Historie.

V průběhu staletí se název obce několikrát změnil. Například: Schempnicz (1442), Semnytz (1676) a Schemnitz (18. století).  Nejstarší známá pečeť pochází ze 17. století. Je oválná a ve středu zobrazuje radlice čepelí vzhůru, mezi vnějším a vnitřním kroužkem je uveden nápis „SIGIL.DAS.DARF.SEMNYTZ.1676“. Tento pečetní symbol byl převzat také do návrhu nového znaku obce. Radlice byla doplněna vinným hroznem v erbovních barvách Lichtenštejnů a dvěma odvrácenými liliemi – atributem svatého Antonína.  Nejstarší dochovaná zmínka o dvoře v Šumicích pochází z roku 1365. Menší díl obce byl majetkově rozdroben mezi několik majitelů. Větší náležel klášteru Rosa coeli a roku 1443 přešel do držení louckého kláštera.  Roku 1531 získal ves Zikmund Válecký z Mírova na Olbramovicích. Olbramovická vrchnost se však připojila ke stavovskému povstání, za což jí byl po porážce stavů na Bílé hoře v roce 1620 zkonfiskován majetek. Šumice tak spolu s Olbramovicemi připadly Moravskému Krumlovu. Celé krumlovské panství koupil roku 1622 Gunkadar z Lichtenštejna za 600 tisíc zlatých. Lichtenštejnům se podařilo, aby bylo krumlovské panství prohlášeno za jejich dědičné knížectví (potvrzeno Ferdinandem II. roku 1633). V držení tohoto rodu pak ves zůstala až do zrušení patrimoniální správy roku 1848.  Během třicetileté války Šumice trpěly těžkou devastací a rabováním. Od roku 1655 jsou v obci vedeny matriční záznamy. V roce 1783 žilo ve vesnici 284 lidí. Roku 1790 otevřela farnost v obci školu, do té doby byly všechny šumické děti zapsány ve škole v Loděnicích. Po zrušení patrimoniální správy v roce 1848 se Šumice staly součástí krumlovského okresu. V roce 1890 dosáhla obec největšího počtu obyvatel, neboť zde žilo 553 osob, z nichž čtyři pětiny byly německé národnosti. Na počátku 20. století byla obec přičleněna k mikulovskému okresu. Většina obyvatel pracovala v zemědělství. Obyvatelé Šumic se v minulosti věnovali vinařství, kterému se tu dobře dařilo. Obživu získávali také polním hospodářstvím a dobytkářstvím. Vzhledem k mírnému klimatu se zde kromě různých druhů obilovin pěstovaly brambory, kukuřice, zelenina, víno a cukrová řepa, která se pěstovala na přibližně 25 % z celkové výměry orné půdy a byla prodávána do nedalekých cukrovarů.  Během první světové války přišlo o život 25 vesničanů. Po rozpadu Rakouska-Uherska se podle smlouvy ze Saint-Germain v roce 1919 stala obec součástí nově vzniklé Československé republiky. Mezi sčítáním lidu v letech 1910 a 1930 se šestiprocentní podíl české populace zvýšil na 39 %. Obec byla elektrifikována v roce 1922, vodovod byl postaven v roce 1927. V roce 1938 byla podél potoka postavena linie lehkého opevnění. Mnichovskou dohodou byla obec na podzim 1938 postoupena Německu, od 1. října 1938 byly Šumice součástí říšské župy Dolní Podunají.  V průběhu druhé světové války přišlo o život 24 obětí obyvatel Šumic a během postupu Rudé armády v květnu 1945 byli v obci zastřeleni dva muži. Obec se téhož roku opětovně stala součástí Československa. Na základě Benešových dekretů byli v roce 1945 němečtí obyvatelé obce odsunuti. Jejich veškerý soukromý a veřejný majetek zabaven byl podle dekretu č. 108/1945 zabaven.  Po válce spadaly Šumice pod okres Moravský Krumlov, který byl zrušen v roce 1960. V letech 1961–2006 patřily pod okres Znojmo a od 1. ledna 2007 jsou součástí okresu Brno-venkov. V roce 1998 byla v katastru obce vyhlášena přírodní rezervace Šumický rybník.

Šumice (německy "Schömitz") jsou obec v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Nacházejí se v Dyjsko-svrateckém úvalu, asi 6 km západně od Pohořelic. Žije zde obyvatel. Obec je součástí sdružení obcí Čistá Jihlava a od roku 2013 je také členem místní akční skupiny Podbrněnsko. V rámci správy římskokatolické církve spadá pod farnost Loděnice u Moravského Krumlova.

Šumice (deutsch "Schömitz") ist eine Gemeinde in Südmähren in Tschechien. Sie befindet sich 14 Kilometer südöstlich von Moravský Krumlov ("Mährisch Kromau") und gehört zum Okres Brno-venkov ("Bezirk Brünn-Land").


Život.

Narodil se do židovské rodiny v Římě dne 20. června 1937 (otec se jmenoval Jacob, matka Sabina). Roku 1942 hrál jako dětský herec ve filmu "Benghází" režiséra Augusta Genina. Zanedlouho byl během války zabit jeho otec a on se svou matkou a mladším bratrem odjel v roce 1947 do Spojených stát amerických, kde začal studovat na střední škole ve Forest Hills v newyorském Queensu. Během studií se seznámil s básníkem a hudebníkem Angusem MacLisem. Po úspěšném dokončení střední školy začal v roce 1955 studovat na Harvardově univerzitě, ale studií zanechal a roku 1958 společně se svou přítelkyní a MacLisem odcestoval do Paříže, kde založil nakladatelství Dead Language Press. Zanedlouho se usadil v Londýně a roku 1961 natočil svůj první film nazvaný "The Autumn Feast" (spolupracoval na něm s Jeffreym Keenem). Zde se také oženil se svou první manželkou, Catherine Maxence Cowper.  Poté, co se v roce 1962 vrátil do New Yorku, se seznámil s režisérem a básníkem Jackem Smithem a představil se v jeho filmu "Flaming Creatures" (1963). Dále zde pořádal různá experimentální představení, ke kterým hrála živá hudba v podání skupiny The Velvet Underground (se skupinou občasně vystupoval i on sám jako saxofonista). Různí její členové, například John Cale a Lou Reed, hráli také v některých nových Heliczerových filmech (například "Satisfaction" a "Dirt"). Během šedesátých let natočil v New Yorku několik dalších experimentálních filmů, později se však vrátil do Evropy. Během osmdesátých let žil jako bezdomovec v New Yorku. Zemřel v roce 1993 při silniční dopravní nehodě.

Piero Heliczer, rodným jménem Piero Giorgio Heliczer (20. června 1937 Řím, Itálie − 22. července 1993 Préaux-du-Perche, Francie) byl italský filmový režisér, herec a básník.

Piero Giorgio Heliczer (* 20. Juni 1937 in Rom, Italien; † 22. Juli 1993 in Préaux-du-Perche, Frankreich) war ein italo-amerikanischer Schriftsteller, Drehbuchautor, Poet, Schauspieler, Verleger und Underground-Filmemacher. Heliczer zählt zum "New American Cinema".


Vlastnosti.

Pokémoni jsou velmi inteligentní bytosti, které rozumí lidské řeči, ale nepoužívají ji. V seriálu je výjimka Meowth a Gastly, v prvním filmu Mewtwo, v druhém filmu Slowking a Lugia, ve třetím filmu Entei, v šestém filmu Jirachi, v osmém filmu Lucario, v devátém filmu Manaphy, v jedenáctém filmu Shaymin a ve dvanáctém filmu Arceus. Dle svého typu mají různé schopnosti (telepatie, možnost otrávit, uspat, zapálit apod.). Divocí pokémoni se chovají jako zvířata, pokud je trenér pokémonů chytí do Pokéballu stávají se krotkými a (většinou) poslouchají svého pána. Disponují mocnými útoky, jejichž množství i síla se postupem času zvětšuje, a mohou se vyvíjet, megavyvíjet.  Pokud pokémoni zrovna nebojují, přebývají v Pokéballu, ale existují i zde výjimky, v seriálu např. Pikachu, Meowth a další.  Seriál Pokemon se také dočkal svého Animovaného Filmového zpracování.  Mnohé postavičky v Pokémonu jsou založeny na podobě skutečných pravěkých tvorů, zejména dinosaurů a dalších.

Vlastnosti ve hře.

V konkrétních hrách jsou vlastnosti jednotlivých pokémonů určeny šesti základními statistickými ukazateli. Jsou to Vlastnosti pokémonů, které nejsou ve hře vidět: S každým zvýšením úrovně pokémona, se tato čísla zvyšují. Např. Arceus na 50. úrovni bude mít HP kolem 200 a ostatní ukazatele v rozmezí 112 až 189. Na maximální úrovni 100 bude mít tyto ukazatele přibližně dvojnásobné. Pokud vyměníte pokémona nebo je vyřazen, vrátí se mu všechny snížené nebo zvýšené vlastnosti na původní, které měl (kromě HP). Pokud si chcete zvýšené vlastnost nechat, musíte v zápasu použít útok Baton Pass (váš pokémon se vrátí zpět do pokeballu s vlastnostmi, které měl těsně před tím než použil tento útok).  Změny statu pokémona mohou být aktivní nebo pasivní

Aktivní.

Aktivní změny statu jsou vidět na ukazateli HP a působí i po zápasu.

Pasivní.

Pasivní změny statusu se ukážou každé kolo, pokud vyměníte pokémona, automaticky se vyléčí.  Pasivní změny typu počasí.  Tyto změny typu počasí neplatí na Castform, protože má schopnost Forecast (mění typ podle počasí). Také neplatí na pokémona jménem Rayquaza, protože má schopnost Air Lock. A také neplatí na Pokémony se schopností Cloud Nine (např. Psyduck).

Vlastnosti útoků ve hře.

Každý pokémon se může naučit max. čtyři útoky, pokud se chce naučit nový útok, musí jeden z nich zapomenout. Útoky jsou určeny pomocí Attack, Accuracy a PP [PowerPoints] (kolikrát může tento útok použít) a většinou popis vedlejších účinků (zmražení, zmatení, zvýšená šance na kritický zásah...). Útoky se dělí na: Většina útoků má pozitivní (ale i negativní) vedlejší účinky. Např.: Extremespeed-útočí vždy první, Slash-zvýšená šance na kritický zásah, Explosion-nejsilnější útok ve hře, ale zničí i vás (negativní vedlejší účinky)  Pokémoni se naučí nové útoky po dosažení určité úrovně nebo pomocí:

Schopnosti.

Od třetí generace dostali všichni pokémoni schopnosti (každý má jednu + skrytá schopnost), které zásadně změnily hru. Například v první generaci byl pokémon Gastly slabší proti zemním útokům, protože byl jedový typ, ale od třetí generace dostal schopnost Levitace, takže na něho už neplatily zemní útoky. V páté generaci pokémon Eelektross má také schopnost Levitace. Je to elektrický typ, který je slabší jen proti zemním útokům, ale jelikož levituje, je bez slabin. Velmi zajímavé schopnosti jsou Teravolt a Turboblaze, jelikož ruší ostatní obranné schopnosti. Ještě zajímavější schopnost je Illusion – pokémon s touhle schopností se změní do vašeho pokémona na posledním místě. Protivník pak nepozná, jestli je opravdu ten pokémon, kterého vidí, nebo to je nějaký úplně jiný pokémon.

Vývoj.

Vývojem (evolucí) se myslí proces, při kterém dojde během několika sekund k významné a trvalé změně vzhledu, často i velikosti, schopností a síly pokémona. Změní se také jeho „druhové jméno“.  Vývoj je děj ke kterému dochází:  Impuls vedoucí k evoluci je u každého pokémona individuální. Ve hře je možné a někdy i výhodné evoluci zablokovat a odložit na později pomocí Everstone (Věčný kámen). Někteří pokémoni se nevyvyjí, mají jen jednu vývojovou fázi (např. Kangaskhan, Farfetch'd, Tropius).

Mega evoluce.

V šesté generaci byla přidána Mega evoluce. To je dočasný stav pokémona (může být dosažen pouze při zápasu), který pokémona tělesně změní, dodá mu sílu, změní schopnost (a někdy změní/přidá typ). Megaevoluce mohou dosáhnout jen určití a plně vyvinutí pokémoni (někteří pokémoni ale mají i dvě megaevoluce Mewtwo) a když mají příslušný Mega kámen (evoluční kámen pro Mega evoluci, ten dodá pokémonovi onu sílu). Trenér pokémona k Mega evoluci potřebuje: pokémona (který má Mega evoluci), Mega kámen (příslušný), Mega ring (v podstatě dálkový ovladač na aktivování Mega evoluce pro trenéra, je to kámen v držáku a aktivuje se trenérovým zmáčknutím) a dostatečně silné pouto s pokémonem. Megaevoluci lze použít jen jednou za zápas, Mega vyvinutý Pokémon ztrácí Mega evoluci při konci zápasu, když omdlí a když odejdete od divokého pokémona (použijete-li Mega evoluci např. na Slowbro a on omdlí a vy chcete povolat Mewtwo a použít Megaevoluci, už to nepůjde, neboť jste už jednou za zápas použili Mega evoluci). Trenér je za určitých podmínek schopen za pomoci Mega ringu hledat Mega kameny (Mega kámen se začne třpytit). Podle hry Pokémon X a Y je Mega evoluce jedna z největších záhad pokémonů.

Typy.

Každého pokémona a veškeré jeho vlastnosti (celkový vzhled, útoky, odolnost, zranitelnost apod.) lze vždy přiřadit k jednomu či maximálně ke dvěma základním typům. Těchto základních typů je 18, jsou to: normální, ohnivý, vodní, elektrický, travní, ledový, bojový, jedovatý, zemní, létající, psychický, hmyzí, kamenný, duší, dračí, ocelový, temný a vílí (ocelový a temný až od druhé generace a vílí až od šesté generace). Například Sandshrew je pouze zemní, ale Rhyhorn je zemní a kamenný, Caterpie je hmyzí a Butterfree hmyzí a létající. Zajímavostí je, že existují pokémoni, kteří umí létat, ale nepatří mezi létající – to znamená, že na rozdíl od typu létající mohou být zasaženi zemním typem útoku a nejsou schopni naučit se létající útoky (např. Beedrill, Venomoth nebo Dustox, kteří patří mezi hmyzí a jedovaté). Některé typy jsou proti ostatním typům imunní, např.: na zemní neplatí elektrické útoky a na létající neplatí zemní útoky. Velmi zajímaví pokémoni jsou Sableye a Spiritomb, kteří mají kombinaci typů temný a duší: na duší platí temný a duší typ, ale temná stránka tyto typy zvrátí, na temný platí hmyzí a bojový, ale duší stránka tyto typy také zvrátí. To znamená, že tito dva pokémoni neměli do šesté generace žádnou slabinu.

Styl hry.

Pokémony můžete hrát více způsoby: normálním způsobem, tak zvaným "One pokémon challenge" nebo tak zvaným "Nuzlocke challenge"

Normal.

Hráč má u sebe 6 pokémonů po celé cestě až do ligy. Většinou někomu z nich naučí HM, aby si usnadnil cestu. Je dobré aby měli tyto typy: travní, ohnivý, vodní, elektrický, létající a šestý je volitelný.

One pokémon challenge.

One pokémon challenge neboli Výzva s jedním pokémonem znamená, že hráč po celé cestě má jen jediného pokémona. Na začátku je to velmi obtížné být sám, ale protože dostává experience jen jeden pokémon, velmi rychle se vyvíjí a sílí, takže na konci cesty už můžete mít úroveň 100 (při normální hře je každý pokémon kolem 50. úrovně). Je dobré aby měl dva typy, které se navzájem chrání (temný a duší jsou dobří, spolu s normálními typy – mají jen jednu slabinu. Dříve kombinace temného a dušího neměla slabinu, jenže od šesté generace mají slabinu proti vílímu (Fairy) typu a aby se mohl naučit hodně TM a HM (Mew se může naučit všechny!).

Nuzlocke challenge.

Nuzlocke challenge je spíše pro lepší hráče, protože je velmi náročný. Základní pravidla:  Můžete k těmhle pravidlům ještě přidat i svoje.(např.: Žádné chytání legendárních pokemonů...)

Generace.

Pokémoni se také dělí podle generace (verze) hry, ve které se poprvé objevili. A protože v každé nové generaci her přibývá i nová oblast (region), lze jednoznačně k jednotlivým generacím hry přiřadit i tuto konkrétní oblast. Podle této oblasti se pak nazývá i seznam (pokédex) příslušných pokémonů. Název oblasti (pokédexu) je uveden v závorce:

Hry s tématem pokémon.

Karetní hry.

Sběratelská karetní hra s tématem pokémonu vznikla jako doplněk elektronických her a je inspirována zřejmě nejrozšířenější sběratelskou karetní hrou. Stejně tak jako u elektronických verzí her, neexistuje jejich česká mutace – oficiálně jsou na území ČR distribuovány anglické verze her. Ve větších městech se v zařízení Ddm či podobných zařízení často zakládají kroužky moderních karetních her, kde se hráči mohou setkávat a tyto hry spolu hrát (např. v Nymburku či v Kolíně, pořádají se mistrovství ČR i mistrovství světa.  V karetní hře Pokemon hrají dva hráči proti sobě, každý se svým balíčkem karet. Cílem hry je porazit soupeře, což můžete udělat jedním ze tří způsobů: vyřadit jeho Pokemony ze hry, posbírat všechny počáteční odměny (jedna za každého vyřezeného Pokemona) či tím, že soupeř dolíže svůj balíček. Hráči postupně ve hře vykládají Pokemony, pokládají na ně energie a navzájem na sebe útočí. Při hře je důležité zejména: mít správně poskládaný svůj balíček, znát své karty a umět je použít, dobře karty kombinovat a samozřejmě hraje roli i štěstí.  Karetní hra Pokemon rozvijí strategické myšlení, kombinatoriku, počty a v neposlední řadě i anglický jazyk.  Zdroj: Informační server o Pokemon kartách - Pokemon-guru.cz.

Elektronické hry.

Elektronické hry v sobě mají prvky RPG i adventury. Hráč v roli trenéra chytá postupně pokémony a využívá je k boji proti jiným pokémonům, čímž jeho pokémoni získávají zkušenosti a zvyšují tak svou úroveň (až do lv. 100). Zároveň se však každý jeho pokémon může učit jiné útoky s jinými silami a efekty a každý může umět jen 4 naráz. V partě smí mít trenér jen 6 pokémonů. Různí pokémoni mají různé typy a to jim dává výhody nebo nevýhody, proti určitým typům útoků. Komplexně tak vznikají zajímavá strategická hra, kde je třeba si vytvořit vyrovnanou. Jakýmsi cílem hry je porazit nejlepší trenéry v Pokémonové lize a získat všechny známé pokémony.  Pokémoni jsou ve hře zcela nesmrtelní – po porážce upadnou do bezvědomí a mohou být vyléčeni v Pokémonním středisku, specializovaném lékařském zařízení. Hra je celkově koncipována tak, že herní příběh nelze prohrát, zkušený hráč ho jen může dokončit rychleji.  U nás se prodávají anglické verze her, hry nikdy nebyly překládány do českého jazyka. Oproti tomu některé národy, jako Francie nebo Německo si překládají nejen hry, ale i jména jednotlivých pokémonů.

Multiplayer.

Hry nabízejí možnost bojovat s reálnými protihráči pomocí propojení herních konzolí kabelem, infračerveným portem, wireless adaptérem nebo bezdrátově za použití Wi-Fi. Tímto způsobem lze mezi hráči i pokémony vyměňovat.

Výměna pokémonů.

V jedné hře z Game Boy edicí není možné chytit všechny pokémony, které hra obsahuje, ale je nutné pokémony vyměňovat mezi ostatními verzemi. Druhá generace umožňovala měnit pokémony s první generací a byl to jediný způsob, jak některé získat. Mezi třetí a čtvrtou generací je možný pouze jednosměrný přesun (nikoli výměna, jak tomu bylo v předchozím případě) a to ze starší do novější, vždy po šesti pokémonech. Ti nejvzácnější pokémoni (Mew, Celebi, Deoxys...) se ve většině her dají chytit jedině v původních (japonských) verzích a jinde (USA, Evropa, Austrálie) je lze získat od Nintenda jako výhra některé z jejich turnajů, v kině u příležitosti vydání filmu.  U nás se dají získat z ciziny dovezených bonus disků a e-karet. Tuto možnost poskytují pro veřejnost některé turnaje, jako například Mistrovství ČR v Pokémonu.

Generace her.

Každá další generace hry obsahuje větší počet pokémonů. Obvykle se počítá celkový počet druhů pokémonů, protože tak jsou zapsáni v Pokédexu. V další generaci ovšem přibývají jak zcela noví Pokémoni, tak nové evoluce existujících pokémonů, někdy i před-evoluce, tedy Pokémon, který byl v předchozí generaci her základní evolucí, je nyní výsledek evoluce jiného tzv. baby Pokémona.

Ostatní elektronické hry.

Existuje ještě jeden druh pokémon her (které již byly vypsány i výše) – jedná se o hry na „velké“ Nintendo konzole (Nintendo 64, GameCube a Wii). Tyto hry nejsou přímo klasickými RPG, nýbrž jen možností si zasoupeřit v aréně ve 3D a využít při tom pokémony z RPG her pro Game Boy. Nejnovější hry na DS podobným způsobem fungují s hrou pro Pokémon Battle Revolution na Nintendo Wii.

Seriál.

Anime seriál vznikl jako doplněk ke hrám. Hlavní postavou je mladý trenér Ash Ketchum. Rámcově představuje stejný příběh, jako byl použit ve hře, ale samozřejmě s množstvím příběhových odboček. Seriál má už dvacet sezón a jejich natáčení stále pokračuje, navíc se točí různé speciály (ve kterých se Ash nevyskytuje) a filmy, obvykle zaměřené na několik legendárních pokémonů. Seriál je distribuován společností WB a jeho upravená verze je ta verze která se u nás vysílá.  Seriál se celý odehrává v jednom světě rozděleném na regiony (zatím Kanto, Pomerančové ostrovy, Johto, Hoenn, Sinnoh, Unova, Kalos a Alola), ve kterém žijí společně lidé a pokémoni již od prehistorie. Pokémoni slouží jako domácí mazlíčci, ale i užitková zvířata (např. Miltank dává mléko, Mareep vlnu...). Seriál se kvůli věkovému zacílení vyhýbá otázkám okolo soužití lidí s mnohdy nebezpečnými bytostmi, jakými pokémoni jsou. Přes destruktivní sílu pokémonních útoků se lidé i pokémoni jen zřídka vážněji zraní a střelné zbraně jsou považovány za nebezpečné.

Zakázané epizody.

Existuje několik epizod, které byly odvysílány pouze v Japonsku a nebo byly naplánované, ale nebyly odvysílané.

Pokémon (), v Japonsku známá také jako Pocket Monsters (), je mediální franšíza spravovaná japonskou společností The Pokémon Company, která byla založena a její akcie rozděleny mezi Nintendem, Creatures a Game Freakem. Pokémon je inteligentní bytost vyskytující se v japonských videohrách, společnosti Nintendo (např. Pokémon Red & Blue) a později ve stejnojmenném kodomo (dětském) anime seriálu, sběratelské karetní hře a v komiksu (Manga) doprovázející tyto videohry. Název pokémon vychází z japonského ポケットモンスター, "Poketto Monsutá" – kapesní příšerky, v angličtině Pocket Monsters.

Pokémon ( [], kurz für ポケットモンスター "Poketto Monsutā", ), auch PoKéMoN oder POKéMON geschrieben, sind Fantasiewesen in der gleichnamigen Serie von Videospielen. Die Spiele wurden ursprünglich von Satoshi Tajiri und der japanischen Spielesoftwarefirma GAME FREAK Inc. entwickelt und stellen eines der wichtigsten Franchises des Publishers Nintendo dar. Die Pokémon können vom Spieler gefangen, gesammelt und trainiert werden. Dem Erfolg des 1996 erstmals veröffentlichten Spieles folgten eine Anime-Fernsehserie, ein Sammelkartenspiel, eine große Zahl von Merchandising-Produkten und seit 1998 bisher 21 Kinofilme. Die Videospiele des Pokémon-Franchises verkauften sich weltweit zusammen über 200 Millionen Mal. Insofern kann die Reihe als eines der erfolgreichsten Produkte der modernen Spieleindustrie betrachtet werden.


Životopis.

Cornelis Corneliszoon van Haarlem se narodil v Haarlemu roku 1562. Jeho otcem byl obchodník a významný měšťan. Roku 1572 opustili jeho rodiče Haarlem, protože byl obléhán španělskými vojsky. Jeho uměleckého nadání si všiml malíř Pieter Pietersz (1540–1603), který jej začal školit. Cornelis van Haarlem pak okolo roku 1580 opustil své rodné město a zamířil do francouzského Rouenu. V tomto městě uskutečnil řadu menších prací. Z Rouenu následně odcestoval do Antverp, kde se školil u Gillise Coigneta (cca. 1542–1599). Poté se vrátil zpět do Haarlemu, kde společně s Karlem van Manderem  a Hendrickem Goltziem založili roku 1584 tamní Akademii. Zde také dosáhl významných poct a ovlivnil řadu svých žáků. Mezi tyto umělce můžeme zařadit Jana Harmensz. Mullera, Jacoba Mathama a další pozdní manýristy. Cornelis van Haarlem se roku 1603 oženil s Maritgen Arentsdr Deyman, která byla dcerou starosty Haarlemu. Po smrti svého tchána roku 1605 zdědil jeho značný majetek. V pozdním věku pak roku 1630 pomáhal obnovit status svatolukášského cechu v jeho rodném městě. Cornelis van Haarlem zemřel 11. listopadu 1638.

Umělecká tvorba.

Cornelis van Haarlem byl typickým představitelem pozdního holandského manýrismu. Jeho tvorba se výhradně orientovala na figurální náměty, ve kterém dominovaly portréty, biblické scény a alegoricko-mytologické náměty. Náš malíř namaloval roku 1583 skupinový portrét hostiny důstojníků sv. Jiří, které ovlivnilo později Franse Halse, Bartholomea van der Helst a i Rembrandta. Jeho další díla se zaměřovala na přehnané zdůraznění lidského těla. Mohutná nahá těla s velkou muskulaturou a nepřirozenými pohyby jsou pro něj příznačná. Cornelis namaloval okolo 1588 křest Ježíše, který ovšem zakryl pozorujícími nahými svědky. Stěžejní nosné téma je tak zasazeno do pozadí. Dominance velkých nahých těl lze zpozorovat i u obrazu Masakru neviňátek, jenž namaloval roku 1590. Tradičním způsobem pak zpodobnil roku 1592 Adama a Evu. Cornelisovy mytologické výjevy, kterým vévodí svatba Pelea s Thétis, Pád titánů, Drak zabíjející společníky Kadma a Venuše s Adonidem utvářejí jeho charakteristický rukopis složený z protáhlými lidskými těly a jedinečnou koloristickou prací. Maloval také i portréty, u kterých je patrna absence bohaté palety.

Cornelis Corneliszoon van Haarlem (1562 – 11. listopadu 1638) byl holandský malíř a kreslíř. Jeho tvorba ovlivnila Franse Halse a i další umělce.

Cornelis Corneliszoon van Haarlem (* 1562 in Haarlem; † 11. November 1638 ebenda) war ein niederländischer Maler und Zeichner, einer der führenden Künstler des Manierismus in den Niederlanden und ein wichtiger Vorgänger von Frans Hals.


Argumenty pro antinatalismus.

Morální odpovědnost.

Arthur Schopenhauer tvrdil, že hodnota života je v podstatě záporná, protože jakákoliv pozitivní zkušenost bude vždy převážena utrpením, které je silnějším pocitem. "Kdokoliv chce okamžitě otestovat tvrzení, že potěšení ve světě převáží bolest, či že se v každém případě tyto dvě navzájem vyrovnávají, měl by porovnat pocity zvířete, které hltá druhé, s pocity toho druhého." Schopenhauer se domníval, že nejrozumnějším postojem je nepřivádět děti na svět: "Pokud by děti byly na svět přiváděny jen z aktu čistého rozumu, existovala by nadále lidská rasa? Neměl by člověk spíše více soucitu s následujícími generacemi, aby je ušetřil břemena existence, či aby na sebe vzal úděl chladnokrevného uložení tohoto břemene?" Norský filosof Peter Wessel Zapffe poznamenal, že děti jsou na svět přiváděny bez souhlasu či plánování: "V souladu s mým pojetím života jsem zvolil nepřivést na svět děti. Mince je prozkoumána a jen po řádném zvážení je dána žebrákovi, kdežto dítě je vymrštěno do kosmické brutality bez otálení." David Benatar vycházel z předpokladu, že působení újmy je morálně špatné a měli bychom se ho vyvarovat. Tvrdí, že narození nové osoby je vždy spojeno s význačnou újmou této osobě, a proto je morálním imperativem nemnožit se. Jeho argument je založen na následujících premisách:  "(1) Přítomnost bolesti je špatná.""(2) Přítomnost potěšení je dobrá.""(3) Nepřítomnost utrpení je dobrá, i pokud si toto dobro nikdo neužívá.""(4) Nepřítomnost potěšení není špatná, dokud neexistuje někdo, pro koho je tato nepřítomnost strádáním."Pokud někdo existuje, existuje i přítomnost utrpení a přítomnost potěšení. Pokud někdo neexistuje, není přítomno utrpení ani potěšení, přičemž absence potěšení však v důsledku neexistence vědomí nemůže být vnímána jako deprivace. Pro Benatara „by jakékoliv utrpení stačilo, aby byl příchod do existence újmou“ a újma, kterou příchod do existence způsobí, je podle něj vyhnutelná a zbytečná. Podle Benatara je vždy dobré vyhnout se újmě, kdykoliv je to možné a proto je vždy dobré nepřijít do existence.  Podle Jimmyho Alfonsa Licona je plození morálně ospravedlnitelné, jen pokud existuje způsob, jak získat informovaný souhlas od neexistující osoby, a vzhledem k této nemožnosti je plození tedy nemorální.

Přelidnění.

Někteří zastánci antinatalistického postoje tvrdí, že by antinatalistická opatření mohla vyřešit problémy jako přelidnění, hladomor, vyčerpávání neobnovitelných zdrojů či antropogenní globální oteplování. Některé země, např. Indie nebo Čína, zavedly opatření cílící na snížení počtu dětí na rodinu (politika jednoho dítěte), ve snaze zkrotit vážné obavy z přelidnění a ulevit zátěži na národní zdroje, přestože tato opatření nemohou být považována za všeobecně odrazující od veškerého rození.  Podle antinatalistů by přelidnění v dlouhodobém rámci mohlo vést ke zvýšenému konfliktu o klesající zdroje. Paul Ehrlich ve své knize "Populační bomba" uvádí, že rychle rostoucí populace brzy způsobí krizi, a obhajuje donucovací antinatalistická opatření na globální úrovni ve snaze vyhnout se maltusiánské katastrofě. Přesto, že v jím očekávaném období (jeho předpovědi z roku 1968 očekávaly katastrofu v pozdních 80. letech 20. století) k žádné krizi nedošlo, za svou knihou si stojí a prohlašuje, že bez budoucích depopulačních snah se problém zhorší.  Významným kritikem přelidnění, často poukazujícím na jeho negativní důsledky v médiích, je také britský přírodovědec a moderátor Sir David Attenborough, který provázel například tematickou epizodou dokumentárního cyklu BBC Horizon. Podobně jako bioložka Jane Goodallová je David Attenborough patronem organizace Population Matters, která se zabývá především vzdělávací činností a vývojem řešení v oblasti populačních problémů.

Antinatalismus je filosofický postoj, který narození přiřazuje zápornou hodnotu a stojí tak v opozici natalismu. Mezi jeho přední zastánce patří Arthur Schopenhauer, Peter Wessel Zapffe a David Benatar, jehož kniha Nebýt či být vyšla také v češtině a v současnosti ji lze vnímat jako jeden z nejvíce popisných manifestů antinatalismu. Podobné myšlenky najdeme také v části Aristotelovy "Etiky Eudemovy" jako „moudrost Silénovu“ a tvorbě Fridricha Nietzscheho.

Dieser Artikel handelt vom Antinatalismus als einer Philosophie, die sich aus ethischen Gründen dafür ausspricht, keine neuen Menschen hervorzubringen. Das Wort leitet sich vom lateinischen "natalis", „zur Geburt gehörig“, ab. Das Gegenteil von Antinatalismus ist der Pronatalismus. Bevor der belgische Philosoph Théophile de Giraud den Begriff "Antinatalismus" zur Bezeichnung der für Kinderlosigkeit argumentierenden Philosophie gebrauchte, benutzte der französische Denker Philippe Annaba den Begriff "Antiprokreationismus". Vom philosophischen Antinatalismus zu unterscheiden ist eine antinatalistische Politik: Eine Reihe von Staaten verfolgt oder verfolgte über lange Zeit eine antinatalistische Bevölkerungspolitik (Chinas Ein-Kind-Politik). Antinatalistische Positionen vertreten unter anderem der arabische Dichter Al-Ma’arri, Arthur Schopenhauer, Brother Theodore, E. M. Cioran, Matti Häyry, Peter Wessel Zapffe, Martin Neuffer, Karim Akerma, Gunter Bleibohm, David Benatar, Théophile de Giraud, Jean-Christophe Lurenbaum, Julio Cabrera, Thomas Ligotti, Michel Onfray sowie das Voluntary Human Extinction Movement. Als radikaler Vertreter dieser Position gilt Chris Kordas in den Vereinigten Staaten als Religionsgemeinschaft anerkannte Organisation Church of Euthanasia (CoE), die mit der Forderung "Thou shalt not procreate" („Du sollst dich nicht fortpflanzen“) das anhaltende rapide Bevölkerungswachstum kritisiert.


Systematika.

Rodové jméno "Heteralocha" pochází ze starořeckých slov ', což znamená „odlišný”, a, „manželka”. Toto pojmenování odkazuje na výrazný rozdíl ve tvaru zobáku mezi samcem a samicí. Druhové jméno "acutirostris" má latinský původ –'znamená „špičatý“ a "" „zobák” – a odkazuje na dlouhý špičatý zobák samice.  Druh popsal anglický ornitolog John Gould roku 1836. I jeho zmátl neobvyklý pohlavní dimorfismus mezi samcem a samici a popsal je nejprve jako dva odlišné druhy. Pro samici zvolil vědecké pojmenování "Neomorpha acutirostris" a pro samce "Neomorpha crassirostris". Druhové jméno samce vycházelo z latinského "", což znamená „velký” nebo „silný” a odkazuje na krátký tlustý zobák. George Robert Gray, jiný anglický zoolog, roku 1840 doporučil pro laločníka ostrozobého užívat jméno "Neomorpha gouldii", neboť ani jedno ze dvou Gouldem vybraných jmen se nehodilo pro celý druh. Roku 1850 přesunul německý zoolog Jean Cabanis laločníka ostrozobého do rodu "Heteralocha", neboť pojmenování "Neomorpha" již bylo užíváno pro rod kukačkovitého ptáka. K pojmenování druhu se roku 1888 vyjádřil také novozélandský přírodovědec Walter Buller; právě z jeho záznamů je odvozeno téměř vše, co je dnes o tomto druhu známo. Buller schválil Cabanisovo přeřazení druhu do nového rodu, zároveň ale v souladu s přijatými pravidly zoologické nomenklatury doporučil používat pro druh první ze dvou jmen, které pro tento druh užil Gould.  Laločník ostrozobý představoval pravděpodobně pozůstatek z dob rané kolonizace Nového Zélandu zpěvnými ptáky a linie laločníkovitých se na Novém Zélandu vyskytovaly už při jeho oddělení od Gondwany před asi 82 až 85 miliony lety. V rámci zoologické systematiky je rod "Heteralocha" součástí menší čeledi laločníkovití (Callaeidae), kterou tvoří společně s rody "Callaeas" a "Philesturnus". Coby nejbližší žijící příbuzný této čeledi vychází novozélandský pěvec medosavka hvízdavá ("Notiomystis cincta"), která tvoří vlastní monotypickou čeleď Notiomystidae, vztahy s ostatními druhy ptáků nicméně ještě zbývá určit. Molekulární analýza zkoumající vztahy mezi jednotlivými rody čeledi laločníkovití se ukázala jako neprůkazná, výsledky označily za bazální rod "Callaeas" nebo "Heteralocha".

Popis.

Laločník ostrozobý měl černě zbarvené peří se zelenavým kovovým nádechem a zářivě oranžové kulaté lícní laloky. Oči byly u obou pohlaví hnědé, zobák měl barvu slonovinově bílou, na základně šedou. Končetiny byly dlouhé a namodralé, drápy měly zbarvení světle hnědé. Laločník měl dvanáct dlouhých lesklých černých ocasních per, přičemž na konci ocasu se rozprostíral široký bílý pruh. Nedospělí jedinci se vyznačovali světlými lícními laloky, matnějším opeřením s hnědavými znaky a červenohnědým nádechem bílého konce ocasu. U mladých samic dosahoval zobák jen mírného zakřivení. Maorové si obzvláště cenili barevnou formu laločníka ostrozobého nazývanou '. Ptáci'měli na rozdíl od černě zbarvených jedinců peří nahnědlé se šedavým pruhováním a tmavšími skvrnami na hlavě a krku. Tato barevná varieta mohla být důsledkem částečného albinismu nebo jenom stáří. Bylo nicméně zaznamenáno i několik prokazatelně leucistických jedinců.  Laločník ostrozobý byl jedinečný v tom, že se u něj vyvinula nejvýraznější pohlavní dvojtvárnost ve tvaru zobáků mezi všemi známými ptáky. I když se různý tvar zobáků mezi pohlavími vyskytuje také u některých rajek nebo datlovitých, u laločníka ostrozobého byl rozdíl nejvýraznější. Zobák samce byl asi 6 cm dlouhý, krátký, robustní a jenom mírně zahnutý, podobně, jako u stále žijícího laločníka sedlatého. Samice naopak měla zobák přes 10 cm dlouhý, úzký a zahnutý, podobně jako dnešní kolibříkovití anebo kystráčkovití.  Ohledně důvodu, proč byly zobáky samce a samice natolik odlišné, existuje několik hypotéz. Nejčastěji přijímanou teorií je, že tato diferenciace umožnila ptákům různého pohlaví využívat různé potravní zdroje. Tato divergence mohla vzniknout kvůli nedostatku konkurenčních druhů v potravních nikách lesních ekosystémů Severního ostrova. Další možností je, že slonovinově zabarvený zobák, ostře kontrastující s obecným opeřením, mohl sloužit k přivábení partnera. U jiných druhů živočichů, jež využívají sexuálně dimorfní fyzické rysy k přilákání partnera, také obyčejně tyto znaky silně kontrastují se zbarvením těla. Další možností je, že u samice, jakožto pečovatelky o mláďata, se dlouhý zobák vyvinul za účelem snadnějšího lovu na bílkoviny bohatých bezobratlých.  Dalším méně výrazným aspektem pohlavního dimorfismu byla mírně odlišná velikost obou pohlaví. Zatímco samci měřili asi 45 cm, samice byly o něco málo delší, asi 48 cm. Ocas samce měřil asi 20 cm a rozpětí křídel činilo 21 až 22 cm, zatímco ocas samice dosahoval délky 19,5 až 20 cm a rozpětí křídel 20 až 20,5 cm.

Výskyt.

Pozůstatky laločníků ostrozobých ukazují, že v minulosti byli rozšířeni v nížinatých i horských pralesích na velké části Severního ostrova. Areál výskytu sahal od poloostrova Reinga (který je nejsevernějším výběžkem Severního ostrova) až po oblast dnešního Wellingtonu a pohoří Aorangi Range na dalekém jihu. Laločník ostrozobý vymizel ze severu a západu Severního ostrova během 14. století, kdy oblast osídlili Maorové. Společně s jejich příchodem totiž došlo k odlesňování, zavedení nepůvodních predátorů (krysa ostrovní) i samotnému lovu ptáků. V době evropské kolonizace v 19. století byl již pták vytlačen do horských oblastí jižní a východní části ostrova, jako byla pohoří Ruahine, Tararua, Huiarau a Kaimanawa. Třebaže některé Bullerovy záznamy hovoří o tom, že se pták kdysi vyskytoval i v některých částech Jižního ostrova, přesvědčivé důkazy získány nebyly.  Laločník ostrozobý se vyskytoval především v podokarpových lesích s hustým podrostem, ale občas také v lesích pabukových ("Nothofagus"). Byl pozorován v původní vegetaci, včetně stromů'("Prumnopitys taxifolia"),'("Dacrydium cupressinum"),'("Dacrycarpus dacrydioides"),'("Nestegis"),'("Elaeocarpus dentatus"),'("Podocarpus totara"),'("Knightia excelsa"),'("Melicytus ramiflorus") a "" ("Beilschmiedia tarairi"), u mysu Turakirae na jižním pobřeží obýval lesy tvořené kyjovci ("Corynocarpus"). Zcela se vyhýbal obdělávaným oblastem.

Ekologie.

Pohyb.

Laločník ostrozobý byl pravděpodobně stálým druhem, i když ohledně toho není známo mnoho informací. Je nicméně možné, že prováděl sezónní migrace, kdy během léta žil v horských lesích a v zimě se stěhoval do nížinných oblastí, aby se vyhnul drsnějšímu počasí a nízkým teplotám ve výše položených areálech. Stejně jako dosud přežívající druhy laločníků, i laločník ostrozobý byl spíše špatným letcem, mohl létat jenom na kratší vzdálenosti a jenom zřídka létal nad stromovou klenbou. Spíše používal své silné nohy k dlouhým skokům v baldachýnu stromů nebo ve stromovém podrostu, případně také šplhal po kmenech stromů, přičemž jeho ocas mu pomáhal udržovat rovnováhu.

Potrava.

Laločník ostrozobý ve svém přirozeném prostředí představoval hmyzožravý druh získávající potravu prohledáváním stromových dutin. Vzhledem k tomu, že se datlovití nevyskytují východně od Wallaceovy linie, tato prázdná ekologická nika byla vyplněna jinými skupinami původních druhů ptáků. Úloha podobná datlům ve smíšených podokarpových a pabukových lesích připadla dvěma druhům ze dvou různých čeledí: jedním z nich byl laločník ostrozobý, druhým z nich je nestor kaka ("Nestor meridionalis").  Laločník svou potravu získával především z trouchnivějícího dřeva. Hlavní část jídelníčku pro něj představovaly larvy tesaříka "Prionoplus reticularis" (ty jsou v původním jazyce Maorů pojmenovány ""), avšak lovil i jiné druhy členovců a hmyzu včetně obřího wety nebo pavouků. Konzumoval rovněž ovoce. Buller, který ptáky choval v zajetí, uvedl, že je postupně odvykal jejich přirozené potravě a krmil je i rýží, brambory anebo mletým masem. Hmyz a pavouky laločník lovil v rozpadajícím se dřevu, pod kůrou, mechy a lišejníky i ze země. Potravu sbíral buď samostatně nebo v párech, avšak byly pozorovány i menší hejna o asi pěti ptácích, pravděpodobně rodinné skupiny. Různý tvar zobáku mezi pohlavími vedl k odlišným loveckým strategiím u samců a samic. Samci používali svůj tlustý zobák k dlabání a odtrhávání vnějších vrstev rozpadajícího se dřeva, delší zobák samic byl naopak vynikající pro vytahování larev hmyzu z komůrek v živých stromech, kam se samec nedostal. Samec měl dobře vyvinuté lebeční svalstvo, které umožnilo sekání shnilého dřeva a jeho rozštěpení otevřením zobáku. Laločník měl velmi dobře vyvinuté žvýkací svaly a týlní hřeben, který poskytoval další místo pro upevnění svalů, což nositeli umožňovalo otevření čelistí se značnou silou. Poté, co pták ulovil potravu, vyletěl na větev, zbavil kořist všech tvrdých částí a zbytek spolkl.  Samec se samicí při získávání potravy nespolupracovali, alespoň ne v přesném slova smyslu. Všechny zprávy o tom, že členové páru získávali potravu společně, pocházejí ze špatného pochopení pozorování ornitologa Waltera Bullera, který popisoval, jak pár chovaný v zajetí získával larvy brouků ze dřeva. Podle tohoto nedorozumění, které se stalo součástí ekologického folklóru, existovala mezi pohlavími jistá dělba práce: samec svým silným zobákem roztrhal kůru stromů a umožnil tak samici proniknout dlouhým tenkým zobákem do odhalených chodbiček hmyzu. Nicméně navzdory této teorii nikdy nedošlo k pozorování samic, které by se o získanou kořist dělily. Rozdílné zobáky tedy představovaly spíše extrémní příklad mezerové diferenciace, snižující intraspecifickou konkurenci mezi pohlavími, což umožnilo druhu využívat širokou škálu zdrojů potravy v různých mikrohabitatech.  Novozélandské lesy se při rozptylování semen silně spoléhají na plodožravé ptáky. Asi 70 % tamějších dřevin má plody, které jsou (nebo byly) pravděpodobně roznášeny ptáky (včetně laločníka ostrozobého). Druhy plodů, kterými se laločník ostrozobý živil, je obtížné stanovit. Buller uváděl, že se pták živil ovocem mastnoplodu druhu "Elaeocarpus dentatus" (strom "hinau"), dále plody stromu "Hedycarya arborea" a také plody rozmanitých druhů korálovek ("Coprosma"), zaznamenány byly ale i jiné druhy. Vyhynutí řady původních ptáků včetně laločníka ostrozobého, ptáků moa nebo turnagry bělohrdlé ("Turnagra tanagra") společně s úbytkem jiných druhů (kiviové, chřástal weka) vedlo k tomu, že v současné době se v novozélandských lesích vyskytuje jenom málo roznašečů semen. Tento nedostatek avifauny v lesním ekosystému může mít zásadní dopad na procesy, jako je regenerace lesů a rozptyl plodů.

Hlas.

Vokalizace laločníka ostrozobého nebyla důkladně studována, stejně jako mnoho jiných aspektů jeho chování. Veškeré dochované informace o jeho zpěvu pocházejí z několika dobových záznamů. Zpěv byl charakterizován jako rozmanité pískání, „zvláštní a podivné”, ale také „měkké, melodické a flétnové”. Jednalo se veskrze o tichého ptáka. Pokud ale zpíval, tak se tento zpěv mohl rozléhat na značnou vzdálenost — někdy byl slyšitelný až do vzdálenosti asi 400 m, navíc v hustém lese. Zpěv se prý lišil mezi pohlavími, avšak podrobnější informace získány nebyly. Podle většiny dobových popisů laločník ostrozobý zpíval nejčastěji v brzkých ranních hodinách; podle jednoho záznamu se jako první pták ozýval po východu slunce a ptáci chovaní v zajetí prý „probouzeli domácnost”. Stejně jako dosud žijící pištec bělohlavý ("Mohoua albicilla") se i laločník ostrozobý choval neobvykle před začátkem deště; byl prý „šťastný a mocně zpíval”. Maorské pojmenování pro druh – „huia” – je onomatopoií a vychází z hlasitého úzkostného volání, plynulého pískání znějícího jako „uia, uia, uia!”. Tento zvuk prý pták vydával, jestliže byl rozrušený anebo hladový. Mláďata se ozývala „žalostnými výkřiky, příjemnými pro uši“, jenom zřídka odpovídala na lidské napodobování zpěvu a v zajetí se chovala velmi hlučně.

Rozmnožování.

Laločník ostrozobý byl monogamním ptákem, jednotlivé páry spolu zůstávaly obyčejně po celý život. Nejčastěji bylo možné pozorovat právě páry laločníků ostrozobých, i když někdy ptáci tvořili skupinky i o čtyřech a více jedincích. Walter Buller zaznamenal, že členové jednoho páru se vždy pohybovali blízko u sebe a neustále spolu komunikovali „láskyplným cvrlikáním”, a to i když byli chováni v zajetí. Z Bullerových záznamů také vyplývá, že členové páru „skákali z větve na větev, mávali ocasy, vzájemně se hladili svými zobáky a vydávali cvrlikání”. Během období namlouvání samec samici krmil, jednalo se pravděpodobně o jistý namlouvací rituál. Tvrzení, že samec poskytoval samici potravu, i když pečovala o vejce, nejsou podložena důkazy. Pár laločníka byl prý na sebe natolik úzce vázán, že když byl samec zabit, samice „projevovala nejvyšší úzkost a zahynula deset dní poté”. Laločník ostrozobý byl podle dobových záznamů velmi krotký a nebál se lidí; samice sebou nechaly manipulovat na hnízdě a nebylo těžké ani chytit ptáka do holé ruky.  O rozmnožování tohoto druhu je známo jenom málo informací, protože byla popsána pouze dvě vejce a čtyři hnízda. Jediná známá vejce jsou stále uchována v Muzeu Nového Zélandu Te Papa Tongarewa. Hnízdění se odehrávalo pravděpodobně během pozdního novozélandského jara, tedy v říjnu až listopadu. Předpokládá se, že se pár choval teritoriálně a jedno území si držel celý život. Samice ročně snášela pouze jednu snůšku. Počet vajec si mezi různými dobovými zprávami liší: uvádí se 3–5, 4, 2–4 a 1–4. Vejce měřila asi 45×30 mm a měla šedavou barvu s fialovými a hnědými skvrnami. Inkubaci vajec zajišťovala pravděpodobně samice, i když samec v ní měl zřejmě také menší roli, jak naznačují neopeřená místa na břiše některých samců. Délka samotné inkubace je neznámá. Počet mláďat byl obvykle jedno nebo dvě, i když v jednom hnízdě byla pozorována i tři kuřata. Laločníci si stavěli hnízda na rozmanitých místech: v mrtvých stromech, v záhybech velkých větví, v dutinách stromů, na větvích či na zemi nebo v blízkosti země. Některá hnízda překrývala převislá vegetace. Hnízdo samo o sobě bylo mohutnou talířovitou strukturou, v průměru 350 mm dlouhou a 70 mm hlubokou. Tvořily jej různé rostlinné materiály, jako suché trávy, stonky rostlin nebo listí. Uvnitř hnízda se nacházela menší šálkovitá struktura tvořená měkčími materiály, jako trávou nebo měkkými větvičkami, která představovala podestýlku pro vejce. Po vylíhnutí zůstávala mláďata s rodiči asi po dobu tří měsíců, během této doby využívala poskytované potravy.

Vztah s lidmi.

V kultuře.

Maorové laločníky ostrozobé nelovili pro jídlo, avšak velmi si cenili peří těchto vzácných ptáků, které jako okrasu nosili vysoce postavení členové kmene. Laločník se dal celkem snadno chytit, neboť byl krotký a zvídavý. Maorové ptáky vábili napodobováním jejich zpěvu a následně je lapili pomocí ", což byla vyřezávaná tyč se smyčkou na konci, nebo je rovnou zabili dlouhými oštěpy. Maorové také často využívali silnou citovou vazbu mezi oběma pohlavími. Někdy stačilo zachytit jednoho člena páru, který následně začal volat svého partnera o pomoc. Pokud druhý pták přiletěl, mohl být i on snadno polapen. Názory na chuť masa laločníka ostrozobého se v dobových záznamech liší. Zatímco někteří popisují maso laločníka ostrozobého při určitých způsobech přípravy jako chutné, podle jiných se jednalo o „tvrdé sousto” a maso „nebylo vhodné k jídlu”.  Ocasní pera laločníka ostrozobého byla u původního obyvatelstva vysoce ceněna a mezi jednotlivými kmeny představovala také výměnný artikl za jiné cenné zboží, například kameny pounamu nebo žraločí zuby, případně mohla posloužit také jako dar a utužovat přátelství a respekt mezi kmeny. Prostřednictvím tohoto obchodu se peří laločníka ostrozobého dostalo i na daleký sever a daleký jih Nového Zélandu. Pera byla uložena ve vyřezávaných schránkách, jež se nazývaly '. Schránky bývaly obyčejně zavěšovány za strop v domě náčelníka. Maorové peří laločníka ostrozobého nosili při pohřbech a používali jej k ozdobení hlav zesnulých. Vysoce ceněnou ozdobu představovalo takzvané ', které sestávalo z kůže ptáků, na níž byla ponechána hlava se zobákem; došlo pouze k odstranění končetin a křídel. Zbytek byl opatrně vysušen a sloužil jako ozdoba kolem uší a krku. Někdy se jako ornament nosily i vysušené hlavy laločníků ostrozobých, výsledná ozdoba nesla jméno ". Jestliže Maorové zachytili laločníka ostrozobého živého, mohli jej přechovávat v malé kleci a průběžně mu vyškubávat ocasní peří, jakmile dosáhlo plné velikosti. Podobně jako tui zpěvný ("Prosthemadera novaeseelandiae") mohl být druh někdy domorodci chován jako domácí zvíře a stejně jako tui se také dovedl naučit několik slov. Existuje dokonce i jeden záznam o laločníkovi, jenž byl ochočen evropskými osadníky. Peří laločníka je dnes velmi vzácné a stalo se vyhledávanou sběratelskou položkou. V červnu 2010 bylo jedno ocasní pero na aukci v Aucklandu vydraženo za rekordních 8000 novozélandských dolarů.  Laločník ostrozobý nemá místo pouze v kultuře původních obyvatel, ale zanechává stopy i v moderní kultuře. Poštovní úřad Nového Zélandu vydal již několik poštovních známek zobrazujících tohoto ptáka a samice laločníka ostrozobého byla vyobrazena na zadní straně novozélandské šestipence ražené mezi roky 1933 až 1966. Jméno tohoto uctívaného ptáka také nese několik silnic a ulic na Severním ostrově včetně silnice Huia Road v Eastbournu, která vede skrz místa, kde na začátku 20. let 20. století došlo k jednomu z posledních pozorování tohoto druhu. Jméno ptáka nese také řeka na západním pobřeží Jižního ostrova, stejně tak jako pohoří Huiarau Range, které se rozprostírá v oblasti Hawke's Bay. Po ptákovi je pojmenováno také několik soukromých podniků.

Vyhubení.

Laločník ostrozobý se před lidskou kolonizací Nového Zélandu vyskytoval po celém Severním ostrově. Následkem osídlení Nového Zélandu Maory ve 14. století s dalším příchodem evropských osadníků ve 40. letech 19. století (který byl spojen s ničením stanovišť, lovem a zavedením nepůvodních predátorů) byl pták vytlačen pouze do jižních oblastí Severního ostrova. Lov ze strany původních obyvatel probíhal nicméně do jisté míry omezeně. Maorové podle svých tradic peří ptáků získávali během května až července, zatímco po zbytek roku vyhlašovali takzvaný "" – zákaz lovu. Teprve po evropském osídlení začala populace laločníků klesat rychleji následkem masivního odlesňování a nadměrného lovu.  Pokles populace laločníka ostrozobého byl v tehdejších dobách jen velmi málo zkoumán, podobně jako u ostatních původních a dnes již vyhynulých novozélandských ptáků. Evropané začali Severní ostrov silně odlesňovat, zejména v nížinatých oblastech jižního Hawke's Bay nebo Wairarapy, a oblast po původním lese nahradili zemědělskou půdou. Pro laločníka ostrozobého tato činnost představovala vážnou hrozbu, protože mohl přežívat pouze ve starých pralesích s velkým množstvím starých trouchnivějících stromů, kde získával larvy dřevokazného hmyzu. Zdá se, že nemohl přežít v regenerujících se druhotných lesích. Ačkoli horské lesy zůstaly většinou zachovány, nížinaté lesy Evropané vykáceli. Podle některých teorií nicméně ptáci sestupovali do nížinných lesů během zimy, aby unikli mrazu a sněhu ve vyšších polohách, a proto by pro ně ztráta této části biotopu představovala vážnou hrozbu.  Dalším důvodem poklesu laločníka ostrozobého se stala introdukce nepůvodních savců, včetně krys, koček a některých lasicovitých šelem. V 80. letech 19. století dosáhla introdukce těchto druhů vrcholu a souběžně také extrémně poklesla početnost laločníků ostrozobých. Protože trávili mnoho času na zemi, představovali pro savčí predátory snadnou kořist. Další možnou příčinou vyhynutí bylo dovlečení exotických parazitů a nemocí z Asie následkem dovezení majny obecné ("Acridotheres tristis").  Zničení stanovišť společně s predací ze strany zavlečených druhů představovaly nebezpečí pro všechny původní novozélandské druhy, laločník byl však kromě toho vystaven i nadměrnému lovu. Kvůli svému výraznému pohlavnímu dimorfismu a krásnému peří začal být pták vyhledáván zámožnými evropskými sběrateli a muzei po celém světě. Tito jednotlivci a instituce vypláceli za dobrý exemplář velké sumy a zahraniční poptávka vytvořila silnou finanční pobídku pro novozélandské lovce. Tento lov zpočátku probíhal pouze ze stran přírodovědců. Například rakouský ornitolog Andreas Reischek během deseti let ulovil na 212 párů pro Přírodovědné muzeum ve Vídni, zatímco novozélandský přírodovědec Walter Buller jich shromáždil 18 jenom během jedné z několika výprav do pohoří Remutaka Range během roku 1883. Další lidé, kteří chtěli na peří laločníka profitovat, se brzy připojili. Buller se zmiňuje, že roku 1883 jistá skupina jedenácti Maorů získala na 646 kožek laločníků. Tisíce ptáků byly tímto stylem prodávány do zámoří. Situaci zhoršil také rozvoj infrastruktury v nížinných lesích; stovky ptáků byly zastřeleny kolem silničních a železničních stavebních táborů.  Nadměrný neudržitelný lov nebyl poháněn jenom finančními odměnami; měl také filozofický aspekt. Podle dobových evropských názorů byly koloniální objekty, ať už se jednalo o rostliny, zvířata nebo domorodé obyvatele, horší než věci evropské. Očekávalo se, že rostliny a zvířata lesních ekosystémů Nového Zélandu budou rychle nahrazeny silnějšími a konkurenceschopnějšími evropskými druhy. Tento předpoklad nevyhnutelné zkázy původní fauny vedl k závěru, že ochrana přírody a původních druhů je zbytečná; viktoriánští sběratelé namísto toho stáli o co největší počet vzorků vzácných druhů ještě před jejich vyhynutím.  Jisté pokusy o zachování druhu se objevily, ale bylo jich nemnoho, byly špatně organizované a jen stěží legálně vynutitelné; ochrana přírody Nového Zélandu se teprve rozvíjela. Během 60. let 19. století a na konci 80. let 19. století došlo k prudkému poklesu stavů laločníka ostrozobého, což vedlo některé maorské náčelníky k vyhlášení "rāhui" na celé pohoří Tararua Range. Roku 1892 byl upraven zákon o ochraně volně žijících ptáků tak, aby zahrnoval i laločníka ostrozobého, na základě čehož se stalo nelegálním ptáka zabít, ale vymáhání tohoto zákona nebylo bráno vážně. V nově vytvořených ptačích rezervacích na ostrovech Little Barrier Island, Kapiti a Resolution Island nikdy k vysazení populací laločníka ostrozobého nedošlo. Zvlášť špatně zvládnutou se stala snaha o introdukci na ostrov Kapiti. Živý pár, jenž měl být vysazen na ostrov, si přivlastnil Buller, který obešel zákon a oba ptáky dovezl do Anglie jako dárek pro lorda Lionela Rothschilda, společně s posledním odchyceným živým párem sovek bělolících ("Sceloglaux albifacies").  Roku 1901 navštívili Nový Zéland vévoda a vévodkyně z Yorku (pozdější král Jiří V. a královna Marie z Tecku). Během oficiálního přivítání Maory si jedna přihlížející maorská žena vytáhla z vlasů peří laločníka a coby projev úcty jej umístila vévodovi do klobouku. Mnoho tehdejších Evropanů chtělo následně tuto módu napodobit. Cena ocasního pera se brzy vyšplhala na 1 libru, každý pták měl hodnotu asi 12 liber a některá pera se prodávala až za 5 liber. Poslední pokus o posílení státní ochrany selhal roku 1903, kdy generální prokurátor omluvil nelegální obchod tím, že neexistuje žádný zákon na ochranu peří.  Laločník ostrozobý na různých místech Nového Zélandu vymizel postupně. Na začátku 20. století se ještě ptáci hojně vyskytovali mezi Hawke's Bay a Wairarapou, roku 1905 bylo hlášeno hejno 100 až 150 ptáků, o rok později byli stále „docela hojní” v horním toku řeky Rangitikei – ale již o rok později přišlo datum posledního pozorování. Poslední pozorování laločníka ostrozobého je v literatuře nejčastěji kladeno do roku 1907, kdy William Walter Smith, pracovník na venkovských statcích a městských parcích v Canterbury a ochránce přírody, viděl v lesích pohoří Tararua Range tři ptáky. Poslední pozorování roku 1907 uvádí také Mezinárodní svaz ochrany přírody. Novější studie nicméně považují datum Smithova pozorování za nespolehlivé a kloní se spíše k tomu, že Smith pozoroval ptáky v roce 1905. Ať tak nebo tak, stále se objevovala nepotvrzená, avšak pravděpodobně věrohodná pozorování druhu, což svědčí o tom, že laločník vyhynul ještě o něco později. V pohoří Tararua byl pták pozorován prý ještě ve 20. letech 20. století. Poslední údajné zprávy o pozorování laločníků ostrozobých pocházejí z Národního parku Te Urewera, s jedním pozorováním blízko Mt Urutawa roku 1952 a posledními záznamy z let 1961 a 1963 u jezera Waikareiti. I když někteří vědci nezavrhují možnost, že ve zdejších lesích malá populace laločníků dodnes přežívá, zdá se to být vysoce nepravděpodobné. Mezinárodní svaz ochrany přírody druh hodnotí jako vyhynulý.

Laločník ostrozobý ("Heteralocha acutirostris"), maorsky nazývaný, je vyhynulý druh laločníkovitého ptáka, který se endemitně vyskytoval na Severním ostrově Nového Zélandu. Poslední potvrzené pozorování laločníka ostrozobého se v literatuře nejčastěji uvádí na rok 1907 z pohoří Tararua, nicméně neověřené záznamy o jeho existenci pocházejí ještě ze začátku 60. let 20. století. Vyhynutí tohoto druhu mělo dvě hlavní příčiny. První příčinu představoval nadměrný lov pro okrasné peří a pro muzejní a soukromé sbírky. Druhou příčinou pak bylo rozsáhlé odlesňování Severního ostrova evropskými osadníky. Většinu z těchto oblastí navíc tvořily starobylé ekologicky komplexní pralesy a laločník nedokázal přežít v regenerovaných druhotných lesích.

Der Wolfs-Röhrling ("Rubroboletus lupinus") ist eine Pilzart aus der Familie der Dickröhrlingsverwandten. Innerhalb der Gattung der Dickröhrlinge gehört er zur nicht-systematischen Gruppe der Hexenröhrlinge. Er ist sehr selten und giftverdächtig.


Život.

Karolina Světlá pocházela z jedné z větví zámožné rodiny Rottovy (firma V. J. Rott v Praze.. Jejím otcem byl obchodník Eustach Rott (1795–1869), matka Anna, rozená Vogelová (1811–1882). Měla sestru Sofii (provdaná Sofie Podlipská, spisovatelka a překladatelka, 1833–1897) a bratra Jindřicha (1837–1906).  V mládí se jí dostalo vzdělání; kromě němčiny a češtiny ovládala také francouzštinu. Její dílo a život velmi ovlivnilo přátelství s Janem Nerudou (se kterým měla platonický vztah) a s Boženou Němcovou, ze zahraničních literátů její tvorbu ovlivnila francouzská spisovatelka George Sand. Mimo to však její dílo ovlivnila i smrt její jediné dcery (podobně jako u Boženy Němcové, které zemřel syn Hynek roku 1853).  Dne 7. ledna 1852 se vdala za svého učitele hry na klavír Petra Mužáka (1821–1892), který ji také uvedl do kruhů české společnosti, kde se sblížila s Boženou Němcovou. Literárně začala tvořit koncem 50. let, kdy překonávala krizi způsobenou smrtí svého jediného dítěte, tříměsíční dcery Boženky (1852–1853). Manželovo rodiště Světlá pod Ještědem bylo inspirací pro její pseudonym a život v Podještědí, kam jezdila na léto, pro její tvorbu.  Od roku 1875 trpěla oční chorobou a musela svá díla diktovat. Její sekretářkou a společnicí byla její neteř Anežka Čermáková-Sluková.  Karolina Světlá byla členkou několika emancipačních spolků. Roku 1871 založila tzv. "Ženský výrobní spolek český", který pak i několik let řídila; cílem spolku byla pomoc dívkám z chudých rodin, vzděláním a prací. Spoluzaložila Americký klub dam, společně s Vojtěchem Náprstkem. Působila i jako novinářka, jejím hlavním tématem bylo postavení ženy ve společnosti.  S manželem, profesorem Petrem Mužákem bydlela v Praze v ulici Ve Smečkách a v domě U Kamenného stolu na Karlově náměstí.  Světlá byla přesvědčena, že ženy svými vlohami a inteligencí jednou dokáží, že jsou schopné studovat a samostatně se rozhodovat. Svým rozhledem působila na nejbližší okolí jako žena, jaká se v tehdejší společnosti běžně nevyskytovala.

Dílo.

Byla ovlivněna Boženou Němcovou. Pokud ve svých dílech narážela na sociální tematiku (činila tak poměrně často), uvažovala o služkách jako o členech rodiny. Zpočátku psala o pražském měšťanském prostředí, z něhož pocházela. K. Světlá vytvořila několik tzv. pražských próz, ale nebyly zdaleka tak úspěšné jako její prózy venkovské.  Její nejslavnější prózy jsou z Podještědí, kam 30 let jezdila každé léto – tzv. ještědské prózy. Snažila se v nich podat charakteristiku venkovského lidu a zároveň řešit určité morální otázky, které považovala za důležité. Největší pozornost věnovala vztahu muže a ženy – jejími literárními hrdiny jsou vždy ženy, které jsou mravně a morálně silné. Tyto ženy jsou schopny obětovat svou lásku vyšším ideálům. Její hrdinky většinou nejsou spokojeny se svým životem a nenacházejí štěstí. Na jejich postavách Světlá demonstruje svou základní ideu: skutečné štěstí nelze dosáhnout porušením mravních zákonů.  Následujících 5 románů bývá nazýváno "Ještědské romány". Světlá v těchto románech staví venkovskou společnost na vyšší mravní úroveň než pražské měšťáky.

Povídky.

Kromě těchto knih napsala celou řadu povídek ("Společnice", "Skalák", "Cikánka", "Lesní panna", o svých rodičích "Na úsvitě", aj.) uveřejněných v mnoha časopisech ("Světozor", "Lumír", "Máj", "Kresby", "Květy", "Zlatá Praha",...). Většina z nich vyšla ve výboru sebraných spisů v nakladatelství Leopolda Kobra v 80. až 90.letech 19. století.

Korespondence.

Zachovala se její rozsáhlá korespondence, již udržovala se svou sestrou Sofií Podlipskou, se svou mladou přítelkyní Eliškou Krásnohorskou, ale i s Janem Nerudou.

Karolina Světlá v umění.

Portréty.

Karolína Světlá se přiměřeně svému společenskému postavení dávala ráda portrétovat, jak kresebně, tak v malbě a v pozdějším věku zejména fotograficky (ve sbírkách Muzea hl. m. Prahy, Národní galerie v Praze a Národního muzea). Nejznámější jsou dva pomníky vytvořené teprve po její smrti.

Životopisný film a romány.

Biografická zpracování života Karoliny Světlé se z větší části opírají o dopisy (většinou opisy) zasílané mezi Nerudou a Světlou:

Karolina Světlá, vlastním jménem Johanna Nepomucena Rottová, provdaná Mužáková (24. února 1830 Praha – 7. září 1899 Praha), byla česká spisovatelka, představitelka generace májovců. Je považována za zakladatelku českého vesnického románu.

Karolína Světlá (* 24. Februar 1830 in Prag; † 7. September 1899 ebenda; eigentlicher Name "Johanna Rottová", verheiratete "Mužáková") war eine tschechische Schriftstellerin, die unter dem Pseudonym Karolína Světlá publizierte. Sie war Mitglied der Autorengruppe Májovci und hat als Begründerin des tschechischsprachigen Romanes im 19. Jahrhundert literarhistorische Bedeutung. Ihr Leben und Werk wurden von ihren Freundschaften u. a. mit Jan Neruda, Božena Němcová und George Sand beeinflusst.


Historie.

Na území Kornic žili lidé od poslední doby ledové. Trvalá sídliště jsou archeologicky doložena v mladší době kamenné pro kulturu s lineární keramikou, s vypíchanou keramikou i pro kulturu lengyelskou, v době bronzové pro lužickou kulturu, v době železné pro Germány.  Po Germánech se tu usídlili Slované. Osadu Domašice poprvé zmiňuje listina hlásící se k roku 1167, která je však falzem z konce 12. století. U Domašic je zaznamenána niva „Nakorniceh“. Později se Domašice již nepřipomínají. Až v roce 1347 při dělení majetku rušeného premonstrátského kláštera mezi litomyšlského biskupa a kapitulu jsou zmíněny Kornice. Připadly kapitule, svobodná rychta biskupovi. Co se odehrálo v mezidobí je předmětem spekulací. Existence svobodné rychty nasvědčuje kolonizačnímu původu vesnice. Návaznost na Domašice však dokazují přetrvávající pomístní názvy (Kuřince, Husilna) i pověsti o propadlém hradu v Kuřincích nebo o přenesení Kornic do výhodnější polohy. Je tedy pravděpodobné, že Domašice byly v průběhu 13. století v souvislosti s přechodem na zákupní právo přeneseny na pole „Nakorniceh“. Litomyšlskému klášteru Domašice možná připadly jako náhrada za území, které musel odstoupit králi Přemyslu Otakarovi II. při založení města Poličky v roce 1265. Část jejich půdy zůstala zřejmě nevyužita a posloužila v průběhu 14. století k založení Sedlišť (poprvé zmíněny roku 1398). Kornická rychta byla v roce 1380 postoupena kapitule, jako náhrada za pozemky zaplavené rybníkem Hvězda u Opatova. Byla zřejmě kapitulou vykoupena a přeměněna na obyčejný statek, protože v roce 1398 se již nepřipomíná. Od té doby až do roku 1848 byly korničtí rychtáři jmenováni vrchností. Z počátků 15. století jsou známa jména některých obyvatel obce. Německá kolonizace se Kornic nedotkla, Češi tu měli vždy výraznou převahu.  Po zániku litomyšlského biskupství v roce 1421 spravovali panství husitští hejtmani. Poslední z nich, Vilém Kostka z Postupic, jej získal do dědičného držení. Kornice zůstaly součástí zámeckého panství postupně pod vládou Kostků z Postupic, Pernštejnů, Trautmannsdorfů a Valdštejnů (-Vartemberků) až do roku 1848. Třicetiletá válka přinesla zhoršení poměrů. Kornice byly vypleněny švédskými vojsky. Kvůli úbytku obyvatelstva přibylo robot, v roce 1680 se Korničtí účastnili nevolnických nepokojů. Rekatolizace obce proběhla důkladně (vždy náležela pod faru v Litomyšli). V roce 1783 byla na návsi vystavěna malá kaple.  V roce 1848 demonstrovali místní obyvatelé v Litomyšli za zrušení roboty. Po zrušení poddanství vznikly obecní úřady. Kornice patřily spolu s Nedošínem od roku 1850 k (Velkým) Sedlištím. Až v roce 1898 se plně osamostatnily. V roce 1873 vyrostla na návsi na místě starší kaple novogotická kaple sv. Václava. V roce 1886 byla postavena nad údajně léčivým pramenem v Končinách kaple Panny Marie Lurdské, která se stala oblíbeným poutním místem. V roce 1883 byl založen místní sbor dobrovolných hasičů, v roce 1906 hospodářsko-čtenářská beseda. Během první světové války byli v obci ubytováni uprchlíci z Istrie. V roce 1927 byla zavedena elektřina. Tlaku komunistickému režimu na založení JZD dokázaly Kornice vzdorovat až do roku 1957. V roce 1976 byly připojeny k městu Litomyšlí. Od roku 2000 má vesnice vlastní osadní výbor.

Jméno.

Původ jména Kornic je nejasný. Existuje několik teorií, žádná však není příliš přesvědčivá. Může pocházet od kornaté, tzn. mazlavé, půdy, nebo od staročeského slova „kornicě“, tj. pokácené kmeny ještě s korou. Možná je i souvislost s keltským slovem „corno, korno“, což znamená roh nebo také ohyb toku.

Znak.

Jako obecní znak používaly Kornice v různých dobách odlišně stylizovanou litomyšlskou lilii.

Kornice (něm. "Kornitz") jsou malá vesnice, dnes část města Litomyšle, ležící dva kilometry severně od Litomyšle. Rozložily se na kopci Hlavňově (383 m n. m.), odkud se nabízí výhled do širokého okolí. Pramení tu potok, který teče do sousedních Sedlišť a u Tržku se vlévá do Loučné. Žije tu asi 150 obyvatel.

Kornice (deutsch "Kornitz") ist ein Ortsteil der Stadt Litomyšl in Tschechien. Er liegt auf dem 383 m hohen Hügel Hlavňov, zwei Kilometer nördlich von Litomyšl.


Stavba těla.

Paježura Bruijnova je středně velký vejcorodý živočich, jehož blízkým a známějším příbuzným je i ježura australská. Ta je ale o něco větší a má i více ostnů, než paježura. Tělo paježury měří 45 až 77 cm, ocas je zakrnělý. Má na dotek hrubou, vlnitou srst, z které ční krátké a tupé, menší bodliny. Ty jsou často jen slabě patrné. Čenich je delší než u ježury, tvoří dvě třetiny délky hlavy a je mírně zahnutý dolů. Na jazyku má jemné háčky pro chytání potravy. Na každé noze má pět prstů, ale na zadních jsou drápy jen na prostředních prstech. Samci mají na zadních nohou rohovité ostruhy. Pravděpodobně se jedná o největšího ptakořitného savce.

Způsob života.

Je to převážně noční tvor, který pátrá po hmyzu v lesní půdě. Živí se hlavně žížalami, larvami, mravenci a termity. Samici se v době rozmnožování vytváří dočasný záhyb na břiše, ve kterém přechovává vajíčka i mláďata, která se zde v bezpečí vyvíjejí a jsou krmena mlékem. O životě tohoto skrytě žijícího živočicha víme jen málo, ale předpokládá se, že má podobné zvyky jako Ježura australská.

Vyhynutí v Austrálii.

Původně se předpokládalo, že paježury na území Austrálie vyhynuly zhruba před 10000 lety. Avšak při studiu vycpaných ježur v londýnském přírodovědném muzeu, si Kristofer Helgen všiml exempláře téměř dvojnásobně většího než ostatní ježury. Jednalo se o paježuru Bruijnovu, přivezenou Johnem T. Tunneyem z Austrálie, kde pobýval mezi lety 1901 až 1903. O ještě nedávném výskytu těchto paježur v Austrálii, svědčí i výpovědi místních obyvatel. Díky svému nočnímu a skrytému způsobu života je tedy možné, že by mohlo několik jedinců přežívat v austrálských horách dodnes.

Chov.

V zajetí se nechová, pouze ZOO Moskva vlastní 1 samce (stav k 31.01.2008).

Paježura Bruijnova ("Zaglossus bruijni") je druh paježury z rodu "Zaglossus". Druh žije ve vnitrozemí Nové Guineje a na ostrově Salawatti ve vlhkých horských lesích 1000-3000 m n. m. Populace paježury klesá kvůli kácení lesů a nadměrnému lovu. Podle klasifikace IUCN je tento druh kriticky ohrožený. Poprvé jej popsali Peters a Doria v roce 1876.

Der Westliche Langschnabeligel ("Zaglossus bruijni") ist die Typusart der Gattung "Zaglossus", und eine der drei Arten, die auf der Insel Neuguinea vorkommt. Möglicherweise ist sie auch in der nordwestaustralischen Kimberleyregion verbreitet. Auch fossil ist diese Art aus Australien bekannt.


Historie.

Kolem roku 1930 se název „Prinsjesdag“ začal používat pro zasedání Nizozemských generálních stavů a v roce 1931 byla tato ceremonie poprvé natočena. Až v roce 1983 stanovila ústava, že se jedná především o den, kdy se pronáší královská řeč.

Ceremonie.

Před projevem z trůnu prochází královský průvod Haagem. Král a nejdůležitější členové královské rodiny projíždějí ve Zlatém kočáře mezi královským palácem Noordeinde a Rytířským sálem. Tento zvyk pochází z roku 1912, kdy byl používán Skleněný kočár. Ten je dnes používán pouze při generálce Prinsjesdag. Skleněný kočár bude součástí ceremonie do roku 2019, protože v současnosti probíhají na Zlatém kočáře restaurační práce.  Průvod začíná ve 12:50 hodin u královského paláce Noordeinde a končí u Rytířského sálu v 13:15 hodin, načež začíná čtení řeči. Kolem 14:00 se průvod odebírá zpět ke královskému paláci. Král při odchodu salutuje před zástavou armádní jednotky, která je seřazena před palácem Binnenhof, zatímco hraje národní hymna Wilhelmus. Poté nastupuje zpět do Zlatého kočáru.

Trasa.

Trasa nevede tou nejkratší cestou od královského paláce do paláce Binnenhof, sídla Generálních stavů fungujícího již po staletí. Obvykle trasa vede od Noordeinde ulicemi Heulstraat, Kneuterdijk, Lange Voorhout, Tournooiveld, Korte Vijverberg a je dlouhá něco málo přes jeden kilometr. Do roku 1925 projížděl kočár hlavní Místodržitelskou bránou. Kvůli zvýšení úrovně ulice již nebylo možné projet Zlatým kočárem touto bránou, a proto nyní k parlamentu kočár přijíždí zadními bránami (Vnitřní a Mořicovou bránou).

Čestná stráž.

Královský průvod mimo jiné doprovází veliká vojenská přehlídka. Na trase jsou čestné stráže a orchestry všech složek ozbrojených sil. Před palácem Noordeinde stojí Nizozemské královské letectvo a Nizozemská námořní pěchota se svými orchestry. Tyto skupiny hrají státní hymnu, když král opouští královský palác a přijíždí k Rytířskému sálu. Na trase je rozloženo několik oddílů aktivních záloh, ale i jiné samostatné jednotky, jako jsou výsadkové brigády.  Civilní obyvatelstvo je zastoupeno skupinkami univerzitních studentů, které tvoří součást čestné stráže. Každoročně je zde přítomna také občanská delegace pocházející z jedné z provincií.

Čestné salvy.

Po celou dobu od králova odjezdu z paláce Noordeinde probíhají slavnostní salvy, které jsou odpalovány z prostranství Malieveld.

Královská řeč.

Král před Rytířským sálem salutuje před nastoupenou vojenskou složku za doprovodu státní hymny Wilhelmus. Poté je i s doprovodem přijat speciální uvítací komisí, která je zavede na místa. Předseda shromáždění Nizozemských generálních stavů oznámí příchod hlavy státu zvoláním slova „Král!“. Všichni přítomní v tomto momentě povstanou, než král usedne na trůn. Král poté přečte projev z trůnu, který tradičně začíná slovy: „Členové Generálních stavů...“. Po přečtení královské řeči zvolá předseda shromáždění Generálních stavů: „Ať žije král!“, načež všichni přítomní reagují jásotem „Hurá! Hurá! Hurá!“. Poté odchází král s doprovodem do blízkého Královnina pokoje a kolem 13:50 vyráží průvod zpět ke královskému paláci Noordeinde.

Balkónová scéna.

Po návratu do paláce Noordeinde následuje ve 14:00 balkónová scéna, při které lidé jásají a mavají na členy královské rodiny. stojící na balkónu paláce. Ta byla z bezpečnostních důvodů zavedena v šedesátých letech – dříve, pokud to počasí dovolilo, si královská rodina po návratu do paláce přesedla ze Zlatého kočáru do otevřeného a jela takto Haagem.  Zpočátku přicházela na balkón pouze královna a její manžel. V roce 1985 i princ Vilém-Alexandr a v roce 1988 všichni tři princové. V letech 2013 a 2014 šli na balkón král Vilém-Alexandr, královna Máxima, princ Constantijn a princezna Laurentien.  Celý ceremoniál je tradičně vysílán živě prostřednictvím stanic NOS na NPO 1 a NPO Radio 1, ale i Omroep West.

Dokumentace.

Čtyři dokumenty týkající se rozpočtu zahrnují miliónovou nótu, státní rozpočet, daňový plán a návrh zákona týkající se dalších fiskálních opatření.  Ministr financí nese kufřík s nápisem „Třetí úterý v září“, ve kterém se nachází miliónová nóta. Ve skutečnosti by byl návrh v tištěné podobě příliš objemný, aby se do kufříku vešel. Nyní je rozpočet na CD. Obsah miliónové nóty je držen v tajnosti a je poskytnut pouze médiím. Ve skutečnosti ale části miliónové nóty někdy uniknou a jsou zveřejněny krátce před královskou řečí. V roce 2008 byl státní rozpočet zveřejněn již předchozí sobotu v novinách NRC Handelsblad.

Role hlavy státu.

Prinsjesdag vděčí za svou slávu zejména králi a jeho rodině. Jejich role ale bývá někdy zpochybňována. Již v roce 1872 kritizoval Abraham Kuyper královskou řeč v deníku De Standaard. S ohledem na zavedenou ministerskou povinnost z roku 1848 měl mít podle něj tuto řeč na starost jeden ze zodpovědných ministrů. V dobách své vlády nicméně Kuyper nechal tuto tradici nezměnenou.  Sto let po Kuyperovi přišel předseda poslanecké sněmovny Anne Vondeling s návrhem na změnu ceremonie: Král by neměl být při čtení své řeči obklopen členy své rodiny, nýbrž členy své vlády.

Incidenty.

2001.

V roce 2001 se konal Prinsjesdag týden po teroristických útocích z 11. září. Z tohoto důvodu během jízdy nehrála hudba. Zlatý kočár projížděl kolem americké ambasády, kde na chvilku zastavil, aby hlava státu pozdravila americký lid. To je velmi neobvyklé, protože to není v souladu s protokolem, aby hlava státu na cestě zastavila.

2010.

Královnin průvod byl 21. září 2010 lehce narušen, když 29letý muž hodil z publika více než šestisetgramovou sklenici do okna Zlatého kočáru. Podezřelý muž byl téměř okamžitě zadržen přihlížejícími a předán policii. Při vyšetření na klinice Pietera Baana bylo zjištěno, že muž trpí bludnými poruchami. Na zakladě tohoto zjištění ho soud shledal duševně nemocným a 16. září 2011 ho nechal umístit do psychiatrické léčebny až na jeden rok. Po odvolání byl 1. února 2013 odsouzen k pěti měsícům odnětí svobody. Soud zamítl nesvéprávnost muže, a tak nebyl přijat do psychiatrické léčebny.

Třetí úterý v září, které se nazývá Prinsjesdag (česky: Den princů), je důležitým dnem nizozemského politického dění. V tento den pronáší hlava státu královskou řeč během společného zasedání nizozemských Generálních stavů. V projevu je zformulován vládní program pro následující rok. Prinsjesdag probíhá za doprovodu mnoha rituálů.

Prinsjesdag () ist ein bedeutender Tag in der niederländischen Politik, an dem das parlamentarische Sitzungsjahr eröffnet wird. Er findet jedes Jahr am dritten Dienstag im September statt. Am Prinsjesdag verliest das niederländische Staatsoberhaupt, zurzeit also König Willem-Alexander, die Thronrede. Darin gibt die Regierung die Zielsetzungen ihrer Politik für das kommende Jahr bekannt.


Organizace.

Kolumbijské drogové kartely.

Od poloviny 70. let do poloviny 90. let byl nejvýznamnějším kartelem Medellínský kartel z města Medellín, který založil Pablo Escobar. Medellínský kartel v době své největší slávy – přibližně okolo roku 1990 – ovládal téměř celou trasu s kokainem z Peru a Bolívie do Kolumbie, odkud zboží putovalo dále do světa a Spojených států. Jeho velkou konkurencí byl tzv. Calijský kartel, podle města Cali, jehož lídři byli zatčeni v roce 1995. Po Escobarově smrti v roce 1993 se do popředí kokainového obchodu dostal Diego Murillo Bejarano (znám jako „Don Berna“), jehož policie zatkla a vydala do USA roku 2008.  Kolumbijské kartely se po Escobarově smrti staly více fragmentovanými organizacemi, které více než okázalost a přehnané násilí upřednostňují anonymitu.  Při převozu kokainu do USA spolupracují s mexickými kartely nebo využívají transport přes Tichý oceán. Escobarův Medellínský kartel v minulosti využíval dopravu přes Karibik, kterou už ale americké úřady podchytily.

Mexické drogové kartely.

Zakladatelem prvního mexického kartelu tzv. Guadalajarského, se stal v roce 1980 Miguel Ángel Félix Gallardo, který byl často přezdíván jako El Padrino nebo zakladatel. Gallardo byl původním povoláním agent Justiční Federální Policie, poté začal obchodovat s marihuanou a po dohodě s Kolumbijci nakonec s kokainem. Félix byl zatčen 8. dubna 1989.  V 90. letech se mezi přední kartely v Mexiku řadily Golfský kartel, kartel Juaréz, Sonora nebo kartel Tijuana. Tato čtveřice kontrolovala drtivou většinu výroby, dopravy a distribuce heroinu, kokainu a marihuany v Mexiku a v západní části USA. Trhu s pervitinem (metamfetamin) v té době dominovala organizace Amezqua.  V roce 2019 se mezi mocné zločinné drogové řadí kartel Sinaloa (severozápadní Mexiko), kartel Jalisco (západní Mexiko a region Tierra Caliente), Los Zetas (severovýchodní Mexiko) a stále činný Golfský kartel (také severovýchodní Mexiko).  Při převozu kokainu do USA spolupracují s kolumbijskými kartely.

Barmské drogové kartely.

Myanmar (neboli Barma) patří v roce 2019 mezi největší producenty metamfetaminu (pervitinu) na světě. Podle OSN dosahuje barmská produkce metamfetaminu a dalších syntetických drog hodnoty několika desítek miliard amerických dolarů ročně. Tato produkce se soustřeďuje zejména v oblasti Šanského státu na východě země. Odtud zboží míří přes přísně střežené hranice Thajska do různých koutů světa včetně Austrálie, Japonska a Jižní Koreje. Pašeráci při přepravě přes thajskou hranici využívají i moderních technologií jako jsou např. drony. Metamfetaminová produkce v Myanmaru se navýšila také v důsledku kampaně ČLR proti výrobcům metamfetaminu v jižní Číně v letech 2013 a 2014.  Na severu země se drogové gangy zaměřily na produkci ketaminu, léčiva, případně rekreační drogy, která má oproti metamfetaminu jiné požadavky na výrobu.

Čínské syndikáty.

Čínské zločinecké organizace nazývané triády jsou také zapojeny do drogového byznysu. Kanadská provincie Britská Kolumbie, ve které leží město Vancouver, čelí v době let 2017–2019 pašování čínských narkotik (např. fentanyl) z provincie Kuang-tung. Při praní špinavých peněz využívají zdejších kasin a trhu s nemovitostmi. Čínské triády obchodují také s latinskoamerickými kartely v oblasti pašování, včetně pašování narkotik, a obchodu s lidmi.

Italská mafie.

Italská mafie měla zkušenosti s obchodem s drogami už ve 40. letech 20. století, ale až na pomezí 70. a 80. let markantně vzrostl jeho význam, především pro sicilskou Cosa Nostru. Italské mafie se zaměřovaly na dovoz morfinu, jeho zpracovávání a následný vývoz už v podobě heroinu.

Albánské drogové gangy.

Albánské gangy jako např. Hellbanianz si získaly výsostné postavení v oblasti drogového obchodu ve Spojeném království. Zaměřují se na kokain a jejich reputace spolehlivých partnerů jim pomohla navázat vztahy s italskými mafiemi jako je 'Ndrangheta, obchodují ale též přímo s drogovými kartely v Kolumbii. Albánské gangy získaly kontrolu nad trhem v Londýně, naopak přístavní město Liverpool drží jejich konkurence.

Drogový kartel je označení pro zločineckou organizaci, která se zabývá (ilegálním) obchodem s drogami. Některé kartely jsou jednotné, centralizované, fungující jako jedna organizace s vlastními specifickými charakteristikami. Jiné drogové kartely jsou shlukem více spolupracujících skupin, které se spolčily, aby sdílely zdroje a využily možností jiné více specializované skupiny. Nejde o kartely v pravém slova smyslu.

Drogenkartelle ("Drogen-Syndikate"; abwertend, aus dem amerikanischen Englisch) werden Ringe von Drogenhändlern genannt, die Drogen im großen Stil illegal vertreiben und meist mafiöse Strukturen aufweisen. Oft sind sie jedoch keine tatsächlichen Kartelle, also Zusammenschlüsse von Konkurrenten, sondern „normale“ hierarchisch strukturierte kriminelle Organisationen. Die meisten Drogenkartelle sind in Mittel- und Südamerika aktiv.


Ekologie.

Preferuje stinná a vlhká stanoviště s humózní půdou bohatou na živiny. Vyrůstá hlavně v lužních lesích, ve vlhkých křovinách, v příkopech, na rumištích i podél starých zdí, nejčastěji na teplých stanovištích mající v půdě dostatek dusíku a vápníku. Kvete od května do října. Listy obsahují hodně draslíku, síry a také kyselinu dusičnou.

Popis.

Vytrvalá bylina s přímou, slabě hranatou lodyhou vysokou 30 až 100 cm, která vyrůstá z krátkého, plazivého oddenku. Lodyha bývá jednoduchá, nebo jen v horní části krátce rozvětvená a má střídavé listy s řapíky o délce 2 až 5 cm. Listové čepele jsou tvaru vejčitého, kopinatého nebo podlouhlého, bývají dlouhé 5 až 10 cm a široké 2 až 4 cm, na bázi jsou zúžené, na konci dlouze špičaté, po obvodě celistvé, na líci tmavě zelené, na rubu našedlé a mají výraznou, často poloprůsvitnou žilnatinu. Lodyha i listy jsou porostlé měkkými chlupy které nejsou žahavé.  Drobné, šedě zelené, přisedlé květy vyrůstají v úžlabí listům podobných listenů a vytvářejí hustá květenství klubka nebo svazečky. Ve spodní části lodyhy jsou květy samčí, výše pak květy samičí a oboupohlavné. Samčí květy mají čtyřdílná, trubkovitá okvětí, čtyři tyčinky a zakrnělý semeník. Samičí květy mají zvonkovitá okvětí, svrchní, jednodílný semeník s čnělkou a štětičkovitou bliznu. Oboupohlavné květy mají obé.  Nenápadné květy nevoní a neobsahují nektar, hmyz je nenavštěvuje a rozptýlený pyl vystřelovaný z pukajících prašníků bývá na blizny zavát větrem. Na podporu opylení cizím pylem dospívají u oboupohlavných květů blizny mnohem dříve, než dozrají prašníky. Tento pyl je poměrně silným jarním alergenem. Plody jsou oválné nažky až 2 mm dlouhé a částečně obalené v suchém, vytrvalém okvětí. Ploidie druhu je 2n = 14.

Ohrožení.

Drnavec lékařský se v dávné minulosti používal jako léčivka, viz druhové jméno, sloužila k léčbě ledvinových a žlučových kamenů, v současnosti se toto již nepraktikuje. V přírodě České republiky je poměrně vzácný a jeho dnešní stavy oproti minulosti poklesly o více než 50 %. Je proto v "Červením seznamu cévnatých rostlin České republiky" z roku 2012 zařazen mezi silně ohrožené druhy (C2t).

Drnavec lékařský ("Parietaria officinalis") je vytrvalá, planě rostoucí rostlina, druh z nevelkého rodu drnavec. Tento původně středomořsko-středoevropský druh se rozšířil téměř po celé Evropě (vyjma severu) a dále po Malé Asii a oblastech přiléhající ke Kavkazu. V přírodě České republiky je považován za naturalizovaný archeofyt, který je v současnosti ohrožen vymizením.

Das Aufrechte Glaskraut ("Parietaria officinalis", Syn.: "Parietaria erecta" ) ist eine Pflanzenart in der Familie der Brennnesselgewächse (Urticaceae). Der botanische Gattungsname "Parietaria" leitet sich vom lateinischen "paries", "parietis" für Wand ab, da diese Art oft an Mauern wächst. Den deutschen Namen Glaskraut erhielten die Arten der Gattung, weil man das Kraut früher zum Reinigen von blinden Gläsern benutzte.


Slova v češtině.

Slunečná a svobodná země,  prosperita a spása,  Vítejte přátelé!  Nechť je s námi navždy věda a tvořivost,  Sláva světu!  Uzbecká zlatá údolí,  Je s vámi odvážný duch předků!  Když zmizela velká moc lidí,  Naše země obdivovala svět!  Víra každého Uzbeka je zdarma,  Mladá generace je skvělý nástupce!  Pochodeň nezávislosti, mírová stráž,  Čestná vlast, nechť prosperuje navždy!  Uzbecká zlatá údolí,  Je s vámi odvážný duch předků!  Když zmizela velká moc lidí,  Naše země obdivovala svět!

Slova v uzbečtině (cyrilice).

Серқуёш ҳур улкам, элга бахт, нажот, Сен ўзинг дўстларга йўлдош, меҳрибон! Яшнагай то абад илму фан, ижод, Шуҳратинг порласин токи бор жахон!  Олтин бу водийлар — жон Ўзбекистон, Аждодлар мардона руҳи сенга ёр! Улуғ халқ қудрати жўш урган замон, Оламни маҳлиё айлаган диёр!  Бағри кенг ўзбекнинг ўчмас иймони, Эркин, ёш авлодлар сенга зўр қанот! Истиқлол машъали, тинчлик посбони, Ҳақсевар, она юрт, мангу бўл обод!  Олтин бу водийлар — жон Ўзбекистон, Аждодлар мардона руҳи сенга ёр! Улуғ халқ қудрати жўш урган замон, Оламни маҳлиё айлаган диёр!

Slova v uzbečtině (latinka).

Serquyosh, hur o‘lkam, elga baxt, najot,  Sen o‘zing do‘stlarga yo‘ldosh, mehribon!  Yashnagay to abad ilmu fan, ijod,  Shuhrating porlasin toki bor jahon! Oltin bu vodiylar - jon O‘zbekiston,  Ajdodlar mardona ruhi senga yor!  Ulug‘ xalq qudrati jo‘sh urgan zamon,  Olamni mahliyo aylagan diyor! Bag‘ri keng o‘zbekning o‘chmas iymoni,  Erkin, yosh avlodlar senga zo‘r qanot!  Istiqlol mash’ali, tinchlik posboni,  Haqsevar, ona yurt, mangu bo‘l obod! Oltin bu vodiylar - jon O‘zbekiston,  Ajdodlar mardona ruhi senga yor!  Ulug‘ xalq qudrati jo‘sh urgan zamon,  Olamni mahliyo aylagan diyor!

Hymna Uzbekistánu () vstoupila v platnost v rámci Uzbecké SSR. Po obnovení nezávislosti v roce 1991, chyběla(?) slova dřívější hymny Uzbecké SSR od Abdulla Aripova, které roku 1992 napsal Mutal Burhanow. Stejnou hudbu měla i hymna Uzbecké sovětské socialistické republiky.

Die usbekische Nationalhymne (usbekisch "Oʻzbekiston Respublikasining Madhiyasi") wurde von Mutal Burxonov (1916–2002) komponiert, als Usbekistan noch Teil der Sowjetunion war. Als das Land 1991 unabhängig wurde, wurde die Musik der Hymne beibehalten, aber von Abdulla Oripov (* 1941) mit einem neuen Text versehen.


Historie.

Latte Art se vyvíjel v různých zemích nezávisle na sobě. Vznikl poté, co bylo vynalezeno espresso a mikropěna (velmi jemně našlehaná mléčná pěna), což tvorbu obrázků umožnilo. Technika údajně jako první vznikla v Itálii.  Ve Spojených státech se Latte Art zrodil v Seattlu během osmdesátých a devadesátých let dvacátého století, o jeho popularitu se zasadil zejména David Schomer. Ten také v roce 1986 vynalezl mikropěnu, v roce 1989 vynalezl způsob, jakým na pěnu kreslit motiv srdce, a v roce 1992 vynalezl motiv zvaný "rosetta" poté, co jej viděl na fotografii v italské kavárně.

Chemie.

Latte Art je směs dvou koloidů, cremy (crema je emulze kávového oleje a uvařené kávy) a mikropěny (mikropěna je pěna ze vzduchu a mléka). Mléko je samo o sobě emulze máselného tuku a vody, káva je pak směsí kávovin a vody. Ani jeden z těchto koloidů není stabilní – crema se z espressa vytrácí, zatímco mikropěna se rozkládá na sušší formu pěny a tekuté mléko. Jelikož k reakcím dochází ihned, počítáme životnost Latte Art v řádech sekund.

Styly.

Latte art se může tvořit dvěma způsoby – free pouring (obrázek vzniká naléváním mléčné emulze do espressa) a etching (obrázek se vytvoří až po nalití mléka pomocí předmětu). První technika vyžaduje zručnost, jelikož se mléko musí nalévat přesnými pohyby a v přesných dávkách. Zkušení baristé mohou své dovednosti porovnávat na mistrovství světa. Druhá technika je oproti tomu závislá na pomůckách – ke zdobení se používá například kakaový prášek, topping (sirup nebo poleva různých příchutí), šablony, párátka, míchátka a další pomůcky.

Free pouring.

Dva nejznámější obrazce, které technikou free pouring vznikají, jsou srdce a rosetta (někdy se jí říká kapradina). Tvar srdce je na výrobu jednodušší a je typičtější pro kávu macchiato, výroba rosetty je komplikovanější a obvykle zdobí povrch kávy latté.  Při vytváření kapradiny technikou "free pouring" drží barista šálek s kávou rovně či mírně nahnutý na jednu stranu. Zatímco se přilévá mléko, na jedné straně se díky náklonu začne utvářet vzorek. Poté plní hrnek tak, že se džbánkem mléka či s hrnkem pohybuje ze strany na stranu a nakonec posledním proudem mléka rychle přetne vzniklý obrazec. Tato závěrečná mléčná "čára" obrazec přepůlí, ohne bílá "esíčka" do tvaru lístků a vytvoří stonek kapradiny.  Tvar srdce se vytváří prudším naléváním mléka, bez pohybu šálku do stran. Drobnou úpravou tohoto postupu lze vytvořit tvar jablka. Šálek s espressem se drží nakloněný a z výšky cca 5 cm od něj se lije mléčná emulze (přímo doprostřed). Jakmile je hladina zhruba 1 cm pod okrajem šálku, přiblíží se konvičku k šálku a více nakloní; do šálku se vleje více pěny najednou.  Existují i složitější obrázky, které vyžadují, aby se mléko nalévalo několikrát a různými způsoby. Mezi pokročilé techniky patří tulipán, zvlněné srdce, labuť či štír.

Etching.

Technikou zvanou etching lze na povrchu nápoje tvořit jednoduché geometrické tvary i malé malby, například různě stínované květiny, zvířata i podobizny slavných osob. Obrázky se většinou vytváří párátkem či kávovým míchátkem. Jejich životnost je obvykle kratší než u obrázků vzniklých technikou free pouring, jelikož pěna se do kávy rozpouští rychleji.  U cappucchina se často používá železná formička s vykrojeným vzorem (často jde o květinu), přes kterou se na povrch nápoje sype kakaový prášek. Jde o velmi jednoduchý, ale rychlý způsob zdobení. Tuto techniku mnohdy upřednostňují kavárnové řetězce (například kavárny Costa), jelikož rychlost obsluhy během největší špičky hraje klíčovou roli.

Tvorba.

Klíčovým předpokladem pro aplikaci techniky Latte Art je espresso s hustou, tmavou cremou na povrchu. Výsledný efekt ovlivňuje tvar a velikost šálku (větší šálek usnadňuje tvorbu detailů). Napěněné mléko by mělo být jemné a krémové konzistence bez bublin. Doporučuje se používat nerezové nebo teflonové konvičky s hubičkou (zejména pro kreslení složitějších obrazců).  S tím, jak obliba Latte Art roste, už velká část milovníků kávy považuje za kontroverzní, když baristé na zdobení nápoje přehnaně lpí. Argumentují tím, že výsledná chuť kávy bude vždy důležitější než její vzhled.

Varianty.

Latte Art vzniká naléváním mikropěny do espressa, ale obrazce lze tvořit i na jiných nápojích. Mikropěnou se může ozdobit přímo uvařená káva, jak tomu je u calé au lait, či čaj. Kávu lze zdobit i bez mléka, a to kreslením do její cremy technikami Espresso Art.

Latte Art je moderní způsob přípravy kávy (většinou cappucina, latte či jiného nápoje z espressa a mléčné pěny), kdy se naléváním mléčné emulze do espressa na hladině nápoje vytváří různé obrazce a tvary. Obrazce lze také tvořit "kreslením" do svrchní vrstvy mléčné pěny, případně lze takto obrazec vzniklý nalitím mléka upravit. Precizní Latte Art je náročné umění. Finální podoba nápoje je dána vlastnostmi espressa i mléka, kvalitou kávovaru a především také schopnostmi a zkušenostmi baristy, který nápoj připravuje.

Latte Art (von ital. "latte", Milch und engl. "art", Kunst) nennt man die kreative Gestaltung der Milchschaumoberfläche von Espresso-Getränken mit graphischen Motiven wie Blättern, Blumen, Herzen, abstrakten geometrischen Motiven u.v.m. Meist gestaltet die Latte Art ein Barista. Es werden auch regelmäßige Meisterschaften in der Zubereitung von Latte Art ausgetragen.


Popis.

PCB.

Na PCB najdeme GPU variantu R700, grafickou paměť DDR2 - GDDR5, napájecí obvody, výstupy (DVI, HDMI,...), sběrnici PCI-Express pro komunikaci se základní deskou a další součástky.

Multimédia.

Čip UVD2 je impletován v GPU R700 a díky tomu je možnost akcelerace MPEG-2, H.264/MPEG-4 AVC and VC-1 s minimální zatížením CPU

Podpora.

Podporuje DirectX 10.1, Shader model 4.1 a OpenGL 3.0. A umisťuje se do slotu PCI-E 2.0 16x (je kompatibilní s verzí 1.1). Dále podporuje CrossFireX, který umožňuje zapojení až 4 čipů a teoreticky zvýšení výkonu až 4x, ale běžně to je zhruba do 2,5x.

Obchodní trh.

Stále platí započatá agresivní politika pro dosažení, co nejnižších cen a co nejvyššího poměru výkon/cena. AMD se snaží díky tomu, získat větší část trhu.

Řady.

HD 4350 a HD 4550.

Grafiky určené do HTPC a kanceláří, případně na nenáročné hraní starších her. Díky stavbě čipu nepodává velký 3D výkon, přesto stačí na akceleraci videí a zobrazování standardních 2D/3D scén. Čip RV710 obsahuje 80 5D unifikovaných shaderů, dále 8 TMU jednotek a 4 ROP jednotky. Díky limitu 64-bit sběrnice a propustnosti, nejde čekat vysoký výkon paměťové části. Výrobci dávají, jak pasivní, tak aktivní chladiče, díky spotřebě okolo 25 W. Dodává se buďto s 256 nebo 512 MB paměti. Hlavní rozdíl mezi HD 4350 a HD 4550 je v použitých pamětech DDR2/DDR3. Konkurence od NVIDIE je GeForce 9500 a 9400.

HD 4600.

Řada mířená do střední/nižší třídy, patří sem HD 4650 a HD 4670. Výkon je dostačující pro nenáročné hraní moderních titulů. Čip RV730 obsahuje 320 5D unifikovaných shaderů, dále 32 TMU jednotek a 8 ROP jednotek. Najdete zde méně limitující 128-bit sběrnici, na výkon čipu stačí bohatě. Výrobci dávají, jak pasivní, tak aktivní chladiče a to díky spotřebě okolo 65 W. Dodává se buďto s 0,5 nebo 1 GB paměti. Rozdíl mezi HD 4650 a HD 4670 je v použitých pamětech DDR2/DDR3 a taktů GPU 600/750 MHz. Konkurence od NVIDIE je GeForce 9600 a 9500.

HD 4700.

Řada HD 4700 má 2 jádra RV740 XT a RV770 CE. RV740 XT je použita u HD 4770. RV770 CE je použita u HD 4730. RV740 XT má menší 40 nm nanotechnologii, vyrábí se u TSMC. Obsahuje 125 5D unifikovaných shaderů. HD 4770 bude mít 80 W spotřebu, to je 5 W víc než může dodat PCI-E slot x16 2.0, proto má přídavné napájení. HD 4730 staví na RV770, které je "ořezáno". Obsahuje 125 5D unifikovaných shaderů.

HD 4800.

Řada střední/vyšší třída, která dostačuje výkonem na většinu potřeb náročných lidí. Anti-aliasing (vyhlazování hran), vysoká kvalita textur, to všechno zvládá tato řada a pak hlavně nejvyšší model Radeon HD 4870. Ale není to TOP řady HD 4000. Čip RV770 obsahuje 640 nebo 800 5D unifikovaných shaderů, dále 32 nebo 40 TMU jednotek a 16 ROP jednotek. 256-bit sběrnici sekunduje buďto GDDR3 nebo GDDR5, v případě GDDR5 se dostáváme i přes pouze 256-bit sběrnici přes 100GB/s, což je dostatečná propustnost. Výrobci dávají pouze aktivní (v nezatíženém stavu může běžet pouze na pasivní chlazení) chladiče. Spotřeba je od 100 do 190 W podle daného modelu. Dodává se buďto s 0,5 nebo 1 GB paměti. Konkurence od NVIDIE je GeForce 9800 a GTX260.

HD 4800 X2.

Nejvyšší řada a taky nejvýkonnější. Jde o zapojení buďto HD 4850 nebo HD 4870 do CrossFireX na jednom PCB (tištěném spoji), díky tomu může dosahovat až 2x většího výkonu než buďto jedna HD 4850 nebo HD 4870. Dodává se s 1 (2x0,5) nebo 2 (2x1) GB paměti. Na kartě najdete 2 čipy a ty obsahují 1600 (2x800) 5D unifikovaných shaderů, dále 80 (2x40) TMU jednotek a 32 (2x16) ROP jednotek. 256-bit sběrnici sekunduje buďto GDDR3 nebo GDDR5, každý čip má vlastní paměť. Výrobci dávají pouze aktivní chladiče. Spotřeba je 270 W. Konkurence od NVIDIE je GeForce GTX285 a GTX295. Díky zpoždění a problémům s 40nm procesem, bude možná vydána verze HD 4890 X2, ale bude se jednat o nereferenční modely.

"ATI" Radeon HD 4000 je řada grafických karet postavená na jádře R700 společnosti AMD, která byla představena 25. června 2008. To byly vydány karty založeny na jádru R770 (HD 4850 a HD 4870). Nejvyšší model HD 48x0 X2 má jádro označené R700 (2xRV770), nižší modely mají jádra RV710, RV730, RV740 nebo RV770. Umisťují se do slotu PCI-E 2.0 16x (je kompatibilní s verzí 1.1). Jádro podporuje DirectX 10.1, Shader model 4.1 a OpenGL 3.0. Jména pro grafické karty se volí podle vzoru "Radeon HD 4xx0", například HD 4350, HD 4670, HD 4850, atd.

Die Radeon-HD-4000-Serie ist eine Serie von Desktop-Grafikchips des Unternehmens AMD und der Nachfolger der Radeon-HD-3000-Serie. Alle Grafikprozessoren dieser Serie unterstützen das Shadermodell 4.1 (SM 4.1) nach DirectX 10.1. In dieser Serie wird zum ersten Mal GDDR5-Speicher verwendet. Der Nachfolger ist die Radeon-HD-5000-Serie.


Hráčská kariéra.

V mládežnických kategoriích hrál za TJ Uničovské strojítny Uničov a FC Vítkovice, ligu začal hrát ve Vítkovicích, po vojně ve VTJ Znojmo působil pět a půl roku v Brně a další tři roky v Sigmě Olomouc. Jaro 2004 strávil ve 2. německou Bundesligu za SSV Jahn Regensburg. Od roku 2004 do roku 2008 hrál opět za Brno. V letech 2008–2010 hrál nejvyšší soutěž v Rakousku za Kapfenberger SV. Od roku 2010 do podzimu 2011 hrál za FK Fotbal Třinec, jaro 2012 strávil na hostování v FC IRP Český Těšín. Od podzimu 2012 působí v nižších rakouských soutěžích.  Celkem v nejvyšší soutěži v Česku a v Rakousku odehrál 420 utkání a dal 44 gólů. V Poháru UEFA nastoupil za Brno a Olomouc šestkrát a dal 1 gól, v Intertoto Cupu hrál devětkrát za Brno a dal 2 góly. V sezóně 1999–2000 byl nejlepším prvoligovým střelcem Brna.

Reprezentační kariéra.

Za českou reprezentaci do 18 let nastoupil dvakrát, za reprezentaci do 21 let devětkrát (3 góly).

Druholigová bilance.

Druhou ligu hrál poprvé na jaře 1995 na hostování v Bohumíně, aniž by skóroval. 8 startů a první 3 vstřelené branky zaznamenal za B-mužstvo Sigmy Olomouc (2001/02: 2 starty/0 branek, 2002/03: 1/0, 2003/04: 5/3), na jaře 2004 hrál 2. německou Bundesligu (10/0) a 2 góly ve dvou startech si připsal i za brněnské B-mužstvo (2004/05: 1/2, 2005/06: 1/0). Posledním druholigovým angažmá Patrika Siegla bylo mužstvo Třince, kde zasáhl do 29 zápasů a vstřelil 1 branku (2010/11: 18/0, 2011/12: 11/1).

Nižší soutěže.

Ve třetí nejvyšší soutěži (MSFL) dal celkem 10 branek (1 za Uničov, 6 za Znojmo a 3 za Boby Brno „B“). Třetí ligu hrál také v Rakousku.

Patrik Siegl (* 26. února 1976, Šternberk) je bývalý profesionální český fotbalový záložník a obránce, který hrál i na postu útočníka. Tento univerzální hráč byl rovněž mládežnickým reprezentantem.

Patrik Siegl (* 26. Februar 1976 in Šternberk) ist ein tschechischer Fußballspieler auf der Position eines Abwehr- und Mittelfeldspieler, der seit 2014 als Stammspieler beim "SC Gresten-Reinsberg" in der niederösterreichischen 1. Klasse West, einem Siebentligisten, spielt.


Kultura.

Kmen patřil do kultury severovýchodních lesů. Kmen Meherrin byl zemědělský kmen usazených lovců a sběračů. Stejně jako ostatní kmeny patřící do irokézké jazykové rodiny žili v prostorných dlouhých domech (longhouses), velmi odolných vůči povětrnostním vlivům. Při vesnicích ležely obilné a kukuřičné pole, jako tomu bylo i u mnoha jiných kmenů v široké oblasti, například u členů Irokézké ligy. Lidé z kmene Meherrin byly pod ochranou Irokézké konfederace, na rozdíl od mnoha jiných kmenů v oblasti, které s ní byly často v nepřátelském stavu.

Dějiny.

Kmen Meherrin je poprvé uveden na španělské mapě východní Severní Ameriky z roku 1550. Psaná historie kmene se ale začala 29. srpna 1650, když anglický obchodník Edward Bland spolu s dalšími pěti Angličany, jedním indiánem z kmene Nottoway a jedním indiánem z kmene Appamatox přišli do vesnice kmene Meherrin s názvem Cowonchahawkon, která se nacházela na severním břehu řeky Meherrin (Meherrin River). V blízkosti se nacházely další dvě vesnice kmene, Taurara a Unote.  Půda, řeky a potoky z oblasti, kde se dnes nachází například město Emporia poskytovaly kmeni Meherrin všechny zdroje, které potřebovali. Volně žijící zvěř a přírodní zdroje překračovaly potřeby kmene. Celkový počet obyvatel kmene Meherrin nikdy nepřekročil 600 členů.  Přestože se písemná historie kmene Meherrin začala ve Virginii, netrvalo dlouho a tlak kolonistů a tradiční indiánští nepřátelé je přinutily jít dolů řekou Meherrin dovnitř kraje Hertford (Hertford County) v Severní Karolíně. Kolem roku 1670 postihla kmen epidemie neštovic. Někdy kolem roku 1706 se usadili v ústí řeky Meherrin na území, které dříve obývali indiáni z kmene Chowanoke. Jejich počet byl již zdecimovaný. V roce 1699 jich bylo 180, z toho 50 lukostřelců, v roce 1700 už jen 150. Irokézké útoky na severní kmeny, pravděpodobně na kmen Susquehannock, kolem roku 1675 způsobily, že několik indiánů z kmene Susquehannock přijali příslušníci kmene Meherrin mezi sebe. Kmen Susquehannock ustupoval před milicionáři z Virginie, které vedl Nathaniel Bacon.  Během roku 1677 kmen Meherrin a kolonie Virginie podepsali smlouvu, která vymezila kmenové hranice. V té době na teritorium kmene Meherrin uplatňovala nárok Severní Karolína. Smlouvu podepsali náčelník Ununtequero a hlavní náčelník Harehannah. V roce 1680 příslušníci kmene Meherrin podle smlouvy opouštějí svou vesnici Cowonchahawkon ve Virginii. Opustit Cowonchahawkon byl ze strany kmene velmi dobrý strategický tah; vyhnuli se tak konfliktu s kolonisty.  Pro neustále pronikání kolonistů na jejich území a evropské onemocnění se indiáni z kmene Meherrin stěhovali do okolních močálů a méně žádaných oblasti kraje Hertford. V letech 1711 a 1712 byly spojenci Tuskarorův během Tuskarorské války.  V roce 1722 podle smlouvy z Albany se Irokézové dohodli na zastavení akcí proti kmenům ve Virginii. V roce 1757 byl kmen Meherrin pod ochranou kmene Tuscarora. V roce 1761 kmen Meherrin žije u řeky Roanoke (Roanoke River) spolu s kmeny Tuscarora, Saponi a Machapunga. V roce 1802 mnoho příslušníků kmene Meherrin odešlo s příslušníky kmene Tuscarora na sever, kde se připojili k Irokézké konfederaci, ale ne jako další kmen, ale jako součást kmene Tuscarora. Padesát z nich zůstalo ve staré vlasti, kde byli v roce 1975 uznání Severní Karolínou jako kmen.  V roce 2000 měl kmen 500 členů.  Do současnosti přežilo velmi málo uměleckých řemesel kmene Meherrin. Dnešní příslušníci tohoto kmene nemluví původním jazykem.

Meherrin je indiánský kmen patřící do Irokézké jazykové rodiny. Jejich jazyk byl podobný jazyku kmene Tuscarora a kmenový název Meherrin znamená "Lidé kalné vody".

Die Meherrin gehören zu den irokesisch sprechenden Indianervölkern Nordamerikas, die zu Beginn des europäischen Kontakts um 1650 im nordöstlichen heutigen US-Bundesstaat North Carolina und südöstlichen Virginia lebten. Heute bilden sie als "Meherrin Indian Tribe" einen der acht von North Carolina anerkannten Stämme amerikanischer Ureinwohner.