tomu květy hvězdníků mají barevnou škálu podstatně širší, mohou být i oranžové, žluté, zelenavé, sytě červené ap. Stvol je dutý, cibule většinou částečně vyčnívá z půdy. Semena jsou černá nebo hnědá a plochá, papírovitá. Další rozdíly se týkají kvetení. Amarylky kvetou v pozdně letním až podzimním období v neolistěném stavu, naproti tomu hvězdníky kvetou v zimě nebo v předjaří a často mají v té době už i listy.

Rozšíření a ekologie.

Rod amarylka zahrnuje pouze 2 druhy, které jsou oba endemity jihoafrického Kapska. Druh "Amaryllis belladonna" je přirozeně rozšířen v provincii Západní Kapsko, vlivem pěstování však zdomácněl i v dalších klimaticky příhodných částech světa, jako je Austrálie, Nový Zéland, Kalifornie, Mexiko nebo jihozápadní Evropa. Ve své domovině roste v biotopech známých jako fynbos a strandveld. Jedná se o oblasti s horkým, suchým létem a zimními dešti. Kvete v závěru horkého léta, připadajícím zde na únor až březen. Biotopy jsou ovlivňovány periodickými požáry vegetace. Druh "Amaryllis paradisicola" byl objeven v roce 1997 v suché, téměř pouštní oblasti Richtersverd na severozápadě provincie Severní Kapsko a popsán byl o rok později. Tento druh kvete až po silných podzimních deštích.

Ekologické interakce.

Silně vonné květy "Amaryllis belladonna" jsou opylovány převážně můrami, zejména lišaji. Květy nejvíce voní ve večerních hodinách. Přes den je někdy navštěvují drvodělky, případně i jiné druhy včel. Těžká semena jsou z tobolek, umístěných na dlouhém stvolu, vytřásána větrem do okolí rostliny. Tímto způsobem se v přírodě přirozeně vytvářejí husté skupiny rostlin. Listy amarylek se živí housenky některých druhů můr, v Americe např. "Xanthopastis timais", v Asii "Polytela gloriosae", "Brithys crini" a "Spodoptera picta", ve východní Africe "Diaphone lampra".

Obsahové látky a jedovatost.

V listech, cibulích i stvolech "A. belladonna" byly zjištěny různé fenanthridinové alkaloidy, mezi jinými lykorin, belarmin, ambellin a undulatin. Podobné alkaloidy obsahují i jiní zástupci čeledi amarylkovité, zejména narcisy. Otravy amarylkou jsou spíše výjimečné. Projevují se zvracením, zvýšeným sliněním, bolestmi břicha, průjmem a ztíženým dýcháním. Po požití velkého množství se může dostavit sklíčenost, poruchy koordinace svalů (ataxie), křeče a snížení krevního tlaku. Otravy mají fatální průběh jen zcela výjimečně a lze je léčit symptomaticky. K symptomům podráždění trávicího traktu může přispět také obsah rafidů šťavelanu vápenatého.

Taxonomie.

Rod "Amaryllis" popsal Carl Linné. Ve svém základním díle Species plantarum z roku 1753 jej pojal velmi široce a zařadil do něj celkem 9 druhů. Tyto druhy jsou v současné taxonomii rozřazeny každý do jiného rodu čeledi amarylkovitých: "Amaryllis belladonna", "Ammocharis longifolia", "Brunsvigia orientalis", "Crinum zeylanicum", "Crossyne guttata", "Nerine sarniensis", "Sprekelia formosissima", "Sternbergia lutea" a "Zephyranthes atamasco". Na počátku 19. století již rod "Amaryllis" zahrnoval asi 50 druhů. Reorganizaci do tohoto systému přinesl William Herbert, který v roce 1821 přeřadil všechny druhy s výjimkou "Amaryllis belladonna" do jiných rodů. Od té doby rod "Amaryllis" zahrnoval jediný druh, a to až do roku 1998, kdy byl překvapivě objeven další druh v Severním Kapsku.  Situace ohledně identity Linéem popsaného druhu "Amaryllis belladonna" se zkomplikovala tím, že v díle "Species Plantarum" uvedl autor u popisu druhu několik synonym, která se všechna vztahují k americké rostlině, nyní známé pod názvem "Hippeastrum equestre". Po dlouhý čas tak nebylo jasné, ke kterému z obou druhů (potažmo rodů) se originální Linnéovo jméno doopravdy vztahuje. Přesvědčivé důkazy o tom, že se popis týká afrického druhu, byly přineseny ve studii z roku 1939.  Rod "Amaryllis" je v rámci čeledi "Amaryllidaceae" řazen do podčeledi "Amaryllidoideae" a tribu "Amaryllideae". Podle výsledků fylogenetických studií představuje bazální větev daného tribu. Mezi blízce příbuzné rody náleží pantropický rod "Crinum" a některé africké rody ("Ammocharis", "Strumaria", "Brunsvigia", "Nerine" aj.). Naproti tomu americký rod "Hippeastrum" je řazen do jiného tribu a není bezprostředně příbuzný.

Význam a pěstování.

Amarylka "Amaryllis belladonna" je tradičně pěstována jako okrasná cibulovina, i když v podstatně menší míře než podobný hvězdník. V Itálii byl pěstován již v roce 1633. Bylo vyšlechtěno množství různobarevných kultivarů. Zkřížením "Amaryllis belladonna" s rodem "Brunsvigia" byl vypěstován také mezirodový hybrid, známý pod jménem ×"Amarygia". Je znám také kříženec s rodem křín ("Crinum") po názvem ×"Amacrinum".  Amarylka vyžaduje plné slunce a propustnou, humózní půdu. Když rostlina začne na léto zatahovat, je zapotřebí výrazně omezit zálivku, a to až do doby, kdy vyrazí květenství. Rostlinu lze snadno množit ze semen, která však musejí být čerstvá (nemají dormanci) a je zapotřebí je po dozrání brzy vysít.

Amarylka ("Amaryllis"), česky též amarylis nebo zornice (starším názvem i zovnice), je rod rostlin z čeledi amarylkovité. Zahrnuje pouze dva druhy, které jsou oba endemity Jihoafrické republiky. Jsou to vytrvalé, sezónně zatahující cibuloviny s nápadnými květy na dlouhém stvolu. Plodem je tobolka. Rostliny obsahují účinné alkaloidy a jsou jedovaté.

Amaryllis ist eine Pflanzengattung aus der Familie der Amaryllisgewächse (Amaryllidaceae). Die nur zwei Arten sind in Winterregen-Gebieten des südlichen Afrika verbreitet. Bei der im Gartenhandel insbesondere zur Advents- und Weihnachtszeit verkauften „Amaryllis“ handelt es sich nach heutiger botanischer Systematik um die Gattung Hippeastrum (Rittersterne).


Život.

Byl synem mlynáře v hrabství Suffolk. John se narodil jako čtvrté dítě Goldinga a Ann Constableových, novorozeně však bylo velmi slabé a těžce dýchalo, dokonce se vyskytly obavy, že nepřežije. Ty se ale nakonec nepotvrdily a John rychle vyrostl ve zdravé dítě. Ačkoli byl až druhým nejstarším synem, jeho starší bratr byl mentálně zaostalý, proto měl právě John v budoucnu převzít po otci obchod s moukou. V sedmi letech byl poslán na soukromou školu, již po půlroce se však vrátil ztýraný a nešťastný, rodiče ho tedy zapsali jako externistu na škole v East Bergholtu. John nakonec studoval až do svých sedmnácti let a když definitivně opustil školu, již několik let se věnoval malování. Často se procházel podél toku řeky Stour i po okolních vsích a vracel se s deskami plnými skic. O Johnův rozvoj se také velmi zasloužili jeho rodiče, kteří jeho talent horlivě podporovali. Právě díky nim se John v roce 1794 setkal se sirem Georgem Beaumontem - zkušeným znalcem, sběratelem a amatérským malířem. Mezi nimi poté vzniklo hluboké přátelství, Beaumont mladého malíře velmi podporoval v další tvorbě a jeho prostřednictvím se John setkal s díly Thomase Girtina i Clauda Lorraina, kteří nadále jeho tvorbu značně ovlivnili. Cestoval také s otcem do Londýna, kde se setkával s dalšími umělci a dostával od nich cenné rady. Malování však mu bylo jenom koníčkem, protože musel pomáhat otci s podnikáním.  V roce 1799 se John Constable konečně rozhodl pro studium umění v Londýně, kde byl také přijat jako stážista do Royal Academy. Na živobytí mu stále přispívali rodiče. Bydlel v třípokojovém bytě, rušný a barevný život velkoměsta však Constabla nepřitahoval. Neztratil zájem o anglický venkov, který mu poskytoval klid, samotu i předlohu pro svá díla. Rád a často cestoval, v roce 1806 se dostal až na severozápad Anglie (známá jezerní oblast), kde objevil úplně novou krajinu. Jeho technika začala být stále osobitější a začaly přicházet také první zakázky na portréty a části oltářů, ty mu však přinášely jen malý výdělek. Již pravidelně vystavoval v Salónu Královské Akademie (poprvé v roce 1802), jeho tvorba však byla kritiky i veřejností většinou přehlížena.  V roce 1809 se John setkal se svou budoucí manželkou Marií Bicknellovou. Trvalo však 7 dlouhých let než došlo k uzavření manželského svazku, její rodiče byli již od začátku proti vztahu dcery s venkovským malířem a neváhali ji vydědit, když se milenci dál setkávali tajně. John však byl velice vytrvalý a nakonec se v roce 1816 tajně s Marií oženil. Mezitím oba jeho rodiče zemřeli a mlýny převzal Johnův mladší bratr Abram. John z nich dostával každoroční rentu 200 liber.  Se svou ženou se v prosinci roku 1817 odstěhoval do Londýna a tam také přišlo na svět první z jejich sedmi dětí. Další pak následovaly téměř pravidelně rok po sobě, bylo však velice obtížné a vyčerpávající živit takto početnou rodinu. Krajinomalba nebyla v Anglii 19. století příliš uznávaným ani výdělečným povoláním, John i Marie pracovali velmi usilovně, čímž si oba také později zničili zdraví. Od roku 1824 jezdili pravidelně do Brightonu, aby načerpali síly na mořském vzduchu.  I přesto se však postupně dostavovaly první významnější úspěchy. V roce 1819 se John Constable stal mimořádným členem Royal Academy of Arts. O dva roky později namaloval své nejslavnější dílo "„Vůz na seno“". Vystavoval jej v Londýně, sláva však přišla až v roce 1824, kdy tento obraz obdržel zlatou medaili na Salónu v Paříži. Tamní kritika byla plná uznání, v Anglii se však k jeho tvorbě stále stavěli jen rezervovaně. V roce 1828 zemřela jeho žena Marie na tuberkulózu oslabená posledním těhotenstvím. John byl touto událostí zlomen, což se také projevilo na jeho tvorbě. O rok později byl sice přijat za řádného člena Royal Academy of Arts, vystavoval však ponurý obraz "„Hrad Hadleigh“", kterým vyjádřil smutek ze smrti své manželky. Svých sedm dětí svěřil do péče chůvě, ale sám se o ně staral také a velmi svědomitě. Už se znovu neoženil a nosil jen černé oblečení. V roce 1833 však onemocněl a byl už značně sužován stářím. Aby šetřil síly, maloval pouze méně náročné akvarely. Nakonec malíř v roce 1837 zemřel po záchvatu mrtvice.  Jeho obrazy byly za nevelký obnos prodány v aukci, jeho dílo dosáhlo ocenění až o mnoho let později.  Inspiraci z jeho díla čerpal anglický fotograf James Booker Blakemore Wellington.

Dílo.

Constable byl jeden z nejvýznamnějších anglických krajinářů. Zpočátku byl ovlivněn Gainsboroughem a holandskými mistry, brzy si však vytvořil vlastní styl. Inspiroval se přírodou rodného kraje kolem řeky Stour, kde v plenéru za různých povětrnostních podmínek dělal skici a menší studie. Lehával na zádech a celé hodiny kreslil oblaky. Systematicky se věnoval studiu oblohy a mraků, přesně zaznamenával roční období, směr vanutí větru. Chtěl zachytit bezprostřední náladu, celkový dojem a atmosféru a světlo. V ateliéru své studie používal jako podklady pro malbu na velká plátna. Za svůj život dokončil asi dvě stě obrazů.  Jeho technika s charakteristickou strukturou teček a skvrn, světlá paleta zpočátku nebyla v Anglii přijímána s pochopením. Jeho obrazy byly pokládány za nedokončené. Větší ohlas měla Constablova tvorba ve Francii, kde se stala inspirací pro barbizonskou školu, impresionisty a pointilisty.  V pozdním období kladl zvýšený důraz na symbolický význam krajiny a pocity, které v divákovi vyvolává. Svědčí o tom obrazy, na nichž zachytil židovský hřbitov, Stonehenge nebo hrad Hadleigh.  Kromě krajiny v Suffolku (často nazývané Constablova země), byly jeho oblíbenými náměty zákoutí přírodního parku Hamsptead Heath v Londýně nebo katedrála v Salisbury.

Reference.

Darryl Roger Lundy: "The Peerage".

John Constable (11. června 1776, East Bergholt – 31. března 1837, Londýn) byl anglický malíř období romantismu. Byl jedním z nejvýznamnějších anglických krajinářů a zakladatelem moderní realistické krajinomalby 19. století.

John Constable RA (* 11. Juni 1776 in East Bergholt, Suffolk; † 31. März 1837 in London-Hampstead) war ein Vertreter der romantischen Malerei (Landschaftsmalerei) in England. Sein Werk lebt aus der Spannung zwischen genauer Naturbeobachtung (z. B. Himmels- und Wolkenstudien) und der Vernachlässigung der Linie zugunsten der Farbwirkung. Neben vielen Landschaftsbildern malte er auch Porträts, Pferde und Stillleben.


Geografie.

Po stránce geografické je Český koutek oddělen od Kladské kotliny a patří do širšího území české kotliny. Spadá do úmoří Severního moře a nikoli, jako zbytek Kladska, do úmoří moře Baltského.

Obyvatelstvo.

Do roku 1945 tvořili většinu obyvatelstva Českého koutku Němci, po roce 1945 nově přistěhovalí Poláci. Na území Českého koutku žila již od 11. století výrazná česká menšina, hovořící kladským nářečím češtiny.  Po připojení Kladska 1945 k Polsku se počet Čechů začal v důsledku emigrace a asimilace výrazně snižovat. V roce 1902 to bylo 5250 osob, těsně po druhé světové válce přibližně 5100 osob, v roce 1957 ještě asi 500 osob, na počátku 21. století patrně již jen čtyři osoby. Naprostou většinu obyvatel Českého koutku tvoří dnes Poláci.

Seznam obcí.

Do Českého koutku patří následující obce:

Exulanti.

V době pobělohorské během slezských válek emigrovaly z náboženských důvodů celé rodiny, a to pod ochranou vojska pruského krále Fridricha II. Velikého. Hromadnou emigraci nekatolíků zpočátku organizoval Jan Liberda a zprostředkoval ji generál Christoph Wilhelm von Kalckstein. V Čechách zahrnovaly jezuitské metody rekatolizace povinnou docházku na katolické bohoslužby, podrobování se kontrolám z řad duchovních i světských úředníků, odpírání souhlasu vrchnosti k uzavírání sňatků... Místodržitelský patent vydaný dne 29. ledna 1726 zpřísnil tresty pro usvědčené nekatolíky, a to od jednoho roku nucených prací až po trest smrti. Rodičům protestantů mohly být odebrány děti a předány do péče katolickým opatrovníkům. Lidé z Českého koutku pomáhali uprchlíkům tak, že je tajně převáželi do vnitrozemí pruského Slezska.  V létě roku 1763 Jakub Houštěk (Hauschek) ze Stroužného prokazateně odvezl do Husince přes Břeh Jiřího Valtu, Jiřího Prokopa a Václava Kulhánka z Machova. "V Husinci byl kazatelem českého sboru Samuel Figulus (2.4.1724, Skoki–1771). Byl to pravnuk Jana Amose Komenského. Kazatelem sboru v Husinci a Čermné v pruském Slezsku byl Figulus až do své smrti."  Ze Stroužného odešli tito lidé:  Z Jakubovic (hrabství Kladské) odešel:  Z obce Slaný  Významným zdrojem informací jsou biografie exulantů uložené v archivu Jednoty bratrské v Herrnhutu (Ochranov), Německo. Nejdostupnější informace jsou v knihách Edity Štěříkové (včetně zdrojů a údajů z matrik). Po druhé světové válce potomci českých exulantů, pokud žili v Polsku, z této země odešli.

Český koutek (německy "Böhmischer Winkel", polsky "Czeski kątek") je území v západním Kladsku, blízko česko-polských hranic, v okolí města Lázně Chudoba. Na tomto území se nachází jedenáct vesnic, ve kterých žila česká menšina v Kladsku.

Der Böhmische Winkel (tschechisch: "Český koutek", auch "Český koutek v Kladsku"; polnisch: "Czeski Zakątek") ist ein kleines historisches Gebiet im Westen der ehemaligen Grafschaft Glatz. Bis 1477 gehörte das Gebiet zur Herrschaft Nachod im Königgrätzer Kreis. Damals wurde es als „Böhmische Seite“ in die schon bestehende Herrschaft Hummel eingegliedert und mit dieser zusammen im selben Jahr in die ebenfalls böhmische Grafschaft Glatz. Nach dem Ersten Schlesischen Krieg 1742 und endgültig nach dem Hubertusburger Frieden 1763 fiel das Gebiet zusammen mit der Grafschaft Glatz an Preußen.


Život.

Po většinu života žil v Ženevě, která byla tehdy městským státem. Patřil k předním žákům Jana Kalvína. Narodil se ve Vézelay v Burgundsku do rodiny, která patřila k významným a politicky činným. Jeho bratr Nicholas byl členem pařížského parlamentu, druhý bratr Claude byl opat cisterciáckého kláštera Froimont v diecézi Beauvais. Samotného Theodora nejvíce ovlivnil jeho učitel Melchior Volmar (Wolmar), u něhož studoval ve francouzském protestantském centru ve městě Bourges. Po vypovězení Volmara z Francie králem Františkem I. studoval práva na proslulém učení v Orléans, která dokončil v roce 1539. Poté odešel do Paříže, kde se etabloval v literárních kruzích a seznámil s dívkou jménem Claudine Denoese, jíž slíbil sňatek. V Paříži ale došlo i k jeho duchovnímu obratu a to následkem nemoci. Poté se rozhodl, že odejde i s Claudií do centra reformačního hnutí do Ženevy, kde se osobně setkal s Janem Kalvínem. V Ženevě se s Claudií oženil. Působil na řecké akademii, patřil ve své době k předním znalcům řeckých spisů.  Poté cestoval po říši. Navštívil Tübingen, ve Francii Paříž a protestantská centra ve Švýcarsku (Bern, Curych, Lausanne) a pro obranu evangelických zájmů navrhoval spojení protestantů všech vyznání.  Po smrti Kalvína v roce 1564 se stal jeho nástupcem a hlavou kalvínské větve reformačního hnutí. Jeho práce v Ženevě se skládala ze stránky duchovní, organizační i doktrinální. V protestantském hnutí v celé Evropě si získal vážnost jako skvělý řečník, humanista, organizátor. Zároveň neztrácel svůj zájem o francouzské poměry, jelikož ve Francii byla společnost ostře rozdělena mezi hugenoty a katolíky, z čehož vyplývala těžká politická a společenská krize, jejímž symptomem byla například krvavá Bartolomějská noc. Šokem pro něho byla pak konverze Jindřicha IV. Navarrského ke katolictví, když Jindřich byl až do své korunovace francouzským králem vůdcem hugenotů a ve styku s Bezou. Zemřel ve věku 86 let v Ženevě.

Theodor Beza a Jednota bratrská.

Čeští bratří se s Bezou seznámili v roce 1574 prostřednictvím doktora Cratona. Bratří hledali u Bezy oporu proti luteránům a Beza s nimi začal písemně vyjednávat o vyznání víry a o sblížení. Jednotu bratrskou pokládal Beza za část reformované pospolitosti, a proto – i když měl některé dílčí výhrady – zařadil v roce 1581 "Bratrskou konfesi" do obsáhlé "Harmonie vyznání". V Ženevě pak studovala řada členů Jednoty bratrské, což upevňovalo převahu kalvinismu v bratrském myšlení. Svůj velký a pohostinný dům Beza rád otevíral moravským bratrským šlechticům, bydlel u něho i Karel starší ze Žerotína a další členové jeho rodu. Jiný urozený bratrský student, rytíř Jiří Zikmund Prakšický ze Zástřizl, odkoupil v roce 1599 celou odbornou knihovnu stárnoucího učence, jemuž stále více slábl zrak, a dal ji odvézt na svůj hrad Buchlov.

Dílo.

Věnoval se výkladům díla Jana Kalvína, především kalvínským dogmatům o eucharistii a predestinaci. Jeho spisy se staly věroučným základem pro francouzské hugenoty. Taktéž vedl ideologické zápasy s luterány. Ze státovědných spisů patří k základním „Monarchomachen“ či „De jure magistratuum“. K dalším dílům patří „Vita Calvini“, „Histoire ecclésiastique des églises réformées au royaume de France, depuis l’an 1521 jusqu’en 1563“, „Icones id est verae imagines virorum doctrina et pietate illustrium“ apod.

Theodor Beza, také Théodore de Bèze, Theodorus Beza či Théodore de Besze (24. června 1519, Vézelay, Burgundy, Francie – 13. října 1605, Ženeva) byl francouzský teolog, protestant, učenec a klíčová postava francouzského reformačního hnutí v 16. století.

Théodore de Bèze (auch "Theodor von Beza;" * 24. Juni 1519 in Vézelay, Burgund; † 13. Oktober 1605 in Genf) war ein Genfer Reformator französischer Herkunft.


Zaměření oboru.

Nástroje elektronického zdravotnictví jsou zaměřeny na interakci v několika úrovních: Komunikace mezi subjekty může řešit na několika úrovních:

Náplň oboru.

eHealth má široký záběr obsahu. Spektrum zahrnuje zejména správu a využití zdravotních informací propojených v síti. Součástí jsou i např. elektronické zdravotní záznamy, elektronické předepisování léků, elektronické poskytování zdravotních informací apod. Specifickou náplní jsou služby telemedicíny, které umožňují pacientů dálkovou komunikaci s lékařem. To zahrnuje možnosti monitoringu pacientů pomocí internetu nebo mobilních komunikačních systémů. V osučasné době se pro tyto účely rozmáhá i využití rozšířené a virtuální reality Umožňuje to včasné získání informací pro záchranu života, nebo například dálkové vyhodnocení sledovaných parametrů u chronicky nemocných pacientů (např. hodnoty krevního cukru u diabetiků naměřené při domácím self-monitoringu). Rozvoj eHealth vyžaduje spolupráci jednotlivých občanů, zdravotnických zařízení, zdravotních pojišťoven a orgánů veřejné správy společně s obchodními společnostmi a nevládními organizacemi při tvorbě standardů a metodik. Tato spolupráce je zastřešena mezirezortním koordinačním výborem pro zavedení eHealth v ČR, které zřídil ministr zdravotnictví v roce 2007.

Elektronické zdravotnictví v ČR a v Evropě.

Česká republika.

Současné zřízení.

Z §70 zákona o zdravotních službách č. 372/2011 Sb. je Ministerstvo zdravotnictví ČR zřizovatelem Národního zdravotnického informačního systému (zkráceně NZIS). Správu o NZIS pověřilo k tomu zřízený Ústav zdravotnických informací a statistiky ČR (zkrácené ÚZIS ČR).  ÚZIS řeší sběr a statistické zpracování zdravotních dat z populace ČR. Součástí jsou Národní zdravotní registry, například Národní registr poskytovatelů zdravotních služeb (NRPZS), Národní onkologický registr (NOR) a další.

Minulost a budoucnost.

První zmínka o eHealth je ve státní strategii Státní informační a komunikační politika, ve zkratce eČesko z roku 2004. Na ni navázal "Akční plán eZdraví EK" v dubnu 2004. Červen roku 2005 přinesl novou evropskou strategii i2010 – evropská informační společnost pro růst a zaměstnanost. Dalším krokem bylo zřízení Meziresortního koordinačního výboru pro zavedení elektronického zdravotnictví (eHealth) v ČR z 1. října 2007. Následovalo vypsání veřejné soutěže o návrh s názvem Hospodárné a funkční elektronické zdravotnictví MZ ČR dne 15. září 2012, kde byl vybrán projekt firmy Microsoft.  Od té doby se ovšem všechny projekty pozastavily, protože se zjistilo, že Česká republika nestihla vyčerpat peníze z evropských fondů a nedošlo by tak k naplnění výzvy do konce roku 2014, jak evropské dotace podmiňovaly.  Mezi další aktivity se řadí řada odložených či zrušených projektů, kupříkladu iZIP, ePreskripce, eNeschopenka či mezinárodní epSOS či.  K dnešnímu dni jsou vidět spíše aktivity odborné veřejnosti. Ta na základě programových prohlášení vlády prosazuje standardy a koncepty nutné pro rozvoj a dlouhodobou udržitelnost a elektronizaci ve zdravotnictví s důrazem na bezpečnost dat.

Evropská unie.

Cílem Evropské unie je propojit jednotlivé národní projekty eHealth a koordinovat je. Tato snaha je součástí akčního plánu eEurope, schváleného v roce 2000. Členské země zastupují národní operátoři eHealth. Koordinace zahrnuje rychlý přístup ke sdíleným a vzdáleným lékařským odborným posudkům prostřednictvím telekomunikačních a informačních technologií bez ohledu na to, kde se pacient nebo příslušná informace nachází.

Elektronické zdravotnictví (eHealth) je systematické využití informačních a komunikačních technologií ve zdravotnictví. Zahrnuje v sobě řadu služeb a systémů pro podporu léčebně preventivní péče, diagnostiku, zdravotnickou správu. Kromě zdravotnictví je systém eHealth uplatněn všeobecně i v oblasti zdravého životního stylu.

E-Health (auch eHealth geschrieben), kurz für "Electronic Health" ( für "auf elektronischer Datenverarbeitung basierende Gesundheit" oder "Gesundheitstelematik") ist ein Sammelbegriff für den Einsatz digitaler Technologien im Gesundheitswesen. Er bezeichnet alle Hilfsmittel und Dienstleistungen, bei denen Informations- und Kommunikationstechnologien (IKT) zum Einsatz kommen, und die der Vorbeugung, Diagnose, Behandlung, Überwachung und Verwaltung im Gesundheitswesen dienen.


Zkratky.

Světelné charakteristiky mohou být vyjádřeny slovně např. „Blikající bílá každé tři sekundy“, v seznamech světel a v navigačních mapách se používají zkratky, které se seznam od seznamu mírně liší v interpunkci, ale následný záznam je obdobný.  V záznamu je název, barva, charakteristika světla, interval (doba cyklu) a někdy dodatkové parametry jako výška světla a dosvit.

Typy světel.

Ve světelné navigaci se používají tyto barvy:  Zatmění – vyjadřuje dobu, kdy světlo nesvítí (v noci je tma). Zatmění je způsobeno zakrytím světelného zdroje nebo jeho vypnutím.

Interval.

Je cyklus, perioda, ve kterém se vysílá charakteristika světla např. „10s“ je pro interval deseti sekund.

Výška.

Výška světla nad vztažným bodem (dána nejvyšší hladinou vody) např.„15m“ je pro výšku patnácti metrů nad hladinou vody.

Dosvit.

Navigační světlo může být viditelné z dané vzdálenosti. Vzdálenost umožňující spatření světla nazýváme „dosvit“. Dosvit je ovlivněn:  Pro každé navigační světlo se udává nominální dosvit. To je optický dosvit pro definovanou povětrnostní viditelnost např 10M je dosvit pro deset námořních mil.  Příklad záznamu „Fl(3) WGR. 15s 21m 15/7/7M “ znamená skupinu dvou záblesků v barvě bílé, zelené a červené v intervalu patnácti sekund, výška světla je dvacet jeden metr, dosvit 15 (bílé světlo), 7 (zelené) a 7 (červené) námořních mil.

Frekvence záblesků a příklady charakteristik:.

V tabulce jsou základní charakteristiky světla.

Směrová navigační světla.

Směrové navigační světlo je světelné zařízení (maják) vysílající úzký paprsek, který vede plující lodi bezpečným koridorem (plavební dráhou). Případně je doplněno sektorovými světly, které v různých sektorech se liší barvou, charakteristikou nebo intenzitou světla.

Charakteristika navigačních světel je skupina jednoduchých pozorovatelných funkcí, které umožňují odlišení navigačního světla od jiných navigačních světel. Pokud pozorujeme více navigačních světel současně měly by být snadno od sebe odlišitelné.

Als Kennung eines Leuchtfeuers bezeichnet man die Eigenschaften, die in der Nacht dessen Identifizierung ermöglichen. Die Kennung eines Funkfeuers für Navigationszwecke wird durch Modulation des Trägers übermittelt, in der Regel durch Morsecode.


Jméno.

Podle tradičního příběhu použitého ve Vergiliově Aeneidě byla Segesta z větší části založena tehdejším místním vládcem Acestem a některými z Aeneových následníků, kteří se rozhodli zde zůstat po Acestově boku a založit město jménem "Acesta". Byla známa i domněnka, že původní město "Acesta" či "Egesta" bylo přejmenováno na "Segestu" Římany, aby se tak vyhnuli latinskému výkladu tohoto slova zvěstujícímu špatná znamení. Na základě nalezených mincí však bylo dokázáno, že město se nazývalo "Segestou" i v dřívějším období.

Historie.

Segesta (řecky nazývaná Egesta) byla jedním z velkých měst Elymů, což byli jedni ze tří původních národů Sicílie. Populace Segesty se skládala z Elymů a iónských Řeků, přestože se Elymové brzy helenizovali a převzali vnější znaky řeckého života.  Toto město bylo po dlouhou dobu v konfliktu se "Selinúntem" (dnes Selinunte), který se pravděpodobně snažil zajistit si přístav na pobřeží Tyrhénského moře. První bitvy mezi těmito městskými státy se odehrály mezi lety 580–576 př. n. l. a znovu pak roku 454 př. n. l., ale později měl mít konflikt dopad na celou Sicílii. Roku 415 př. n. l. požádala Segesta o pomoc Athény, což vedlo ke katastrofální athénské výpravě na Sicílii (415–413 př. n. l.). Později Segesta požádala o pomoc Kartágince, kteří s Řeky dlouhodobě vedli války o Sicílii, a ti Selinús srovnali se zemí. Segesta nadále setrvala ve spojenectví s Kartágem, kvůli čemuž byla roku 397 př. n. l. obléhána Dionýsiem Syrakuským a o 90 let později zničena Agathoklem. Z této porážky se však zotavila. V roce 276 př. n. l. se město spojilo s králem Pyrrhem, avšak již roku 260 př. n. l. změnilo strany a podvolilo se Římanům. Město za svojí alianci s Kartágem nebylo potrestáno díky společnému mýtickému původu Římanů a Elymů (oba národy byly podle legend potomci uprchlíků z Tróji) a naopak mu byl přiznán status svobodného města.  Roku 104 př. n. l. zde vypukla vzpoura otroků vedená Athenionem.  O historii města během římské nadvlády je známo velice málo, ale je pravděpodobné, že se obyvatelstvo postupně přesunovalo do přístavního města Castellammare del Golfo, kde byly lepší obchodní příležitosti. Historie města pak byla ukončena nájezdem germánského kmene Vandalů.

Současný stav a vědecké poznatky.

Zbytky města se nacházejí na vrchu Monte Barbaro ve výšce 305 metrů nad mořem. Město bylo chráněno na několika místech příkrým srázem a poblíž chrámu, kde nebyl svah tak prudký, byly postaveny obranné zdi. Z vrcholu je dobrý pohled na údolí vedoucí k zálivu Castellamare. Město ve své době kontrolovalo velké množství cest vedoucích mezi pobřežím na severu a venkovskými oblastmi. O struktuře města je známo velice málo. Letecká fotografie naznačuje běžnou strukturu města vystavěného na terasách, čímž se stavitelé vyhýbali zdejšímu příkrému terénu. Současné zbytky mohou pocházet z rekonstrukce po zničení města Agathoklem.  Nedávné archeologické práce odhalily, že místo bylo znovu obydleno muslimy, a to za normanské nadvlády. Vykopávky odhalily muslimské pohřebiště a mešitu pocházející ze 12. století nacházející se vedle normanského hradu. Důkazy naznačují, že mešita byla zničena po příchodu nového křesťanského panovníka někdy po roce 1200. Město bylo nakonec opuštěno během 2. poloviny 13. století.

Architektonické památky.

Chrám.

Na kopci mimo oblasti starověké Segesty leží neobvykle dobře zachovaný dórský chrám. Byl postaven někdy ke konci 5. století př. n. l., má šest sloupů na šířku a čtrnáct sloupů na délku s třístupňovým podkladem měřícím 21x56m. Mnoho důkazů naznačuje, že chrám nebyl nikdy úplně dokončen. Sloupy nebyly vlnité, jak to bylo obvyklé u dórských chrámů, a v blocích tvořících podklad se stále nacházejí poutka (používala se pro zvedání bloků na místo a poté se většinou vyjmula). Chybí mu také cella a nikdy nebyl zastřešen. Tento řecký chrám je sám o sobě dost netradiční, protože byl postaven ve městě, které z větší části tvořilo neřecké etnikum.

Divadlo.

Divadlo se nachází na vrcholku hory, odkud je na sever vidět scénické panorama.

Segesta (sicilsky: "Seggesta") byla politickým centrem elymského národa. Je umístěna v severozápadní části Sicílie, v provincii Trapani v obci Calatafirmi-Segesta.

Segesta war eine antike Stadt im Nordwesten Siziliens. Sie lag auf dem 410 m hohen Monte Barbaro beim heutigen Calatafimi Segesta zwischen Alcamo und Gibellina in der Provinz Trapani.


Historie.

Hrad Frankenstein nechal před rokem 1250 vybudovat Konrad Reiz von Breubergem a přijal po něm jméno Konrád I. von Frankenstein. První listina z roku 1252, v níž je zmínka o hradu, nese již toto Konrádovo jméno. Konrád I. založil panství Frankenstein, jež podléhalo přímo pod císařskou pravomoc. V roce 1292 otevřeli Frankensteinové hrad hrabatům z Katzenelnbogenu a spojili se s nimi. V roce 1363 byl hrad rozdělen na dvě části, aby jej mohly současně obývat dvě různé rodiny pánů a rytířů z Frankensteinu. Počátkem 15. století došlo k jeho rozšíření a modernizaci. Frankensteinové opět přestali být závislí na hrabatech z Katzenelnbogenu. Frankensteinové byli silnými oponenty reformace, a proto se dostávali do častých sporů s hesensko-darmstadtskými lankrabaty. V roce 1662 se hlava panství Johannes I. rozhodl jim tento majetek prodat. Hrad byl poté využíván jako špitál a útočiště, jež nikdo neudržoval, až se z něj v 18. století staly ruiny.  Dvě věže, jež se zachovaly do dnešní doby, jsou historicky nepřesnou rekonstrukcí z poloviny 19. století.

Zajímavosti.

V letech 1673–1734 žil na hradě německý alchymista a přírodní filozof Johann Conrad Dippele. Podle legendy se zde prý právě tento alchymista snažil přivést k životu mrtvé. V roce 1970 byla v areálu hradu zřízena stylová restaurace. V roce 1976 zde američtí vojáci založili každoroční tradici Halloweenového festivalu, jenž se v průběhu let stal jedním z největších v Evropě.  Z jedné z pozůstalých věží je výhled na přilehlé údolí s vesnicemi a železnici vedoucí na Kaiserslautern. Na Hrad Frankenstein vede pěší naučná stezka, která začíná hned u nádraží. Na hradě se neplatí žádné vstupné.

Hrad Frankenstein je zřícenina středověkého hradu, jež se nachází na 370 m vysokém skalním výběžku v německé spolkové zemi Hesensko, asi 5 km jižně od Darmstadtu. Moderní tvrzení, že hrad byl inspirací spisovatelce Mary Shelleyové k sepsání jejího hororového románu Frankenstein není ničím doložené.

Burg Frankenstein liegt südöstlich des Darmstädter Stadtteils Eberstadt auf Gemarkung der Gemeinde Mühltal und ist die nördlichste einer Reihe von Burgen und Burgruinen am westlichen Rand des Odenwaldes mit Blick auf die Rheinebene. Die das Mittelgebirge flankierende ("Alte") hessische Bergstraße verläuft rund 1,5 km westlich und 225 m niedriger.


Přípravy.

Mnichovská olympiáda v roce 1972 se měla stát radostnou událostí, jež by dala zapomenout na poslední olympijské hry v Německu v roce 1936 zneužité Adolfem Hitlerem k propagandistickým účelům.  Bezpečnost v olympijské vesnici byla uvolněná a sportovci zde sídlící přicházeli a odcházeli bez toho, aby je někdo kontroloval. Strážci z řad policie byli neozbrojení. Šmuel Lalkin, vedoucí izraelské olympijské delegace již před zahájením her upozorňoval německé i izraelské úřady na nedostatky v ochraně sportovců. Nebyla mu však věnována pozornost. Německé úřady odmítaly povolit izraelské výpravě vlastní ozbrojenou ochranu, ačkoliv ji měly např. výpravy NDR či Egypta.

Plánování a příprava přepadu.

Plán únosu izraelských olympioniků se zrodil v červenci 1972. Měla to být odpověď na to, že MOV ignoroval palestinské žádosti o možnost vypravení vlastního olympijského družstva do Mnichova. Velitel Černého září Abú Ijád a jeho zástupce Abú Daúd začali následně celou operaci plánovat a připravovat. Abú sbíral v Mnichově informace nutné k naplánování celé akce a posléze zajistil nákupem zbraně v Bulharsku. Abú Ijád společně s vysoce postaveným funkcionářem Fatahu Alím Hasanem Salámou mezitím sestavovali přepadovou skupinu. Jako velitelé byli vybráni zkušení palestinští bojovníci L. Afífa (Ísa) a Júsuf Nazzál (Tony). K nim bylo přiřazeno šest mladíků pocházejících z palestinských uprchlických táborů, u kterých nebylo pochyb o odhodlání bojovat proti Izraeli. Celá skupina prodělala několik výcvikových kurzů; nejprve v Sýrii a později v Libyi. 24. srpna 1972 dopravil Abú Daúd do dějiště her Mnichova zbraně (jen díky náhodě neobjevili zbraně němečtí celníci). Zbraně byly uloženy do zavazadlových skříněk na nádraží, odkud si je členové komanda vyzvedli až těsně před akcí. A teprve několik hodin před akcí se řadoví členové skupiny dozvěděli, jaký úkol je čeká.

Přepadení.

Izraelští sportovci večer před samotným přepadením navštívili divadelní představení "Šumař na střeše" (se Šmuelem Rodenským v hlavní roli). Do olympijské vesnice se vrátili 30 minut po půlnoci 5. září 1972 a brzy poté šli spát.  Ve 4:30 minut místního času překonala s pomocí nic netušících amerických atletů skupina teroristů vyzbrojených útočnými puškami AK-47 a ručními granáty plot olympijské vesnice. S pomocí ukradených klíčů vnikli do dvou apartmánů na Connollystraße 31, obývaných izraelským olympijským týmem. Celý komplex znali, neboť vůdce skupiny Ísa i jeho zástupce Tony se nechali zaměstnat při výstavbě olympijské vesnice.  Jejich vstup jako první zaznamenal Josef Gutfreund. Slyšel šramocení v zámku (klíč, který Palestinci měli, se v něm nechtěl otočit). Vstal, aby se podíval, a útočníky spatřil v okamžiku, kdy vstupovali dovnitř. Vykřikl „Kluci, kryjte se!“ (hebrejsky: "Chevre tistatru"!) a celou vahou svých 135 kg nalehl na dveře, čímž se pokusil Palestincům zabránit v průniku dovnitř. Díky Gutfreundově duchapřítomnosti se trenérovi vzpěračů Tuvju Sokolovskému podařilo ze sousedního bytu uniknout. Ostatní, kteří zůstali, byli poté, co se útočníkům podařilo překonat Gutfreunda, nahnáni do jednoho z bytů v prvním patře budovy. Tam jeden z rukojmí Moše Weinberg zaútočil na Ísu nožíkem na ovoce a povalil ho na zem. Další z útočníků zareagoval a Weinbergovi prostřelil tvář. Všichni zajatí sportovci byli spoutáni. Poté k nim byli přivedeni další členové izraelské výpravy bydlící v jiné části domu. Při jejich transportu se podařilo uprchnout G. Tsobarimu, zatímco J. Romano byl zastřelen při napadení jednoho z únosců.  Jeden z Palestinců, kteří přežili, Džamal al-Gháší později při výslechu vypověděl, že nedostali žádné nařízení zabíjet. K zabití Izraelců došlo v sebeobraně. Jeho slova později potvrdil i velitel Černého září, Abú Daúd, když prohlásil, že si nepřáli oběti na životech.

Vyjednávání.

Přibližně kolem páté hodiny ranní byl o přepadení informován mnichovský policejní prezident Manfred Schreiber. Ten nařídil neprodyšně uzavřít vesnici a informoval Bruno Merka, bavorského ministra vnitra. Postupně byli dále informováni Hans-Dietrich Genscher (spolkový ministr vnitra), Willy Brandt (spolkový kancléř), Walter Scheel (ministr zahraničí) a Eljašiv Ben Horin (izraelský velvyslanec v Západním Německu, ten informoval o únosu členy izraelské vlády). V 05:10 předali únosci seznam svých požadavků. Za propuštění 11 rukojmí požadovali propuštění 234 palestinských a arabských vězňů zadržovaných v Izraeli a U. Meinhofové a A. Baadera z Frakce Rudé armády uvězněných v Německu a jejich bezpečný odchod do Egypta. Na to vyhodili na ulici tělo mrtvého M. Weinberga. Únosci požadovali propuštění všech uvězněných do 09:00 dopoledne téhož dne, jinak bude každou hodinu zabit jeden z rukojmí. Kolem 05:30 byla spolková vláda v Bonnu a představitelé armády oficiálně informováni o teroristickém útoku. Na místě bylo již několik desítek novinářů a byli přiváženi další policisté, včetně odstřelovačů.  V 07:15 byla vytvořena krizová komise ve složení H.-D. Genscher, B. Merck a M. Schreiber. Německá spolková republika v té chvíli neměla k dispozici žádný tým pro vyjednávání ani zásahovou jednotku schopnou rukojmí osvobodit.  V 08:00 začal podle plánu soutěžní program velkou cenou v drezuře.  V 08:10 znovu jednala policie prostřednictvím Anneliese Graesové, policistky z Essenu s únosci. Ta únoscům sdělila, že německá strana nemá možnost zajistit propuštění vězňů z izraelských věznic. Ísá jen zopakoval požadavky a pohrozil dalším zabíjením rukojmí. Krizová komise, která vyjednávání vedla, neměla žádný plán a s únosci jednala jako s kriminálníky (ti odmítli peníze jako výkupné a deklarovali svou připravenost zemřít). Z Izraele mezitím přišla zpráva, že izraelská vláda se Černým zářím nemíní nechat vydírat a na dohodu s teroristy nepřistoupí.  V 08:45 německá strana požádala o prodloužení konce ultimáta. Ísá souhlasil a posunul ho na poledne.  Izrael prostřednictvím G. Meirové odmítl splnit požadavky únosců, ale nabídl vyslání protiteroristického komanda Sajeret Matkal (to později němečtí představitelé popřeli). Celá věc byla navíc komplikovaná německým federálním právem, podle kterého německá spolková vláda nesmí vyslat do Bavorska žádného vojáka a řešení celé krize spočívalo na bavorské vládě. Ta jakoukoliv intervenci zvenčí (včetně spolkové vlády) odmítla. Po poledni se na střeše domu s unesenými a únosci začali pohybovat policisté v teplákových soupravách (jednalo se o narychlo a amatérsky sestavené komando), únosci však policisty viděli v televizi a nařídili jejich stažení.  Ísá na žádost vyjednávačů postupně prodlužoval termín uplynutí ultimáta (na 13:00, na 15:00 a nakonec na 17:00), v 16:30 žádal, aby únoscům i rukojmím bylo umožněno odletět do Egypta případně do Maroka. To vyjednávači odmítli. V 17:05 navštívili dva z vyjednávačů (Genscher a Troeger) rukojmí a zeptali se jich, zdali jsou ochotni odletět se svými únosci do ciziny. Dostalo se jim souhlasu.  Mezitím dál probíhaly soutěže (odpoledne se uskutečnilo basketbalové utkání), teprve na nátlak veřejnosti byly hry přerušeny 12 hodin po zabití prvního izraelského sportovce.  Po 22. hodině nastoupili únosci společně s rukojmími do připraveného autobusu, který je převezl k dvě stě metrů vzdáleným, připraveným vrtulníkům, které měly všechny přepravit na Fürstenfeldbrucké vojenské letiště. Odtamtud mělo podle dohody odstartovat letadlo do některé arabské země. Ve skutečnosti bavorští představitelé neměli v plánu nechat teroristy opustit Německo. Na letišti byla připravená (narychlo sestavená) policejní jednotka, která měla zajmout nebo zlikvidovat únosce a osvobodit rukojmí.  Ve 22:36 přistály oba vrtulníky na Fürstenfeldbruckém letišti. Ísá a Tony vyběhli a zkontrolovali přistavený Boeing 727, který krátce předtím opustilo dvanáct policistů (měli Ísu a Tonyho zajmout), „protože se báli o svůj život“.

Pokus o osvobození.

Ve 22:40 (když se Ísá a Tony vraceli z prohlídky Boeingu) dostali policejní odstřelovači rozkaz k palbě. Zasáhli pouze jednoho z únosců a neutralizovali ho. Ostatní se skryli za vrtulníky a opětovali palbu. Krátce na to byl zásahem do nohy zraněn Tony. Únoscům se postupně podařilo zničit všechny světlomety ozařující letištní plochu a bojiště se tak ponořilo do tmy.  Krátce před půlnocí se na letištní ploše objevily obrněné vozy (které předtím uvízly v dopravní zácpě). Únosci to vnímali jako zlom v poměru sil a předzvěst blízkého konce. Jeden z nich hodil do jednoho z vrtulníků odjištěný granát. Ten explodoval a krátce nato i nádrže vrtulníku. V něm okamžitě zahynuli tři ze čtyř rukojmí (čtvrtý rukojmí zahynul udušením, protože hasiči se báli k hořící helikoptéře přiblížit). Krátce na to další z únosců postřílel v druhém z vrtulníků zbývajících pět spoutaných rukojmí.  Po zabití rukojmí se zbývající přeživší únosci pokusili utéct. Při tomto pokusu byl zastřelen Ísa. Tony byl zabit při přestřelce s policií na nedalekém parkovišti. Zbývající tři byli po hodinové honičce zadrženi policií v poli podél rozjezdové dráhy.

Po akci.

Jako první se k vrtulníku dostali Cvi Zamir a Victor Cohen (šéf vyšetřovatelů Šin Bet), ale zjistili, že žádný z rukojmí, navzdory tvrzení médií, nepřežil. Ve 23:31 totiž Reuters vydal zprávu, že „"všichni izraelští zajatci byli osvobozeni"“ (novináři se vesměs nacházeli v dopravní zácpě ve městě a kolovaly neověřené zprávy a fámy). Teprve v 03:17 ráno vydal Reuters opravu, že všichni izraelští rukojmí byli zabiti. Tuto zprávu předal půl hodiny před tím C. Zamir G. Meirové.

Vyšetřování.

Při tiskové konferenci nad ránem sdělil šéf mnichovské policie M. Schreiber prohlášení, že německá ani bavorská vláda nenesou na tragédii žádnou vinu a obvinil vládu izraelskou, že to způsobila ona svou neústupností.

Chyby na německé straně.

Jako přímý důsledek této akce byla několik měsíců poté založena německá protiteroristická jednotka GSG9 pod vedením generála U. Wegenera, při jejímž budování pomáhaly i izraelské jednotky Sajeret Matkal a Jamam.

Pozůstalí.

A. Spitzerová a I. Romanová se dalších 30 let snažily přimět německé úřady k přiznání viny na masakru a odtajnění všech dokumentů. To se jim částečně podařilo až v roce 1992.  SRN vyplatila v roce 2004 pozůstalým odškodnění v celkové výši 3 miliony eur, přímou odpovědnost nikdy nepřiznala. Podpory se pozůstalí nedočkali ani od izraelské vlády. Ta na jejich snahu o vyšetření celého případu nereagovala.

Palestinci.

Tři přeživší únosci byli těsně po akci na letišti zatčeni. Na svobodu se dostali poté, co byli propuštěni výměnou za cestující z letadla Lufthansy uneseného příslušníky LFOP. Odcestovali do Libye, kde byli přijati jako hrdinové Kaddáfím. Samotní osvoboditelé byli ale libyjskou bezpečností zatčeni poté, co se dostala ve známost jejich příslušnost k LFOP, tedy "prokomunistického" křídla palestinského odboje. Z palestinského pohledu se jednalo o úspěšnou akci. Abú-Ijád ve své knize "Stateless (Bez státu)" napsal, že cílem této akce bylo dosažení tří cílů, ""prezentovat existenci palestinského národa celému světu, ať už se mu to líbí nebo ne, zajistit propuštění dvou set palestinských bojovníků uvězněných v izraelských vězeních a použít neuvěřitelné množství hromadných sdělovacích prostředků shromážděných na jednom místě k prezentaci palestinského boje – ať už v dobrém či zlém"!"

Mnichovský masakr (též Olympijský masakr) je název používaný pro únos a následné zavraždění 11 izraelských sportovců v průběhu mnichovské olympiády. Únos provedla 5. září 1972 palestinská skupina Černé září, která údajně vznikla pod záštitou Fatahu. Únosci z Černého září dali této akci krycí název „Irkit a Biram“ podle dvou vesnic v severní Galileji srovnaných Izraelem se zemí.

Das Münchner Olympia-Attentat vom 5. September 1972 war ein Anschlag der palästinensischen Terrororganisation "Schwarzer September" auf die israelische Mannschaft bei den Olympischen Spielen. Es begann als Geiselnahme und endete mit der Ermordung aller elf israelischen Geiseln sowie mit dem Tod von fünf Geiselnehmern und eines Polizisten.