Historie diecéze.

Církevní organizace existovala na východě Čech již od počátku křesťanství v českých zemích a byla součástí pražské diecéze, ustavené na konci 10. století. Hradec Králové pak zaujímal významné místo v této struktuře jako sídlo arcijáhna. Část území východních Čech byla ve 14. a začátku 15. století součástí nově ustanoveného biskupství litomyšlského (1344), které ovšem zaniklo během husitských válek.  Zřízení samostatného biskupství v 17. století souvisí s obnovou katolické církevní organizace během katolické reformace, neboť toto území bylo jednak poměrně vzdálené od dosavadního střediska této správy v Praze, jednak se římskokatolická církev snažila obnovit svou strukturu na území, které z větší části přestalo být katolickým. Diecéze byla zřízena papežem Alexandrem VII. 10. listopadu 1664 bulou "Super universas", v níž je také hradecký kostel Svatého Ducha povýšen na kostel katedrální. V průběhu následujícího století se nově zřízené biskupství stalo důležitou součástí katolického reformačního úsilí, v Hradci Králové působili i jezuité, kteří zde měli svou kolej (dnešní budova Nového Adalbertina).  V době osvícenství podporovali hradečtí biskupové snahu tehdejších politických představitelů o náboženskou toleranci. V 2. polovině 20. století zůstávala diecéze po úmrtí Mořice Píchy neobsazená ("sedes vacans"), protože státní správa neumožnila běžnou správu a jmenování diecézního biskupa. Na začátku roku 1990 byl diecézním biskupem jmenován Karel Otčenášek, který biskupské svěcení obdržel již roku 1950.  Bulou "Episcoporum Poloniae coetus" papeže Pavla VI. ze dne 28. června 1972 bylo z území diecéze vyňato území Kladska a včleněno do vratislavské arcidiecéze.  Dne 6. června 1998 byl sídelním biskupem jmenován Mons. ThLic. Dominik Duka OP, 26. září téhož roku přijal biskupské svěcení. Generálními vikáři byli do února 2010 Tomáš Holub a Josef Socha.Od 1. 1. 2019 je generálním vikářem Mons. Mgr. Jan Paseka. Dne 13. února 2010 byl stávající biskup Dominik Duka jmenován arcibiskupem pražským a 14. května 2011 se vedení diecéze ujal nový biskup Jan Vokál, jmenovaný papežem Benediktem XVI. 3. března 2011.  Na počátku 21. století byl v diecézi zahájen proces slučování farností, aby se struktura diecéze přizpůsobila nižšímu počtu kněží i věřících. Během pěti let poklesl počet farností z 447 (v roce 2003) na 309 (1. leden 2008).

Diecéze královéhradecká je římskokatolická diecéze, která se nachází ve východních Čechách. Založena byla 10. listopadu 1664, sídlem biskupa je Hradec Králové. Spolu s metropolitní pražskou arcidiecézí a litoměřickou, českobudějovickou a plzeňskou diecézí tvoří Českou církevní provincii. V čele diecéze stojí od 14. května 2011 sídelní biskup Mons. Jan Vokál.

Das Bistum Königgrätz (tschech.: "Biskupství královéhradecké" bzw. "Diecéze královéhradecká"; lateinisch: "Dioecesis Reginae Gradecensis") ist eine römisch-katholische Suffragandiözese des Erzbistums Prag in Tschechien mit Sitz in Hradec Králové ("Königgrätz"). Sie umfasst die Region Ostböhmen, die im Wesentlichen aus dem Královéhradecký kraj und dem Pardubický kraj besteht. Sie ist in zwölf Vikariate unterteilt.


Původ.

Jasný historický původ červených obálek není znám. Forma červených obálek v takové podobě, v jaké se využívají dnes, se pravděpodobně datuje do dynastie Čching (1644–1911). Svůj původ ale podle některých mají už v dobách dynastie Chan (206 př. n. l.-220 n. l.). Tehdy se ale nejednalo o klasické obálky s penězi. Byly to drobné kovové mince se čtyřhranným otvorem, které se navlékaly na červený provázek a tvořily tak amulet, který měl sloužit k ochraně před démony způsobující nemoci. Na Čínský nový rok se zase darovaly peníze k zahánění zlých vlivů.

Peněžní hodnota.

Obsahem červených obálek je vždy peněžní hodnota, která se odvíjí od vztahu k obdarovanému. Pokud se jedná o vlastní rodiče, darovaná částka se pohybuje v rozmezí ¥500-2000. U blízkých přátel a dětí příbuzných je tato hodnota ¥50-200, vlastní děti se obvykle radují z částky okolo ¥100 a děti známých se obdarovávají částkou 10 nebo 20 jüanů. Tento druh dárku se také ale prosadil jako forma odměn pro zaměstnance. Tam se obvyklá peněžní hodnota pohybuje v rozmezí ¥100-1000.  Velmi oblíbené je při určování částky v obálkách řídit se čínským symbolismem. Proto je poměrně časté dávat do obálek hodnotu dělitelnou osmi (bā 八), (¥8, 80, 800), jelikož se jedná o číslo, které přináší štěstí. Další oblíbenou variantou je hodnota peněz čítající ¥520, a to zejména dne 20. května, kdy se v Číně slaví den podobný Valentýnu v evropských zemích. Jednotlivé číslice 5, 2 a 0 (Wǔ 五, èr 二, líng 零), ze kterých se hodnota skládá, se svojí výslovností podobají výslovnosti (Wǒ ài nǐ 我爱你), v českém překladu „miluji tě”.  Na opačné straně stojí číslo čtyři (sì四), jehož výslovnost se podobá slovu smrt (sǐ 死). Až na tuto výjimku je ale vždy jinak lepší darovat částku sudou oproti liché.  Vhodné je navíc dávat bankovky nové, čisté a nezpřehýbané. Špinavé a opotřebované bankovky působí na obdarovaného urážlivě.

Symbolika červené barvy.

Červená barva má v Číně dlouhodobou tradici. Už od pradávna je považovaná za barvu života, bohatství a štěstí. Slovo červený (hóng 红) se navíc vyslovuje stejně jako (hóng 宏), což znamená velkolepost, vznešenost a skvělost. Není spojována jen s červenými obálkami, ale velmi populární jsou také i například celosvětově známé červené lampiony.  Už během dynastií Chan (206 př. n. l.-220 n. l.) a Čou (1045–256 př. n. l.) hodnostáři nosili červený úřední oděv. Božstva byla zase vyobrazována v právě zmíněných barevně bohatých řasených róbách. Další velký význam této barvy přišel s počátkem 20. století, kdy se jejím používáním výtvarníci snažili podpořit revoluční změny, které vedly k rozpadu říše Čching. Také hrála významnou roli při růstu národního uvědomění, kdy červená barva dávala vzpomenout na velmi slavné období dějin Číny.  Červené barvě byla přikládána i magická moc. Čtrnáctý den osmého lunárního kalendáře byl významným dnem, kdy byla dětem malována rudá tečka na čelo, zatímco ženy si stejnou rudou tečku malovaly na tváře. V případě dětí měla tečka zajistit ochranu před nemocemi. U žen to mělo smysl jiný, ty si ji nechávaly malovat na tvář jako znaménko krásy.

Červené obálky a moderní technologie.

V roce 2014 spustil nejoblíbenější čínský online komunikační prostředek Wechat možnost zasílání červených obálek prostřednictvím zpráv. Dle statistických informací během jednoho dne na Čínský nový rok (přesněji 15. února 2018) využilo tuto službu 668 milionů uživatelů aplikace. Další významnou aplikací, jejímž prostřednictvím se červené obálky dají elektronicky zasílat, je aplikace Alipay.

Červená obálka (znaky zjednodušené: 红包, tradiční: 紅包, pchin-jin: hóngbāo, český přepis: chung-pao) je tradiční čínský dárek, prostřednictvím něhož se darují peníze, a to především na Čínský nový rok. Svou oblibu mají ale i během jiných příležitostí, jako jsou například svatby, narozeniny či jiné významné dny.

Hong Bao, auch: Hongbao, (, kant., graf. Variante: 、, regional auch:, jap. /, kana otoshidama, viet. "lìxì") sind rote Briefumschläge, in denen Geldgeschenke zu chinesischen Festen wie dem Chinesischen Neujahrsfest oder der chinesischen Hochzeit überreicht werden.


Historie.

Podle archeologických nálezů se odhaduje první osídlení oblasti kolem Kosmonos na dobu před 7 000 lety. Název Kosmonosy je odvozen od slova "kosma", tedy mnoho vlasů. Přímo o Kosmonosích se poprvé píše v darovací listině správy Pražského hradu, kterou byla osada v roce 1186 darována řádu sv. Jana Jeruzalémského.  Kosmonosy změnily mnohokrát majitele, v 15. století patřily ke zvířetickému panství. Roku 1650 stal pánem Heřman Černín z Chudenic z rodu Černínů, za jejichž vlády poznalo město značný rozvoj. Humprecht Jan Černín zde založil Svobodnou obec řemeslnickou. V té době byl také postaven kostel sv. Kříže, Campanilla – věž Lorety, byla založena obora a mnohé další stavby. Mnohem známější stavbou hraběte je samozřejmě Černínský palác v Praze. Hrabě měl údajně při hledání místa pro stavbu paláce podmínku, že z oken musí být za jasného počasí vidět kosmonoský zámek. Heřman Jakub Černín založil v Kosmonosích piaristickou kolej s gymnáziem, jenž se stalo střediskem vzdělanosti celého Mladoboleslavska. Kolej byla po reformách Josefa II. zrušena a gymnázium přesunuto do Mladé Boleslavi. V roce 1738 prodali Černínové Kosmonosy Hrzánům z Harasova, kteří jej vlastnili 20 let. Dalším majitelem se stal hrabě Josef de Bolzo, který zde v roce 1764 založil textilní manufakturu, bělidlo a barvírnu u Jizery, kde později vyrostla továrna na potiskování látek TIBA. Továrnu později koupila rodina Leitenbergerů, která zde po roce 1800 vlastnila téměř všechny nemovitosti. V 18. století se majiteli stali Mirbachové, posledním urozeným držitelem panství byl baron Klinger.  Městys Kosmonosy byl povýšen dne 26. října 1913 Františkem Josefem I. na město. Dalšího rozkvětu se město dočkalo v období mezi první a druhou světovou válkou. Václav Svoboda postavil továrnu na traktory Svoboda, která proslavila město po celém Československu. Za protektorátu byla v Kosmonosích německá vojenská posádka o síle 60 mužů. Celkem 68 občanů města bylo internováno v koncentračních táborech – 11 z nich bylo popraveno nebo umučeno.  Po válce se Kosmonosy spojily s Mladou Boleslaví, což ale nepřineslo očekávaný efekt, a tak v roce 1954 došlo opětovnému osamostatnění. Další administrativní přičlenění k Mladé Boleslavi přišlo v době normalizace 1. ledna 1974. Po změně režimu v Československu se nakonec na přání občanů 24. listopadu 1990 obec obnovila samostatnost, a byl jí navrácen status města. V květnu 1994 městské zastupitelstvo schválilo žádost občanů obce Horní Stakory o připojení ke Kosmonosům.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve městě Kosmonosy s 4210 obyvateli v roce 1932 byly evidovány tyto úřady, živnosti a obchody: Ve vsi Horní Stakory s 300 obyvateli (v roce 1932 samostatné vsi, ale která se později stala součástí) byly evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, lom, sadař, 2 obchody se smíšeným zbožím, trafika, velkostatek.

Doprava.

Silniční doprava  Městem prochází silnice II/610 Praha – Mladá Boleslav – Kosmonosy – Mnichovo Hradiště – Turnov. Okrajem města prochází silnice I/38 Nymburk – Mladá Boleslav – Doksy – Jestřebí a okolo města vede dálnice D10 Praha – Mladá Boleslav – Turnov s exitem 46.  Železniční doprava  Železniční trať ani stanice na území města nejsou. Nejblíže městu je železniční stanice Mladá Boleslav-Debř ve vzdálenosti 3 km ležící na trati 070 z Prahy do Turnova.  Autobusová doprava  Městem Kosmonosy vedlo v květnu 2011 mnoho příměstských autobusových linek z Mladé Boleslavi přes Kosmonosy do okolních obcí, do Kosmonos vede i množství linek Městské autobusové dopravy Mladá Boleslav. V městě zastavovaly autobusové linky do vzdálenějších cílů, jako Bakov nad Jizerou, Česká Lípa, Dobrovice, Doksy, Kněžmost, Lázně Kundratice, Liberec, Mladá Boleslav, Mnichovo Hradiště, Nový Bor, Praha, Sobotka

Kosmonosy je město ležící zhruba 50 km severovýchodně od Prahy, těsně sousedící s městem Mladá Boleslav. Dominantními památkami města jsou renesanční zámek ze 16. století, Loreta, kostel Povýšení sv. Kříže ze 17. století s raně barokní zvonicí a barokní fara. V budovách bývalého piaristického kláštera (koleje) sídlí druhá nejstarší psychiatrická nemocnice v České republice. Žije zde obyvatel.

Kosmonosy (deutsch "Kosmanos") ist eine Stadt mit 3917 Einwohnern in Tschechien. Sie liegt unmittelbar nördlich von Mladá Boleslav in 243 m ü. M. und gehört dem Okres Mladá Boleslav an. Die Katasterfläche beträgt 1 161 ha.


Život a dílo.

Narodil se v zemi svých prarodičů ve městě Pavlovsk poblíž Petrohradu a vyrůstal v Moskvě. Jeho otec Solomon Vishniac byl bohatý výrobce deštníků a jeho matka Manja byla dcerou zámožného kupce diamantů (Roman Vishniac měl ještě sestru Katju). Letní měsíce Vishniac komentoval: „V Moskvě to bylo pro moji rodinu nepříjemné, byli jsme nuceni trávit léto na chatě, pár kilometrů od města.“  Jako dítě se zajímal o biologii a fotografování – jeho pokoj byl plný rostlin, hmyzu, ryb a malých zvířat. Ve svých sedmi letech dostal k narozeninám od své babičky mikroskop, ke kterému brzo připevnil fotoaparát – tím fotografoval například svaly na nohou švába se 150násobným zvětšením. Mladý Vishniac používal tento mikroskop často: fotografoval vše, co mohl najít: mrtvý hmyz, pyl i prvoky.  Do svých deseti let se učil doma, od deseti do sedmnácti let navštěvoval soukromou školu, kde získal zlatou medaili a stipendium. Od roku 1914 strávil šest let v Šanjavském ústavu (nyní Moskevská národní univerzita A. L. Šanjavského) v Moskvě. V ústavu získal doktorát v oboru zoologie a stal se docentem v oboru biologie. Jako postgraduální student pracoval s prestižním biologem Nikolajem Kolcovem a experimentoval s metamorfózou axolotla mexického. I když jeho pokusy byly úspěšné, nemohl svou vědeckou práci s podrobnými závěry v Rusku publikovat kvůli chaosu v důsledku Ruské revoluce v roce 1917. Přesto ještě pokračoval tři roky ve studiu medicíny.

Berlín.

V roce 1918 se celá rodina přestěhovala do Berlína kvůli antisemitismu, způsobenému třetí ruskou revolucí. Krátce po příjezdu se oženil s Lute Baggovou, se kterou měli dvě děti, Marii a Wolfa. Roman Vishniac rodinu včetně svých rodičů velmi podporoval, pracoval v několika zaměstnáních. Ve svém volném čase studoval východní umění na berlínské Humboldtově univerzitě. Zkoumal endokrinologii a optiku a také fotografoval. V Berlíně často přednášel o naturalismu.  Ve 30. letech v důsledku rostoucího antisemitismu v Německu cestoval po východní Evropě, kde fotografoval kulturu chudých Židů v horských vesnicích a městských obcích. Za přibližně čtyři roky pořídil tisíce fotografií dokumentující osobní životy lidí, kteří jej zvali do svého domu a současně podporovali jeho rodinu v Berlíně. V roce 1939 se jeho manželka a děti přestěhovaly do Švédska, aby zůstaly s rodiči Luty daleko od německých nepřátel. V létě se Lute setkala s rodiči v Nice.  Vishniac se vrátil do Paříže na konci léta 1940, kde ho zatkla vichistická policie a internovala ho v táboře Camp du Ruchard ve francouzském Clichy. Vishniac byl občanem Lotyšska, které bylo v té době včleněno do SSSR, a byl tak považován za člověka „bez státní příslušnosti“. Po třech měsících úsilí jeho manželky a za pomoci Amerického židovského spojeného distribučního výboru získal vízum, které mu umožnilo dostat se se svou rodinou přes Lisabon do USA. Jeho otec zůstal a strávil válku ve Francii, jeho matka zemřela na rakovinu v roce 1941 v Nice.

New York.

Vishniacova rodina uprchla přes Lisabon do New Yorku, kam přišla v roce 1940. Vishniac se snažil několik dní najít práci, ale nedařilo se mu to: „Byl to pro mě čas odtržení a strachu“. Hovořil mnoha jazyky, ovládal němčinu, ruštinu a jidiš, ale nemluvil anglicky, což mu působilo potíže. Podařilo se mu udělat několik portrétů převážně pro zahraniční klientelu. V této době, v roce 1942, pořídil jeden ze svých nejznámějších portrétů – Alberta Einsteina. Přišel k Einsteinově domu v Princetonu v New Jersey, vstoupil do jeho kanceláře a vyfotografoval Einsteina, který byl zaneprázdněn prací. Einstein později označil tuto fotografii jako svou oblíbenou.  V roce 1946 se s Lutou rozvedli a o rok později se oženil s Editou Ernstovou. O několik let později opustil fotografické portréty a pokračoval v nezávislé práci v oblasti mikrofotografie.  Ve Spojených státech se Roman Vishniac zoufale snažil získat sympatie pro chudé Židy z východní Evropy. Když vystavoval své práce v roce 1943 na Kolumbijské univerzitě, napsal dopis Eleanor Rooseveltové, pozval ji na výstavu, avšak tehdejší první dáma nepřišla. Několik fotografií poslal také prezidentu Rooseveltovi, který mu za ně poděkoval.  V porovnání s 16 000 fotografiemi pořízenými ve východní Evropě nasnímal v Americe pouze 2 000 fotografií. Většinu z těchto negativů Vishniac s rodinou pečlivě skrývali.

Pozdní život.

I když byl starší, byl velmi aktivní. V roce 1957 byl jmenován výzkumným pracovníkem na Albert Einstein College, kde učil medicínu a v roce 1961 získal titul „profesora biologie“. V sedmdesátých a osmdesátých letech pracoval v Institutu Pratt. V této době žili se svou ženou Editou na západní straně Manhattanu.  Během svého života byl Vishniac tvůrcem mnoha filmů a dokumentů, z nichž nejznámější byl "Living Biology" ("Živá biologie"). Skládá se ze sedmi filmů s tématy: buněčné biologie, embryologie, orgánových systémů, evoluce, genetiky, ekologie, botaniky, volně žijících živočichů a světa mikroorganismů. Film byl financován grantem nadace National Science Foundation.  Roman Vishniac získal čestný doktorát univerzit Rhode Island, Columbia College of Art a California College of the Arts. Zemřel 22. ledna 1990 na zhoubný nádor tlustého střeva.

Fotografické dílo.

Střední a východní Evropa.

1935–1939.

Vishniac je známý především svými dramatickými snímky ze života chudých Židů ve východoevropských městech. Nejprve byl pověřen, aby tyto fotografie zhotovil pro úřad American Jewish Joint Distribution Committee, ale sám měl o tuto práci osobní zájem. Cestoval tam a zpět z Berlína do slumů v Rusku, Polsku, Rumunsku, Československu a Litvě.  Zatímco cestoval po Evropě, vydával se za obchodníka s textilem. Při svých cestách po východní Evropě byl často za své fotografie zatýkán policií, a někdy i obviněn ze špionáže.  Později, když svá díla publikoval, měly tyto fotografie vliv na jeho popularitu, vystavoval na samostatných výstavách na Kolumbijské univerzitě, v Židovském muzeu v Praze, International Center of Photography a dalších podobných institucích.  Vishniac tvrdí, že v tomto období pořídil asi 16 000 fotografií, nicméně pravdivost těchto faktů je sporná. Aby došel až do malých vesnic v horách, musel by po strmých silnicích nosit na zádech těžké příslušenství (fotoaparáty Leica, Rolleiflex, videokamery, stativy, atd.), které podle něj dosahovalo celkové váhy 52 kg. V roce 1983 se výrazně podílel na knížce "Ztracený svět", ve které publikoval fotografie z východní Evropy. Vishniac nasnímal tisíce chudých Židů, „... aby se zachoval v obrazech svět, který může brzy přestat existovat.“  Při pořizování záběrů uvnitř budov, při kterých používal fotoaparát Leica, se potýkal s nedostatkem světla. Někdy s sebou nosil petrolejovou lampu, s jejíž pomocí scénu dosvětloval a při fotografování se opíral zády o stěnu a zadržoval dech. Tímto způsobem minimalizoval pohybovou neostrost na svých snímcích. Fotoaparát Rolleiflex používal převážně pro venkovní scény.  Roman Vishniac chtěl nejen uchovat vzpomínky na Židy, ale také aktivně bojoval na zvýšení západního povědomí o zhoršující se situaci ve východní Evropě, dokonce „se pomocí svých fotografií snažil upozornit zbytek světa na hrůzy nacistické perzekuce“. Například na konci roku 1938 se vplížil do internačního tábora ve Zbąszyni poblíž Německo‐polských hranic, kde Židé čekali na deportaci do Polska. Po dvou dnech fotografování „špinavých baráků“, jak situaci později popsal, unikl v noci z tábora skokem z druhého patra a odplížil se pryč. Pořízené fotografie pak použil pro Společnost národů jako důkaz existence takovýchto táborů.  Po smrti Romana Vishniaca byly objeveny další fotografie a prezentovány na výstavě v Berlíně. Na konci některých ruliček fotografického filmu byly nalezeny snímky, které pořizoval a používal ve svých vědeckých výzkumech.

Styl.

Vishniacovy fotografie ze 30. let jsou komponované ve velmi odlišném stylu, ale všechny se zaměřují na dosažení stejné myšlenky: zachytit jedinečnou kulturu židovských ghett ve východní Evropě, především jejich náboženství a chudobu. Jeho publikované fotografie se z velké části soustředí na portréty lidí, většinou v malých skupinách a věnujících se svému každodennímu životu: velmi často studují (obecně náboženské texty), jdou (mnohdy v drsném počasí) nebo prostě sedí a koukají. Scény jsou dramatické. „Na některé ze zachycených tváří se sotva objeví náznak úsměvu, podezřívavé oči se na nás dívají zpoza starých okenních křídel, nebo patří podomnímu obchodníkovi, dětem z přeplněných školních učeben nebo lidem na pustých nárožích...“ Gene Thornton píšící pro "The New York Times", to pojmenoval jako „... temnota s chudobou a šedé světlo evropské zimy“.  Snímky jsou černobílé, pořízené v dostupném světle nebo osvětlené lucernou, přesto jsou „překvapivě ostré jako břitva s velkou hloubkou ostrosti“. „Jsou to klasické zrnité snímky typické Vishniacovým realistickým stylem, můžeme se téměř prstem dotknout hrubé textury kabátu a šály, oděvy lidí se více podobají kůře stromů, než dobře vyžehlenému vlněnému obleku elegána.“ Vishniac byl známý tím, že při popisech fotografií přeháněl, a někdy si příběhy k nim dokonce vymýšlel.

Inspirace.

Vishniacovy fotografie z tohoto období jsou ve sbírkách řady galerií a stálých expozic mnoha muzeí. Edward Steichen označil jeho snímky z období před holokaustem jako „nejlepší dokumentární fotografie doby a místa“. Nicméně, také se objevila kritika Vishniacových prací například za nedostatek rozmanitosti a objektivity jeho snímků z východní Evropy a také za špatnou kvalitu kompozice. Argumentem bylo, že kromě nemajetných Židů v ghettech měl také fotografovat Židy bohatší. Thornton kritizoval jeho fotografie za neprofesionální kvalitu s odvoláním na „chyby v zaostření a nedostatky v kompozici, jako například nevysvětlená třetí noha a chodidlo vyčnívající z dlouhého pláště spěchajícího vzdělance.“  Vishniacovy fotografie měly velký vliv na literaturu o holokaustu a ilustrují řadu tematických publikací o židovských ghetech. Například dramatický snímek "The Only Flowers of her Youth" inspiroval Miriam Nerloveovou k napsání románu, který se zakládal na příběhu zobrazené dívky.  Za své dílo Roman Vishniac obdržel v roce 1956 ocenění Memorial Award od společnosti American Society of Magazine Photographers. V roce 1984 vyhrál také v kategorii vizuální umění na shromáždění Židovské knižní rady; snímek "The Only Flowers of her Youth" byl v roce 1952 na Singapurské mezinárodní fotografické výstavě v Lucernu označen za „nejpůsobivější“; a získal ocenění Grand Prize v kategorii Umění ve fotografii, New York Coliseum.

Mikrofotografie a biologie.

Kromě momentní fotografie, která jej nejvíce proslavila, se Vishniac věnoval také oblasti mikrofotografie (zvláště interferenční mikroskopii a filmové mikrofotografii). Se zaměřením na fotografování živého hmyzu měl talent na pořizování snímků pohybujících se vzorků v „ten správný okamžik“, podobně jako Philippe Halsman, bývalý prezident sdružení American Society of Magazine Photographers. Ohledně Vishniacovy dovednosti v mikroskopii Halsman prohlásil, že má „zvláštní druh geniality“. Pracoval s mnoha různými druhy vzorků od prvoků, přes světlušky až po aminokyseliny. Vishniacova práce v mikroskopii byla v tomto oboru velmi oceňována. Během tří po sobě jdoucích let od roku 1952, vyhrál ocenění biologické fotografické asociace Biological Photographic Association v New Yorku.  Jedním z nejznámějších úspěchů Romana Vishniaca v oblasti mikrofotografie jsou jeho revoluční fotografie pořizované zvnitřku oka mouchy domácí zpoza 4 600 malých a složitě uspořádaných ommatidii. Některé snímky, například cirkulující krev na tváři křečka, pořizoval na lékařské fakultě Boston University. Vishniac vymyslel nové metody pro relativně snadné pořizování barevné mikrofotografie. Jeho metoda barvení (vyvinutá v 60. letech a na počátku 70. let) používala polarizované světlo pronikající do určitých míst buněčné struktury a výrazně zlepšovala detaily.  V oblasti biologie se Vishniac specializoval na mořskou mikrobiologii, fyziologii nálevníků, oběhový systém jednobuněčných rostlin a endokrinologií (na které pracoval především v Berlíně) a metamorfózu. Přes jeho úspěchy v této oblasti byla většina jeho práce v oboru biologie vzhledem k fotografii sekundární: Vishniac studoval anatomii organismů především kvůli kvalitnější fotografii. Kromě experimentů s metamorfózou axolotla amerického zkoumal v roce 1920 také morfologii chromozomů; oboje v Berlíně. Jako biolog a filozof se v roce 1950 přiklonil k hypotéze polyfyletismu, teorie, že život vznikl z několika nezávislých biochemických reakcí. Jako filozof v 50. letech „vyvinul principy racionální filosofie“.

Další fotografie.

Vishniac je pozoruhodný svými fotografiemi páření hmyzu, záběry hodování mořčáků nebo animacemi dalších živých bytostí. Trpělivě trávil hodiny hledáním hmyzu nebo podobných jiných objektů na předměstí New Yorku. Před samotným fotografováním dokázal maskován travou ležet více než hodinu v trávě a čekat na příležitost. Nenápadně se pak přiblížil ke svému objektu a zarámoval scénu zrcadlovkou vybavenou mezikroužky. Za tímto účelem trénoval zadržení dechu až na dvě minuty, aby během nich mohl nerušeně fotografovat.  Vishniacovy subjekty zájmu se po celý jeho život měnily. Někdy se zaměřil na dokumentaci berlínského každodenního života, později pořídil známé portréty Alberta Einsteina a Marca Chagalla. Byl též průkopníkem v oboru časosběrné fotografie, jimž se věnoval hlavně mezi roky 1915 a 1918.

Publikace.

Kompletnější seznam publikací o/od Romana Vishniaca byl publikován na stranách 94 a 95 v knize "Roman Vishniac", kterou publikoval ICP a archiv knihovny Library of Congress.

Roman Vishniac (; 19. srpna 1897 Pavlovsk, Rusko – 22. ledna 1990 New York, USA) byl rusko‐americký fotograf známý svými obrazy kultury Židů ve střední a východní Evropě a holokaustu. Byl všestranný fotograf, zkušený biolog, učitel, sběratel a učitel dějin umění. Učinil významný vědecký přínos v mikrofotografii a technice časosběrné fotografie, kterým se věnoval po celý život. Zajímal se o historii, měl silné spojení se svými židovskými kořeny a byl sionistou.

Roman Vishniac (, "Roman Wischnjak"; * 19. August 1897 in Pawlowsk bei Sankt Petersburg; † 22. Januar 1990 in New York) war ein US-amerikanischer Biologe, Fotograf und Pionier der Wissenschaftsfotografie. Besonders bekannt wurde er für seine Fotografien des jüdischen Lebens in Mittel- und Osteuropa vor dem Nationalsozialismus.


Rozšíření.

Dřevina pochází z oblastí jižní Evropy od Itálie až po Krym, z okolí Kavkazu a části Blízkého východu. Lidmi byla rozšířena do přírody západní a částečně i Střední Evropy, Střední Asie, do velké části Spojených států amerických, na jih Kanady, do Mexika a také do jižní Afriky.

Ekologie.

Nenáročná rostlina rostoucí na slunci i v polostínu, při plném zastínění méně kvete a plodí. Dá se pěstovat na téměř jakékoli půdě, s pH mírně kyselým až mírně alkalickým, dává však přednost půdám vápenitým, jílovitohlinitým až jílovitým, které jsou vlhké; skromně roste i na suchém stanovišti. Dobře snáší znečištěné ovzduší, proto se může sázet podél dálnic a v průmyslových zónách měst. Nesnáší mrazové kotliny, při extrémních mrazech keře namrzají, po seříznutí většinou dobře obrážejí, mladé rostliny jsou na silné mrazy citlivější. Je fanerofyt kvetoucí v květnu a červnu, plody bývají plně vybarvené koncem září. Ploidie je 2n = 34.

Popis.

Neopadavý, nepopínavý keř dorůstající běžně do výšky 2 m, při růstu u opory může být i vyšší. Jeho mladé větve bývají zbarvené červenohnědě, jsou řídce porostlé plstnatými, časem olysávajícími chlupy a vytrvalými, 1 až 1,5 cm dlouhými kolci, což je zvláštní druh trnů vzniklý přeměnou krátkých zašpičatělých větévek. Přezimující střídavé listy s krátkým řapíkem jsou 2 až 4 cm dlouhé, 1 až 1,5 cm široké a mají opadavé palisty. Celistvá listová čepel bývá podlouhle kopinatá až úzce eliptická, na bázi je zúžená do řapíku a na vrcholu tupá, po obvodě jemně vroubkovaná a v mládí je po obou stranách řídce plstnatá a později olysává.  Drobné, pětičetné, bílé nebo růžové květy široké okolo 6 mm vyrůstají v bohatých květenstvích, mnohoramenných chocholících širokých až 4 cm a obsahující až 40 květů. Květy jsou symetrické, oboupohlavné, jejich vytrvalý kalich s chlupatými, trojúhelníkovitými lístky vytváří zvonkovitou češuli. Korunní lístky jsou na bázi nehetnatě stažené, okrouhlé, 2 až 4 mm dlouhé, bílé, vzácně růžové nebo nažloutlé. Krátkých tyčinek se žlutými prašníky bývá dvacet, z pěti plodolistů srostlý spodní semeník mívá v každém oddílu po dvou vajíčkách a nese pět volných čnělek.  Plod je drobná, kulovitá, hladká malvice velká asi 5 mm, červeně nebo žlutě zbarvená. Je na stopce 5 až 10 mm dlouhé a na vrcholu má vytrvalé kališními lístky, obsahuje tmavě hnědá semena. Na keři vydrží do zimy, pokud je neoberou ptáci. Keře se rozmnožují semeny nebo bylinnými či polovyzrálými řízky s patkou starého dřeva.

Význam.

Hlohyně šarlatová bývá běžně pěstována ve skupinách i solitérně v parcích, zahradách i jako součást městské zeleně nenáročné na údržbu. Vysazuje se také do ozdobných či ohrazujících neproniknutelných živých plotů. Kvete a plodí na dvouletém, loňském dřevě, proto se stříhá a tvaruje do libovolných tvarů až v létě. Jsou vyšlechtěné mnohé kultivary s rozličnou mohutností růstu keře, s různou barvou, velikostí či tvarem plodů, které mohou být oranžové, cihlové nebo ohnivě červené, žluté a vzácně i bílé. Ve středoevropském klimatu se nejčastěji pěstují 'Bad Zwischenahn', 'Ebben', 'Golden Charmer', 'Kasan', 'Orange Glow', 'Mohave', 'Pauciflora', 'Red Column', 'Telstar' a jíné. Plody lze zpracovávat na aromatické džemy a kompoty.

Hlohyně šarlatová ("Pyracantha coccinea") je okrasný, stálezelený keř vysoký průměrně dva až tři metry. Celoročně je ozdobný svými zelenými listy, v květnu a červnu záplavou drobných bílých květů a na podzim spoustou šípkům podobných plodů v různých odstínech červené barvy. Je jediným druhem rodu hlohyně, který se v české přírodě vyskytuje. Není v České republice původní rostlinou, je považovaná za naturalizovaný neofyt, který má velký potenciál k dalšímu šíření. Do volné krajiny se pravděpodobně dostává semeny roznášenými hlavně ptáky a hlodavci žeroucími její plody. Poprvé byla zjištěna planě rostoucí v okolí Prahy roku 2002 a postupně jsou nacházeny další lokality.

Der Mittelmeer-Feuerdorn ("Pyracantha coccinea") wird auch Europäischer Feuerdorn genannt und ist beheimatet in Südeuropa, Kleinasien und im Kaukasus. Im 17. Jahrhundert wurde er nach Mitteleuropa eingeführt, war aber auch schon einmal im Tertiär in diesem Gebiet vertreten.


Historie.

Oblast byla pravděpodobně osídlena již ve druhé polovině 13. století, i když první zmínky o hradu pocházejí až z roku 1401. Hrad byl většinou v držení Vartenberků. První známý majitel, Václav z Vartenberka, byl stoupencem Zikmunda Lucemburského, a proto byl hrad v roce 1402 dobyt vojskem přívrženců krále Václava IV. Václav z Vartenberka však získal hrad ještě téhož roku zpět a držel ho až do své smrti (pravděpodobně roku 1407). Další majitele neznáme, ale zřejmě patřili k odpůrcům Václava IV. Roku 1416 proto hrad dobylo královské vojsko vedené Mikulášem Chudým z Újezda. Roku 1417 potom král Vrabinec zastavil Bohuši ze Zvěřince. Roku 1421 hrad získal Albrecht Šenk z Landsberka a přenechal ho míšeňským vévodům, jejichž posádka hrad ovládala až do roku 1426, kdy se hradu zmocnil Zikmund Děčínský z Vartenberka poté, co přešel na stranu husitů. Roku 1441 byl hrad v držení Jana z Vartenberka znovu obležen saským a lužickým vojskem, ale dobyt nebyl.  Roku 1527 jej koupil Jindřich z Bünau. Na hradě však v té době žil jen hejtman s posádkou. Po roce 1585 prošel renesanční úpravou opevnění. Začátkem 17. století sloužil jako vězení. Roku 1628 jej Günter z Bünau prodal Kryštofu Šimonovi z Thunu, který hrad připojil ke krásnobřezenskému panství a hrad zpustl.  Na počátku 21. století byl hrad v majetku společnosti Lesy ČR, od které je získala obec Ryjice. Od té doby probíhají práce s cílem zabezpečit dochované pozůstatky zdiva, které by měly být dokončeny do roku 2020.

Stavební podoba.

Hradní jádro bylo oválné. Z pravidelného obvodu vystupovaly dvě okrouhlé, dovnitř otevřené bašty, mezi kterými se nacházel palác. Dochovala se pouze bašta na severovýchodní straně. Na západní straně stála před hradbu předsazená hranolová cisternová věž.  Opevnění hradu zřejmě patří mezi rané pokusy o aktivní obranu, protože rozmístění bašt umožňuje jen částečné flankování přilehlých hradeb. Relikt, považovaný za renesanční bastion, je ve skutečnosti pozůstatkem mostnice, na kterou navazovala dřevěná část mostu ke čtverhranné branské věži. Nové výzkumy dokládají, že hradní areál byl dvojdílný a vlastním jádrem byla asi o pět metrů vyvýšená plocha, kde se podle starších plánů nacházel trojprostorový palác. Dnes se zde nachází vyhlídková plošina.  Na nejvyšším místě hradu byl v roce 1931 postaven vyhlídkový objekt, v jehož přízemí se nachází valeně zaklenutý prostor, který sloužil jako turistický přístřešek pro případ nepříznivého počasí.

Pověsti.

Na hradě Blansko sídlil prý kdysi zlý obr, který velkým prakem střílel na město Ústí nad Labem kamení a koše s jedovatými hady a jinými rozličnými způsoby škodil obyvatelům města. Tento obr se chodíval koupat do řeky Bíliny, avšak představení města si na něm vymohli, že musí město opustit ještě před večerním klekáním, jinak bude potrestán. Jednoho dne se obr opozdil a zůstal ve městě ještě po zazvonění večerního zvonu z kostela Nanebevzetí Panny Marie. Rozzlobení měšťané, kteří se již dlouho chtěli obtížného souseda zbavit, se na milého obra vrhli a utloukli ho.

Blansko () je zřícenina hradu, která se nalézá na stejnojmenném kopci v nadmořské výšce 545 metrů, severovýchodně od Ústí nad Labem na katastru vesnice Mírkov. Z vrcholku kopce je dobrý rozhled zejména k jihu a k jihozápadu do údolí Ryjického potoka a na řeku Labe. Hrad je chráněn jako kulturní památka České republiky.

Die Burg Blansko (deutsch "Blankenstein", auch "Plankenstein") befindet sich bei Mírkov auf der Spitze einer Bergkuppe im linkselbischen Böhmischen Mittelgebirge in Tschechien. Von der mittelalterlichen Höhenburg sind heute nur noch größere Teile der mächtigen Außenmauern erhalten. Der einst noch teilweise erhaltene Palas wurde beim Bau einer Aussichtsplattform in den 30er Jahren weitgehend zerstört.


Život.

Vystudoval žurnalistiku na Sam Houston State University v Texasu. Novinářskou kariéru začal v roce 1950, jako novinář v tiskové agentuře Associated Press. Poté přešel do konkurenční agentury United Press (1950–1958), souběžně psal také pro deník "Houston Chronicle" (1954–1955). V roce 1959 prvně vstoupil na televizní obrazovky, v lokální houstonské televizi KTRK-TV, jež byla součástí sítě ABC. Roku 1962 opustil Houston a přesídlil do New Yorku, kde se stal reportérem CBS. Natáčel reportáže zejména z jihu Spojených států amerických a Mexika. Tam ho také zastihl atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho, jeho následující reportáže z atentátu ho proslavily. V roce 1965 se stal zpravodajem v Londýně a v roce 1966 byl poslán do Vietnamu, aby zaznamenával průběh vietnamské války. Poté se stal zpravodajem v Bílém domě, mj. reportoval o slavné cestě Richarda Nixona do Číny. V roce 1974 sehrál velkou roli při referování o aféře Watergate, někteří kritici ho obviňovali, že byl vůči Nixonovi během tohoto skandálu zaujatý. Časem se stal editorem zpráv a začal postupně moderovat. Připravoval řadu pořadů CBS, až v roce 1981 konečně vystřídal legendárního Waltera Cronkita v pozici hlavního moderátora večerních zpráv. Cronkite končíval zprávy slavnou větou ""That's the way it is"" (zhruba: ""Takto se to stalo""). Rather nakonec zvolil ""That's part of our world tonight"" (""To byl kousek našeho dnešního světa""). V letech 1985-1989 držel večerní zprávy CBS na vrcholu žebříčku sledovanosti zpravodajských pořadů ve Spojených státech amerických. Po odchodu ze CBS pracoval v letech 2006-2013 pro kabelovou televizi AXS TV. Připravoval zejména takzvané "velké rozhovory" s osobnostmi (mj. Quentin Tarantino, Simon Cowell, Aaron Sorkin). Roku 2012 vydal svou autobiografii nazvanou "Rather Outspoken: My Life in the News". V roce 2014 získal cenu Emmy za celoživotní dílo. Roku 2015 vznikl film "Truth", v němž je Ratherova postava jedním z hlavních hrdinů. Na plátně Rathera ztvárnil Robert Redford.

Daniel Irvin Rather Jr. (* 31. října 1931 Wharton, Texas) je americký novinář a televizní moderátor, který se ve Spojených státech amerických proslavil zejména tím, že 24 let (1981-2005) uváděl hlavní zpravodajskou relaci stanice CBS "Evening News". Známý byl také z publicistického pořadu "60 Minutes" na stejné televizi. S Peterem Jenningsem (ABC News) a Tomem Brokawem (NBC News) byl označován za "velkou trojku" moderátorů zpravodajských relací ve Spojených státech amerických.

Daniel Irvin Rather Jr. (* 31. Oktober 1931 in Wharton, Wharton County, Texas) ist ein US-amerikanischer Journalist. Er war 24 Jahre lang (vom 9. März 1981 bis zum 9. März 2005) Nachrichtensprecher der CBS-Abendnachrichten. Danach arbeitete er für die CBS-Sendung "60 Minutes". Mitte 2006 verließ Rather CBS.


Život.

Rinčinbal byl druhý syn Chošily, roku 1329 císaře říše Jüan, a Najmanky Babušy. Narodil se ve střední Asii, v Čagatajském chanátu, kam uprchl jeho otec za vlády Jesün Temüra.  Roku 1328 Jesün Temür zemřel, jeho syna Ragibaga vzápětí svrhli stoupenci bratrů Chošily a Tug Temüra v čele s El Temürem. Císařem se stal Tug Temür, přítomný v Číně, El Temür stanu v čele vlády. Po návratu ze střední Asie v únoru 1329 nastoupil na císařský trůn Chošila. Avšak už v srpnu téhož roku zemřel, údajně otrávený El Temürem. Poté se Tug Temür opět stal císařem. Rinčinbal dostal titul knížete z Fu.  V lednu 1331 Tug Temür jmenoval následníkem trůnu svého nejstaršího syna Aratnadaru. K zabezpečení nástupnictví byla předtím Rinčibalova matka Babuša popravena a jeho starší bratr Togon Temür poslán do Koreje. Aratnadara však měsíc po svém jmenování zemřel.  Tug Temür zemřel v září 1332. Měl syna El Tegüse, ale na smrtelné posteli údajně litoval osudu svého bratra Chošily a přál si ustanovit novým císařem staršího Chošilova syna Togon Temüra namísto svého vlastního. El Temür, stojící v čele vlády, odmítl Togon Temürův nástup na trůn. Byl totiž podezřelý z otrávení Chošily a obával se odplaty. Nicméně Tug Temürova vdova Budaširi požadovala respektování vůle zemřelého a tak byl zvolen kompromis – císařem se stal šestiletý Rinčinbal. Zatímco Togon Temür byl držen daleko od metropole, Rinčinbal žil v Chánbalyku. Oficiálně nastoupil na trůn 23. října 1332, ale zemřel už po dvou měsících, 14. prosince.  El Temür opět žádal Budaširi o souhlas s povýšením na císaře jejího a Tug Temürova syna El Tegüse, ale byl opět odmítnut. Poté neměl na výběr a nezbylo mu než povolat z Kuang-si Togon Temüra. Bránil však jeho korunovaci až do své smrti v létě 1333. Togon Temür se stal císařem 19. července 1333.

Rinčinbal (,, 1. května 1326 – 14. prosince 1332) byl od října 1332 císařem říše Jüan a velikým chánem mongolské říše. Dva měsíce po nastoupení na trůn zemřel.

Irinchinbal (chin. "Bèi'érzhījīn Yìlínzhìbān", 孛兒只斤懿璘質班,, * 1. Mai 1326; † 14. Dezember 1332 in Peking) war als Sohn Qutugku Khans ein mongolischer Chagan und unter dem Namen Ningzong (寧宗 Níngzōng) Kaiser der Yuan-Dynastie. Er regierte nur wenige Monate im Jahr 1332.


Vývoj.

Původně se jednalo o chilskou vládou objednanou bitevní loď "Almirante Cochrane", jejíž stavba byla zadána v roce 1911 (její sesterská "Almirante Latorre" byla dokončena jako HMS "Canada"). Její kýl byl založen 20. února 1913 v loděnici "Armstrong" v Newcastle-on-Tyne. Stavba lodi byla po vypuknutí první světové války přerušena a britské námořnictvo ji chtělo do svého stavu zařadit jako bitevní loď HMS "India". V roce 1917 ale byla předána britskému námořnictvu a bylo rozhodnuto o její přestavbě na letadlovou loď s náklady 1,3 milionu liber.  Původně se uvažovalo, že bude řešena jako nosič hydroplánů, který je bude jeřáby spouštět na mořskou hladinu. Po zkušenostech s již existujícími loděmi této koncepce bylo rozhodnuto koncepci lodi změnit na plnohodnotný nosič s letovou palubou po celé délce lodi a nástavbami soustředěnými do ostrůvku na jejím okraji. Jednopatrový hangár byl s letovou palubou spojen dvěma výtahy.  Loď byla na vodu spuštěna 8. června 1918, ale stavba se opozdila a na konci války byla loď stále nedokončena. V roce 1921 byla stavba téměř dokončena, ale zcela hotova byla nakonec až 20. února 1924.

Operační služba.

Meziválečná doba.

Po vstupu lodi do služby z její paluby operovaly stíhací letouny Fairey Flycatcher, průzkumné letouny Blackburn Blackburn či torpédové bombardéry Blackburn Dart. V letech 1931–1932 byla loď modernizována a změnila se i její výzbroj. Leteckou výzbroj pak tvořilo 12 kusů průzkumných letounů Fairey III a devět kusů bombardéru Hawker Osprey. V roce 1937 byla lehká protiletadlová výzbroj zesílena na šestnáct 40mm kanónů a šestnáct 12,7mm kulometů a letecký park tvořilo 18 torpédových bombardérů Fairey Swordfish.

Druhá světová válka.

V době vypuknutí druhé světové války byl "Eagle" v Singapuru. Nesl v té době celkem 18 strojů Fairey Swordfish. Jejím prvním bojovým nasazením byla účast na pátrání po německém těžkém křižníku "Admiral Graf Spee". V roce 1940 nejprve operovala v Indickém oceánu a v březnu téhož roku ji poškodila exploze. Po opravě v květnu 1940 odplula do východního Středomoří, kde se v Alexandrii připojila k bitevním lodím HMS "Malaya", HMS "Ramillies", HMS "Royal Sovereign" a HMS "Warspite".  Torpédové Swordfishe z "Eagle" provedly 5. července 1940 nálet na Tobruk, kde se jim podařilo potopit italský torpédoborec a dvě obchodní lodi. O dva týdny později, 20. července, potopily v Tobruku další dva italské torpédoborce. Také se 9. července účastnila bitvy u Punta Stilo.  Dne 22. srpna 1940 letadla z "Eagle" potopila v zálivu Bomba italskou ponorku a depotní loď. V září 1940 společně s "Illustrious" podporovala britský útok na Rhodos. V polovině září byl "Eagle" součástí eskorty maltského konvoje MB-6. Byla poškozena a její letouny, startující z "Illustrious", se 11. listopadu 1940 podílely na útoku na Taranto (Operace Judgement). Dne 26. listopadu letadla z "Eaglu" napadla Tripolis.  V březnu 1941 se "Eagle" přesunul do afrického Freetownu, kde zůstala až do října téhož roku. Její letouny mezitím napadly italské lodě v přístavu Massawa, v dnešní Eritreji.  Poté se "Eagle" vrátil do Británie k opravám a modernizaci (byl poškozen při požáru hangáru) a ke středomořské flotile se opět připojil v lednu 1942. Během modernizace bylo místo kulometů přidáno dalších dvanáct 20mm kanónů a radary typů 290 a 285. Loď především dopravovala stíhací letouny pro obranu Malty a to v únoru, květnu a dvakrát v červnu 1942. Mezi 12. až 16. červnem 1942 se uskutečnila Operace Harpoon, během které letouny z "Eaglu" doprovázely britský konvoj na Maltu.

Potopení.

Poslední akcí "Eaglu" byla v srpnu 1942 ochrana britského konvoje na Maltu vyslaného v rámci operace Pedestal. Časně ráno 11. srpna 1942 loď zasáhla u Alžíru čtyři torpéda, vystřelená z německé ponorky U-73, které velel Helmut Rosenbaum. Loď se potopila 70 mil od mysu Salinas. Většina posádky přežila. Celkem 927 mužů z moře vylovila eskorta a 160 jich zahynulo.

HMS Eagle byla letadlová loď britské Royal Navy, která bojovala v prvních letech druhé světové války. Za války operovala především v oblasti Středomoří. Byla to v pořadí třetí postavená letadlová loď britského královského námořnictva (po lodích "Furious" a "Argus"). "Eagle" byla čtrnáctou lodí Royal Navy svého jména. Loď za druhé světové války potopila německá ponorka.

Die 1918 vom Stapel gelaufene HMS "Eagle" war ein Flugzeugträger der Royal Navy und das vierzehnte Schiff mit diesem Namen. Der Flugzeugträger entstand auf dem Rumpf eines von Chile bestellten Schlachtschiffs. Das Schiff diente von seiner Indienststellung 1924 bis zur Versenkung 1942 in der britischen Marine.


Život.

Sebastiano Biancardi se narodil 27. března 1679 v Neapoli. Jeho rodiče byli Caterina a Michele Biancardi. Ve věku 11 měsíců byl adoptován Fulviem Caracciolou, členem neapolské šlechtické rodiny. V rodině Caracciolů se mu dostalo vzdělání v oboru práv a literatury a byl představen mnoha neapolským významným osobnostem. Když mu bylo 18 let zemřeli jak biologičtí, tak adoptivní rodiče. Oženil se s Giustinou Baroni, která byla sestrou biskupa v Calvi a měl s ní 13 dětí. Aby uživil rodinu pracoval jako hlavní pokladní v bance Santissima Annunziata.  V roce 1706 upadl v podezření z defraudace. Opustil rodinu a uchýlil se do Říma. Tam se seznámil se sicilským šlechticem a hudebním skladatelem Emanuelem d'Astorgou, který použil jeho básně jako texty pro několik svých kantát a serenád. Následující dva roky cestovali společně po Itálii. V Janově byli okradeni svým sloužícím a aby získali peníze prodali několik libret impresáriu janovské opery. Poté zamířili do Benátek a změnili si jména. Z d'Astorgy se stal "Giuseppe del Chiaro" a Biancardi přijal jméno "Domenico Lalli", pod kterým vystupoval po zbytek svého života. Pod tímto jménem uzavřel v Benátkách i svůj druhý sňatek.  Jejich cesty se pak rozdělily. D'Astorga odešel do Madridu kam jej pozval následník trůnu Karel (později císař Karel VI.), na nějž učinila značný dojem Astorgova opera „Dafni“. Lalli se spřátelil se známým libretistou Apostolem Zenou. Na jeho doporučení se Lalli stal manažerem divadel rodiny Grimaniů ("Teatro San Samuele" a "Teatro San Giovanni Grisostomo"). V této funkci nejprve upravoval libreta jiných autorů. Lalliho první samostatné libreto byla opera "L'amor tirannico", na které zkomponoval hudbu Francesco Gasparini a která byla provedena v roce 1710 v divadle "Teatro San Cassiano" v Benátkách. V následujících letech napsal řadu libret pro přední hudební skladatele té doby. Např. pro Antonia Vivaldiho[ napsal nejméně pět libret, pro Albinoniho tři a dvě pro Alessandra Scarlattiho. Stal se také členem benátské akademie (Accademia degli Arcadi). Dvě ze svých libret (La cantatrice a Il tropotipo) publikoval pod svým arkadským jménem "Ortanio".  V roce 1723 se stal dvorním básníkem bavorského kurfiřta Maxmiliána II. Emanuela a později i jeho syna, císaře Karla VII. Bavorského. Kromě operních libret, Lalli publikoval v Benátkách svou poesii a prozaická díla pod svým skutečným jménem Sebastiano Biancardi.  Přibližně v polovině třicátých let jeho kariéra operního libretisty pomalu končila a ve funkci ředitele Grimaniho divadel ho nahradil Carlo Goldoni. Po smrti své první ženy se znovu oženil s Barbarou Pazini. Dále se živil více jako spisovatel. Mimo jiné zveršoval biblická podobenství a přísloví a vydal sbírku životopisů neapolských králů.  Do konce života se snažil získat královskou milost, aby se mohl vrátit do svého rodného města. Nikdy se mu to však nepodařilo. Zemřel v Benátkách v chudobě 9. října 1741 ve věku 62 let. Je pohřben v kostele Chiesa di Santa Maria Formosa.

Domenico Lalli, vlastním jménem Sebastiano Biancardi, (27. března 1679 Neapol – 9. října 1741 Benátky) byl italský básník a operní libretista.

(Benedetto) Domenico Lalli (eigentlich "Nicolò Sebastiano Biancardi"; * 27. März 1679 in Neapel; † 9. Oktober 1741 in Venedig) war ein italienischer Librettist.


Závodní kariéra.

Juniorské kategorie.

Vettel začínal závodit na motokárách v roce 1995. V této kategorii získal mnoho různých titulů. V roce 2003 začal závodit v německém mistrovství Formule BMW, ve kterém pětkrát vyhrál a v celkové klasifikaci šampionátu obsadil druhou příčku. O rok později už v této kategorii s převahou získal titul mistra Německa, když vyhrál 18 z 20 závodů.  Pro rok 2005 přestoupil do vyšší kategorie, do evropského šampionátu Formule 3, kde s 64 body získal celkové páté místo a stal se nováčkem roku. Pětkrát byl na pódiu, ale žádný závod se mu nepodařilo vyhrát, a to také díky dominanci Lewise Hamiltona. V září téhož roku testoval vůz formule 1 Williams FW27 za odměnu, za svůj úspěch ve Formuli BMW v loňském roce.  V sezoně 2006 se stal vicemistrem evropského mistrovství Formule 3, se ziskem 75 bodů a čtyř vítězství. V témže roce také závodil ve světové sérii Formule Renault. Debutoval na italském okruhu v Misaně, kde skončil druhý za Pastorem Maldonadem. Ovšem ten byl po závodě diskvalifikován, a tak Vettel dodatečně získal své první vítězství v této sérii. Ovšem v dalším závodě na belgickém okruhu Spa-Francorchamps utrpěl zranění. Při havárii ho zasáhly letící střepy vozu a téměř mu uřízly prst. Předpokládalo se, že nebude moci závodit několik týdnů. I přes toto zranění závodil už další víkend na okruhu v Zandvoortu v závodě mistrů F3, kde skončil na šestém místě.

Formule 1.

2006–2007: BMW Sauber.

2006.

Od Grand Prix Turecka 2006 se Vettel stal třetím jezdcem týmu BMW Sauber. Poté, co dosavadní rezervní jezdec Robert Kubica nahradil od maďarské grand prix Jacquese Villeneuva, který byl z týmu vyhozen.  Vettel zazářil při svém prvním vystoupením s BMW Sauber, když během turecké grand prix vyhrál druhou část pátečního volného tréninku. Stejný kousek se mu povedl při následující italské grand prix, kdy vyhrál oba páteční volné tréninky.

2007.

Pro nadcházející sezonu 2007 byl týmem BMW Sauber potvrzen na místo testovacího jezdce a také pokračoval v závodech světové série formule Renault, ve kterém se dostal do čela šampionátu. Poté byl už natrvalo povolán do formule 1.  Robert Kubica byl po vážné nehodě v kanadské Grand Prix nahrazen právě Vettelem. Vettel ho nahradil pouze v Grand Prix USA a nevedl si vůbec špatně. Do závodu startoval ze sedmé pozice a závod dokončil na poslední bodované příčce, na osmém místě. Díky tomu se stal nejmladším pilotem formule 1, který dokázal bodovat v závodě, ve věku 19 let a 349 dní.

2007–2008: Toro Rosso.

2007.

BMW Sauber musel 31. července 2007 Vettela uvolnit, protože má smlouvu s Red Bullem. Vettel nahradil od maďarské grand prix v týmu Toro Rosso propuštěného Scotta Speeda. Ještě před samotným závodem bylo potvrzeno, že v sezoně 2008 bude Vettel také závodit za Toro Rosso, společně se Sébastienem Bourdaisem.  V deštivém závodě v Číně dojel na 4. místě a získal tak pro tým Toro Rosso zatím jeho nejlepší umístění v historii.

2008.

Sezóna 2008 začala pro Vettela přímo katastrofálně. Ani jeden z prvních čtyř závodů nedokončil, a ve třech z nich skončil už v prvním kole. Pokaždé se zapletl do kolize s jinými jezdci. První dokončený závod tak přišel až v Turecku, nicméně to bylo až 17. místo. Další závod, Grand Prix Monaka, se mu ale povedla, a on vybojoval 4 body za 5. místo. Hned v dalším závodě, v Kanadě, si připsal další bod, za 8. místo. V druhé polovině sezóny se začal zlepšovat a hned dvakrát po sobě bodoval. Vrchol však přišel v Itálii. Celý víkend na okruhu Monza pršelo a to Vettelovi evidentně hrálo do karet. V kvalifikaci senzačně vybojoval pole position. To ale nebylo vše. Pršelo i v závodě a Vettel si stylem start-cíl dojel senzačně pro vítězství. Zároveň to bylo první vítězství i pro stáj Toro Rosso, která o stupně vítězů rozhodně ještě moc nebojuje. Vettel se tak stal nejmladším jezdcem, který kdy vyhrál Grand Prix až do roku 2016, kdy jej ve Velké ceně Španělska překonal Max Verstappen.

2009–2014: Red Bull Racing.

2009.

17. července 2008 bylo oznámeno, že Sebastian Vettel přestupuje z týmu Toro Rosso do Red Bullu. Tuto sezónu se mu velice vedlo. Získal celkem 8 pódií (4x1.místo, 2x2.místo, 2x3.místo) a stal se vicemistrem (2. místo).

2010.

Vettelovi nezačala sezóna zrovna dobře. V Bahrajnu vyhrál kvalifikaci, ale kvůli technice se v závodě propadl na 4. místo. Problémy s technikou ho doprovázely i v dalším závodě, který nedokončil. Vyhrál až následující závod v Malajsii. Dál střídal dobré s horšími výsledky. V Turecku se při předjíždění srazil s týmovým kolegou Webberem, což vedlo k vyostření jejich vztahu. Závod ve Valencii s přehledem vyhrál. Při závodě ve Velké Británii dostal na úkor Webbera nové přední křídlo, své totiž rozbil. Závod ale dokončil až na 6. místě po chybném startu. V deštivé Velké ceně Belgie při předjíždění měl kolizi s monopostem Jensona Buttona a dojel 15. Po tomto závodu začal být odepisován a skoro nikdo už mu nevěřil. V Itálii ale už dojel čtvrtý po riskantní jízdě, kdy absolvoval skoro celý závod na jedné sadě pneumatik a vyměnil je až kolo před koncem. V Singapuru byl z celého pole jediný, kdo stíhal Alonsa a dojel druhý. Japonsko se neslo ve znamení deště a Vettelova jasného vítězství. Okruh v Koreji byl zbrusu nový, dokončený těsně před závodem. Vettel vedl skoro celý závod, ale 10 kol před koncem mu vypověděl službu motor. Nakonec se zjistilo, že se zlomila ojnice. Celý svět formule jedna šokovalo chování Vettela, který prohlásil těsně po závodu, že mu je to už jedno. V Brazílii si bez potíží dojel pro vítězství. Poslední závod v Abu Zabí byl klíčový pro získání mistrovského titulu. Vettel měl před startem nejmenší šanci na to získat titul. Vettel ale postavil na hlavu všechny prognózy. Jelikož zvítězil, Alonso se vinou chybné taktiky propadl na sedmé místo a Webber dojel až za Alonsem, německý pilot získal titul mistra světa. Stal se tak nejmladším šampionem v historii. Za celou sezónu dosáhl na 10 pole position, pět závodů vyhrál, dvakrát byl druhý a třikrát třetí. Po sezóně se stal Sportovcem Německa a Evropy.

2011.

Pro Vettela začala sezóna dominantně. Vyhrál první dva závody. V Číně kvůli opotřebovaným pneumatikám skončil druhý za Hamiltonem. Následující tři závody vyhrál, přestože ve Španělsku bojoval s Hamiltonem. V Kanadě po celý závod vedl, ale v posledním kole chyboval a dostal se před něj Jenson Button. Ve Valencii opět vyhrál. V Silverstonu po zastávce v boxech dokončil druhý, na konci závodu na něj útočil týmový kolega Webber, ale podle pokynu týmu dojeli v tomto pořadí. V Německu získal čtvrté místo a poprvé v sezoně tak nestál na stupních vítězů. V Maďarsku dojel na druhém místě. V Belgii zvítězil a další dvě výhry si připsal i v Itálii a Singapuru. V Singapuru mu chyběl jeden bod k obhájení titulu mistra světa. Ten získal třetím místem v Japonsku. Stal se nejmladším dvojnásobným mistrem světa. V Koreji byl tým Red Bull poprvé v sezoně poražen v kvalifikaci. Vettel ale po startu z druhého místa ve čtvrté zatáčce prvního Hamiltona předjel a vyhrál celý závod. Red Bull tak obhájil prvenství v Poháru konstruktérů. V Abú Zabí poprvé Vettel neprojel cílovou rovinkou po defektu v druhé zatáčce po startu, i když Pirelli prošetřovalo co stálo za defektem pravé zadní pneumatiky, nedošlo k žádnému závěru.

2012.

Po šestém místě v kvalifikaci na Grand Prix Austrálie se probojoval díky strategii zastávek v boxech na druhou příčku. Šestou příčku obsadil i v kvalifikaci na GP Malajsie, kde skončil kvůli proříznuté pneumatice na nebodované jedenácté pozici. V kvalifikaci Velké ceny Číny se nedostal do závěrečné části a skončil jedenáctý. V závodě si polepšil na páté místo, když se v závěru propadl ze druhé příčky. Po pole position vyhrál Velkou cenu Bahrajnu, k čemuž mu dopomohlo i zajetí nejrychlejšího kola závodu. Díky této výhře a zisku 25 bodů se ujal průběžného vedení Poháru jezdců. V GP Španělska ze 7. místa dokončil šestý, když musel absolvovat trest průjezdu boxy, protože v části trati, kde byly vyvěšeny žluté vlajky, dostatečně nezvolnil. V monacké kvalifikaci obsadil desátou příčku a díky odlišné strategii vybojoval čtvrté místo. Při GP Kanady se z pole position propadl na 4. místo. V GP Evropy vybojoval pole position a závod vedl až do 33. kola, kdy ho zradila technika a musel odstoupit. V GP Velké Británie si ze 4. místa v kvalifikaci dojel pro 3. místo v závodě. Při GP Německa se ze 2. pozice v kvalifikaci propadl na 5. místo. V GP Maďarska se ze 3. místa propadl také na 4. Při GP Belgie startoval z 11. místa, ale v závodě se probojoval až na konečné 2. místo. V Itálii závod nedokončil. Další čtyři závody v Singapuru, Japonsku, Koreji a Indii však vyhrál. V Abú Zabí dojel 3. Při GP USA si dojel pro 2. místo. Před posledním závodem vedl v průběžném pořadí šampionátu před Fernandem Alonsem o 13 bodů. V Brazílii se kvalifikoval 4. ale v prvním kole po kontaktu s Brunem Sennou dostal hodiny a propadl se až na konec pole. Probojoval se však na 6. místo a protože Alonso dojel druhý, získal Vettel o pouhé 3 body svůj 3. mistrovský titul v řadě.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Sebastian Vettel (* 3. července 1987, Heppenheim) je německý automobilový závodník, pilot Formule 1 a mistr světa z let 2010, 2011, 2012 a 2013. V sezoně 2009 vystřídal v kokpitu týmu Red Bull Racing Davida Coultharda a závodil zde až do konce sezony 2014. Od roku 2015 do roku 2020 závodí za tým Ferrari, kde nahradil Fernanda Alonsa. Momentálně se neví, jestli zůstane ve Formuli nebo odejde do "důchodu".

Sebastian Vettel (* 3. Juli 1987 in Heppenheim) ist ein deutscher Automobilrennfahrer. Er startet seit 2007 in der Formel 1 und gewann dort in der Saison 2010 als zweiter Deutscher nach Michael Schumacher und bislang jüngster Fahrer die Weltmeisterschaft. Mit der erfolgreichen Verteidigung des Titels 2011, 2012 und 2013 ist er einer von drei Fahrern, die viermal in Folge Weltmeister wurden. Vettel stand von 2009 bis 2014 beim österreichischen Team Red Bull Racing unter Vertrag. Seit 2015 fährt er für den italienischen Rennstall Ferrari. Im Mai 2020 wurde bekannt, dass Vettel nach der Saison 2020 Ferrari verlassen wird.


Život.

Laurie Matcalf se narodila jako Laura Elizabeth Metcalf 16. června 1955 v Carbondale v americkém státě Illinois. Byla nejstarší ze tří dětí a společně s bratrem Jamesem a sestrou Lindou byla vychovávána v Edwardsville, taktéž v Illinois. Její otec James pracoval jako rozpočtový ředitel na Southern Illinois University Edwardsville, v roce 1984 ale náhle zemřel. Její matka Libby pracovala jako knihovnice. Roku 1976 úspěšně ukončila studium na Illinois State University bakalářským titulem v oboru divadlo. Umí plynule německy a ačkoliv se původně chtěla stát tlumočnicí, nakonec skončila u divadla.  Roku 1983 se vdala za herce a spoluzakladatele Steppenwolf Theatre Company Jeffa Perryho (*1955). Rok po svatbě se páru narodila dcera Zoe, která se stala též herečkou – známá je například díky své roli Mary Cooperové v "Malý Sheldon". Manželství bylo ale roku 1992 rozvedeno. Později začala vztah s hercem Mattem Rothem, se kterým působila v seriálu "Roseanne" a ve filmu "Záblesk ve tmě". V listopadu 1993 se páru narodil syn Will a ještě toho roku se vzali. V roce 2005 si najali náhradní matku a ta jim toho roku porodila dceru Mae Akins. V roce 2006 se stali pěstouny chlapce Donovana a později ho adoptovali. V listopadu 2008 se od sebe odstěhovali a během září 2011 Roth požádal o rozvod; jako důvod uvedl neslučitelné rozdíly. Rozvodové řízení bylo ukončeno až v květnu 2014.

Kariéra.

Svoji kariéru začala roku 1974 v divadelní společnosti Steppenwolf Theatre Company, kterou založila společně se svými přáteli-herci z univerzity: Garym Sinisem, Terrym Kinneyem a Jeffem Perrym, jejím pozdějším manželem. V roce 1984 pak působila v newyorském divadle Circle Repertory a za roli ve hře "Balm in Gilead" získala své první ocenění: cenu Obie pro nejlepší ženský herecký výkon.  Jednou z jejích prvních filmových rolí byla postava Leslie Glass ve film "" z roku 1985. Mimo filmů se začala objevovat i v televizních seriálech, například sitcomu "Roseanne", kde ztvárnila od mezi lety 1988 až 1997 Jackie Harris.

Laura Elizabeth „Laurie“ Metcalf (* 16. června 1955, Carbondale, Illinois, USA) je americká herečka. Byla nominována na řadu hereckých ocenění, mimo jiné i Oscara v roce 2018, a získala tři ceny Primetime Emmy a dvě ceny Tony.

Lauren Elizabeth „Laurie“ Metcalf (* 16. Juni 1955 in Carbondale, Illinois) ist eine US-amerikanische Schauspielerin. Sie wurde unter anderem mit drei Emmy Awards und zwei Tony Awards ausgezeichnet.


Život.

Émile Mathis se narodil jako syn štrasburského hoteliéra vlastnícího zdejší "Hôtel à la Ville de Paris". Ve věku 12 let byl poslán na studia do Anglie. Po svém návratu založil ve Strasburku firmu pro prodej a servis automobilů. V roce 1901 navázal obchodní styky s německou automobilkou De Dietrich z Niederbronnu, kde pracoval Ettore Bugatti. Zde se s Bugattim seznámil. Mathis vlastnil v této době autosalon, nabízející značky jako Fiat, Panhard a Levassor, Rochet-Schneider či Minerva. „Auto Mathis Palace“ byl největší prodejní a servisní podnik automobilů v Evropě a třetí na světě..  Svým zákazníkům chtěl nabídnout i drahé a luxusní vozy. Angažoval tedy Bugattiho jako konstruktéra. Vozy pod značkou Hermes-Simplex byly od jara 1904 vyráběny v Société Alsacienne de Construction Mécanique (SACM) v Graffenstadenu. V roce 1906 byla jejich spolupráce ukončena. V roce 1910 založil Mathis vlastní firmu E. E. C. Mathis. Spolupracovala například se štětínskou firmou Stoewer, její úspěšný model Stoewer G4 vyráběla v licenci. V roce 1911 vznikl první malý automobil s víceválcovým motorem, který byl pravděpodobně inspirován Bugattim. Závodník a konstruktér Dragutin Esser v roce 1907 přešel k Bugattimu.  Během první světové války byl Mathis několikrát pověřen německou vládou k cestě do Švýcarska, kde měl nakupovat pneumatiky. Na jedné z těchto cest však odjel do Francie a zůstal zde až do skončení války. Do své továrny se tak mohl vrátit až poté, co Alsasko připadlo Francii. Francouzskou státní příslušnost získal v roce 1920. Během hospodářské krize, hledal Mathis pro svou firmu partnera a v roce 1934 založil s americkou Ford Motor Company společný podnik. Ten vyráběl vozy pod názvem „Matford“ ("Mat"his + Ford) až do roku 1940. Po vypuknutí druhé světové války, poté co nacistické Německo napadlo Francii, uprchl Mathis do Spojených států, kde žil a pracoval po celou válku. Založil zde společnost Matam Corporation ("M"athis "A"merica), která vyráběla válečný materiál, například velká množství munice pro americké námořnictvo. Firmě bylo námořnictvem uděleno ocenění "Army-Navy „E“ Award" (E znamená "Excellence in Production"). Takto bylo oceněno jen 5 procent z celkového počtu 85 000 dodavatelů v USA. Do Evropy se Mathis vrátil v roce 1946. Chtěl pokračovat v předválečné činnosti, ale jako stárnoucí muž bez potomků továrnu v roce 1953 prodal firmě Citroën.  Émile Mathis zemřel po pádu z okna hotelu v Ženevě v roce 1956. Pohřben je na pařížském hřbitově Passy.

Émile Ernest Charles Mathis (; 15. března 1880 Štrasburk – 3. srpna 1956 Ženeva) byl alsaský obchodník, automobilový závodník a výrobce automobilů, zakladatel firmy SA Mathis. Předtím, než následkem Versailleské smlouvy připadlo Alsasko-Lotrinsko v roce 1919 Francii, měl německé občanství a jeho firma "E. E. C. Mathis" byla vedena jako německý podnik. Až po válce se stala francouzskou akciovou společností ("Société Anonyme" – SA). Vyráběla širokou paletu spolehlivých vozů a až do druhé světové války byla velmi úspěšná, v meziválečném období byla čtvrtým největším francouzským výrobcem za trojicí Citroën, Renault a Peugeot.

Émile Ernest Charles Mathis (deutsch: "Emil Ernst Karl Mathis") (* 15. März 1880 in Straßburg; † 3. August 1956 in Genf) war ein elsässischer Automobilproduzent.


Nová věcnost ve fotografii.

Nová věcnost se řadí do světové meziválečné avantgardy. Tvůrcem programu v Evropě byl Albert Renger-Patzsch. Ve fotografii nové věcnosti se přestaly používat ušlechtilé tisky, došlo k funkčnímu využívání světla, tonality, ohniskové vzdálenosti a úhlu záběru. Werner Gräff vydal v roce 1929 knihu "Přichází nový fotograf" ("Es kommt der neue Fotograf"), kde publikoval typické fotografie nové věcnosti. V Německu byla dále zastoupena umělci jako byli John Heartfield, Karl Blossfeldt, Walter Peterhans, Helmar Lerski a August Sander. V USA se nazývala pojmem "americký velkoformátový verismus" a zastupovali jej Paul Strand, Edward Weston, Imogen Cunninghamová, Ansel Adams, Walker Evans nebo Aenne Biermann. Tato skupina představovala nový směr, kterým se vydala fotografie v Evropě – tzv. "nemanipulovaná fotografie". V Československu zastupoval tento směr Josef Sudek, jehož volná tvorba na přelomu 20. a 30. let splývala s užitou, byly to všechno ostře a detailně vykreslené fotografie, podobné Strandovým nebo Westonovým.  Z fotografů, kteří uskutečňovali principy avantgardního konstruktivismu a nové věcnosti patří například František Čermák, Vladimír Hnízdo, Helmar Lerský, Károly Escher nebo Polák Wladyslaw Bednarczuk.  Fotografové Boris Ignatovič společně s Alexandrem Rodčenkem byli jedněmi z organizátorů a vedoucích skupiny "Říjen" ("Oktjabr"). Ve 30. letech se podíleli na propagaci nové věcnosti v Rusku. V kompozici využívali úhlopříčky, dvojexpozice, montáž, koláž, kombinaci s kresbou nebo typografií. Invenční prací s úhlem pohledu, místem snímání a kompozicí dával Rodčenko a jeho příznivci svým snímkům dynamiku, která se ukázala jako účinný způsob tlumočení myšlenky.

Nová věcnost v literatuře.

Je obdobný směr, který ovlivnil německou literaturu v letech 1923-1930. Hlavními představiteli byli Egon Erwin Kisch a Alfred Doeblin, kteří našli inspiraci v popisném stylu Jamese Joyce.

Nová věcnost v architektuře.

V architektuře se tento směr nijak samostatně neprojevil, nicméně zastával stejné myšlenky jako měl Bauhaus - kladl funkci nad formu. Krása budovy byla zcela závislá na její funkčnosti a efektivitě.

Nová věcnost v hudbě.

Tento směr se v hudbě řídí zákony barokní polyfonie. Klade důraz na antiromantický hudební projev, pevnou rozumovou hudební konstrukci, rytmickou motoriku a potlačení citové složky. Ve spojení s tímto stylem se hovoří také o expresionismu a neoklasicismu. Přichází ve dvacátých letech 20. století vedle atonality a revoluční dodekafonie. Protagonistou byl německý skladatel Paul Hindemith.

Nová věcnost (něm. "Neue Sachlichkeit", angl. "New Objectivity") je označení pro umělecký směr v malířství, fotografii, literatuře, filmovém umění a architektuře, který byl důležitý zejména v Německu ve 20. letech 20. století. Termín vytvořil kritik Gustav Friedrich Hartlaub po retrospektivní výstavě v Mannheimu roku 1925. Nová věcnost je z hlediska dějin umění spojovacím článkem mezi expresionismem (ze kterého vyrůstala a vůči kterému se zároveň vymezovala), dadaismem a surrealismem. Měla velký vliv na socialistický realismus. Nová věcnost oproti subjektivistickým směrům od radikálního expresionismu až po kubismus vyzdvihla význam objektu. Její vývoj byl přerušen nástupem nacismu roku 1933.

Mit Neuer Sachlichkeit bezeichnet man die Rückbesinnung auf die Welt des Sichtbaren. Sie begann unmittelbar nach dem Ersten Weltkrieg zugleich mit der Hinwendung vieler Künstler zu sozialkritischen Bildthemen (George Grosz, Otto Dix, Christian Schad u. v. a.). Sie etablierte sich als "eine" führende Kunstrichtung der Weimarer Republik. Der Zeitrahmen wird gemeinhin mit der Weimarer Republik gleichgesetzt.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1460. Tehdy náležela paskovskému lénu olomouckého biskupství. Je také domněnka, že osada označená roku 1395 při výčtu míst paskovského léna jako "Malý Sviadnov" na přelomu 14. a 15. století zanikla a v této oblasti vznikla kolem poloviny 15. století malá středověká obec - Žabeň. Tereziánský katastr moravský uvádí v polovině 18. století v Žabni pět sedláků, jednoho zahradníka a třináct chalupníků.  Obec nemá kostel, ale v první polovině 19. století zde byla postavena kaple jako díkuvzdání za odvrácení moru, zasvěcená sv. Fabiánu a Šebestiánu. O kapli se vždy starala obec. Roku 1923 byla provedena rekonstrukce. V témže roce se vytvořil Kostelní výbor pro postavení kostela sv. Václava, ke stavbě však nikdy nedošlo.  V obci byl v roce 1887 založen Sbor dobrovolných hasičů. Národní škola byla postavena v roce 1904. V současnosti probíhá předškolní a školní výuka v budově z roku 1961. Čtenářská besídka byla ustavena roku 1907. O čtyři roky později byl v obci založen odbor Národní jednoty, který v roce 1911 nastudoval první divadelní hru "Na statku a v chaloupce". Následovaly další hry a na silvestra se zpívaly po hospodách kuplety. Ve své činnosti spolek pokračoval i po první světové válce.

Vybavenost obce.

K zásobování obyvatel slouží jedna prodejna a restaurace. Kulturní a společenské akce probíhají v kulturním domě. Akce zajišťují spolky TJ Sokol, Sbor dobrovolných hasičů, Rada rodičů při ZŠ a MŠ a další. Za prací občané převážně dojíždějí. Mezi nejvýznamnějšími podniky působící na katastru Žabně se řadí Lenzing Biocel Paskov a.s., Abex Substráty a.s., Ivánek-Zeman v.o.s. - realizace a údržba zeleně. V objektu bývalého zemědělského družstva se chystá zahájit svou činnost firma Ludma Trading s.r.o. V obci byla ukončena elektrifikace roku 1938, vodovod v roce 1984, výstavba kanalizace započala v roce 1997 a celoplošná plynofikace byla dokončena v roce 2001.

Obec Žabeň () se nachází v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Téměř celý katastr obce, včetně celé zástavby, leží na Moravě, ale malé okrajové části katastru zasahují do Slezska.

Žabeň (deutsch "Schaben") ist eine Gemeinde mit 604 Einwohnern in Tschechien. Sie liegt in Nordostmähren fünf Kilometer nordwestlich von Frýdek-Místek und gehört zum Okres Frýdek-Místek.


Biografie.

Byl synem tkalce a v mládí se vyučit tomuto řemeslu. Pracoval jako tkalcovský učeň, ale roku 1850 nastoupil jako úředník na okresní hejtmanství v Šumperku. Ještě téhož roku pak odešel do Vídně. Zde absolvoval jednoletý přípravný kurz a roku 1851 začal studovat na Vídeňské polytechnice. V letech 1859/1860 byl pomocným asistentem na Institutu deskriptivní geometrie při Vídeňské polytechnice, kde později v letech 1860–1865 působil jako řádný asistent. V roce 1865 získal učitelskou zkoušku pro vyšší reálné školy v oboru geometrie, matematiky a strojařství. Učil pak od roku 1866 na různých reálných školách. Téhož roku se habilitoval. Roku 1870 se stal mimořádným a roku 1871 řádným profesorem matematiky, geometrie a mechaniky na Lesnické akademii v Mariabrunnu, od roku 1875 byl profesorem geometrie na Vysoké škole zemědělské ve Vídni. V letech 1876/1877 a 1889/1890 byl jejím rektorem. Podílel se na rozvoji učebních metod a výukových modelů. V roce 1878 byl vyznamenán na Světové výstavě v Paříži stříbrnou medailí.  Zapojil se i do veřejného a politického života. Od roku 1896 zasedal ve Vídeňské obecní radě a téhož roku se také stal poslancem Dolnorakouského zemského sněmu. V 90. letech 19. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1891 získal mandát za městskou kurii, obvod Vídeň, VIII. okres. Za týž obvod mandát obhájil i ve volbách do Říšské rady roku 1897 a volbách do Říšské rady roku 1901. Ještě během roku 1901 ale zemřel a jeho místo v parlamentu zaujal Alois Heilinger. Profesně byl k roku 1897 uváděn jako profesor na vysoké škole zemědělské. Byl členem Křesťansko sociální strany. Kritizoval podmínky rakousko-uherského vyrovnání.  Vystupoval proti materialismu ve vědě a snažil se vysvětlit některé přírodní jevy pomocí teologických argumentů.

Josef Schlesinger (30. prosince 1831 Šumperk – 10. dubna 1901 Vídeň) byl rakouský matematik, filozof a politik německé národnosti, původem ze severní Moravy, na konci 19. století poslanec Říšské rady.

Josef Schlesinger (* 31. Dezember 1831 in Hermesdorf; † 10. April 1901 in Wien) war ein österreichischer Geodät, Naturphilosoph, Vertreter einer Geldreform und Politiker (CS).


Děj.

Val Waxman (Woody Allen) je uznávaný filmový režisér, držitel dvou Oscarů, jehož sláva vyprchala během předchozích deseti let. Na živobytí si tak vydělává natáčením reklam. Jeho partnerkou je mladá herečka (Debra Messingová). Po marné snaze získat celovečerní projekt, dostává nabídku od studia Galaxy na velkorozpočtový snímek odehrávající se v New Yorku, kde žije. Novou šanci prosadila jeho bývalá manželka Ellie (Téa Leoni), producentka studia u svého současného snoubence a ředitele společnosti, kterým je Hal (Treat Williams).  Roztržitý Waxman však nemá Hala v lásce, protože jej připravil o manželku. Přesto nabídku, jako poslední životní šanci vrátit se na vrchol, přijímá. Krátce před natáčením však oslepne. Vyšetření neprokáží organický podklad. Příčinou je psychosomatická disociativní porucha. Začíná navštěvovat psychiatra. Sezení později odhalí jeho rozvrácený vztah se synem, za nímž se vydává, aby se udobřili. Osleplý režisér chce z projektu odstoupit. Jeho agent Al Hack (Mark Rydell) ho však přemlouvá k pokračování. Aby nikdo nic nepoznal, při natáčení mu pomáhá asistent čínského kameramana, a posléze také jeho šokovaná bývalá žena, která se skutečnost dovídá uprostřed produkčních prací. V důsledku ztráty zraku dochází ke komickým situacím. Val své tajemství například vypoví mlčící novinářce, vonící stejným parfémem jako Ellie, nebo uznale zhodnotí návrh plakátu otočený zadní stranou.  Po ukončení denních prací 60miliónového projektu, je po tajném zhlédnutí nesestříhaných záběrů, s natočeným materiálem nespokojený šéf studia Hal. Pravdu o slepém režisérovi mu odhaluje partnerka Ellie. Po usmíření Vala se synem získává režisér opět zrak. Poprvé tak vidí projekci připravovaného snímku. Zděšený se zmůže na jedinou větu: „"Zavolejte doktora Kevorkiana"“, s odkazem na lékaře, který prováděl eutanazie. Přesto se pokusí nahodilé scény sestříhat a dát jim v postprodukci formu.  Ve Spojených státech získává snímek "Hollywood ending" negativní recenze a stane se propadákem. Přesto má Waxman důvod k radosti, když se dozvídá, že ve Francii, která určuje styl evropské kinematografie, je snímek vynášen do nebe. Ellie se rozchází s Halem a vrací se k němu. Společně odjíždí žít do vysněné Paříže, kde Val získává práci. V závěru novou situaci zhodnotí slovy: „"Díky bohu že existují Francouzi"“.

Hollywood v koncích () je americká filmová komedie z roku 2002, napsaná a režírovaná Woodym Allenem, který si také zahrál hlavní roli.

Hollywood Ending ist eine US-amerikanische Filmkomödie von und mit Woody Allen aus dem Jahr 2002. Der Film eröffnete im selben Jahr die Internationalen Filmfestspiele von Cannes.


Příběh.

Guvernér Weatherby Swann a jeho dcera Elizabeth při plavbě do Port Royal na Jamajce potkají vrak lodi s jediným přeživším po pirátském útoku, Willem Turnerem. Elizabeth si k sobě vezme zlatý medailon s lebkou, který u sebe měl Will, a schová ho, protože se bojí, že může být Will obviněn z pirátství. Také zahlédne "Černou perlu".  O osm let později je kapitán James Norrington z Britského královského námořnictva povýšen na komodora. Při obřadu požádá o ruku Elizabeth, ale než mu stačí odpovědět, spadne do zálivu. Medailon, který nosí, vydává při pádu do moře zvláštní pulsování. Mezitím kapitán Jack Sparrow dorazí do přístavu Port Royal najmout si loď. Když uvidí pád Elizabeth do moře, ihned pro ni skočí a vytáhne ji z moře, ale s příchodem Norringtona a Elizabethina otce je okamžitě zatčen. Přesto uteče a schová se v kovárně, kam přijde Will Turner, nyní učedník kováře a šermíř samouk. Při souboji je Jack poražen, zatčen vojáky a uvězněn.  V noci připluje k Port Royalu "Černá perla" s prokletou posádkou, která je sem přivolána medailonem. Město je obléháno. Elizabeth je chycena a požaduje vyjednávání podle dohody, jež zajišťuje bezpečí při vyjednávání. Aby se zachránila, řekne kapitánovi Barbossovi, že její příjmení je Turnerová. Chce, aby byl zastaven útok na Port Royal výměnou za medailon. Barbossa souhlasí, jenže pak Elizabeth uvězní, jelikož si explicitně neřekla o uvolnění. Myslí si, že ona je klíčem k zbavení se prokletí.  Will Turner, který miluje Elizabeth, nemůže přesvědčit Norringtona, aby zahájil okamžitou odvetu proti Černé perle, a proto požádá o pomoc Jacka Sparrowa za to, že ho dostane z vězení. Jack souhlasí jen po tom, co uslyší Willovo příjmení. Po únosu lodi "Interceptor" si Jack s pomocí svého přítele Gibbse najme posádku v Tortuze a vyrazí na Isla de Muerta, záhadný "Ostrov mrtvých", jež mohou najít jen ti, kteří vědí, kde je, a o němž Jack ví, že jen tam se může Barbossa a jeho posádka zbavit kletby. Během cesty se Will dozví, že "Černé perle" původně velel Jack, ale protože věděl o skrytém aztéckém zlatě a prozradil místo jeho ukrytí, první důstojník Barbossa podnítil vzpouru a vysadil Jacka na ostrov. Ten se z něj ale dostal (díky šťastné náhodě) po třech dnech. Piráti zatím našli a promrhali zlato, ale brzy zjistili, že je prokleté. Změnilo je na nesmrtelné kostlivce, jejichž pravá podoba je odhalena při měsíčním svitu. Prokletí bude odstraněno, jen pokud budou všechny medailony zpět v truhle spolu s prolitou krví. Bill Turner dal svému synovi Willovi jeden medailon, protože chtěl, aby prokletí odčinilo to, co udělali Jackovi. Barbossa ho potom za to vyhodil přes palubu, ale pak zjistil, že potřebuje jeho krev k odstranění kletby. S vírou, že Elizabeth je Billova dcera, hodí Barbossa poslední medailon s její krví do truhly – ale prokletí stále trvá.  Will se bojí, že ho Jack zradí, a tak sám zachrání Elizabeth a uteče na "Interceptor". Jack zatím smlouvá s Barbossou - chce "Černou perlu" za to, že mu prozradí, kdo je pravým dítětem Billa Turnera. Jeho vyjednávání je však k ničemu a je uvězněn. "Černá perla" dohoní "Interceptor" a zmocní se posádky. Will odhalí, že je synem Billa Turnera a požaduje, aby posádka a Elizabeth byli propuštěni. Hrozí také sebevraždou. Barbossa souhlasí, ale jelikož nebylo specifikováno, jak mají být propuštěni, vysadí Jacka a Elizabeth na pustém ostrově (na tom samém jako byl Jack minule) a posádku zamkne do podpalubí.  Elizabeth na ostrově zapálí opuštěný rum, aby dala signál Norringtonovi. Po zachránění přesvědčí Norringtona k záchraně Willa, přičemž souhlasí s jeho nabídkou k sňatku. Po příjezdu k ostrovu Isla de Muerta Norrington nastraží léčku na piráty, zatímco Jack se vydává do jeskyně uzavřít spojenectví s Barbossou. Řekne mu, aby počkal s odstraněním kletby, napadl Norringtonovu loď "Dauntless" a zabil posádku. Jack potom nepozorovaně ukradne medailon z truhly, což ho učiní nesmrtelným. Nepočítá však s tím, že piráti napadnou "Dauntless" ze dna moře. Jackovy pravé úmysly jsou odhaleny, když napadne a vystřelí na Barbossu. Hodí zkrvavený medailon Willovi, který vložením dvou posledních medailonů do truhly spolu se svou krví zruší kletbu. Již smrtelný Barbossa padá k zemi mrtev – postřelen Jackem. Když piráti, jež bojují na "Dauntless", zjistí, že již nejsou nesmrtelní (vyjde měsíc a přesto stále mají masité tělo), vzdají se posádce.  Později v Port Royal má být Jack oběšen, ale na poslední chvíli Will zabrání jeho smrti. Osvobodí ho, ale oba jsou rychle chyceni. Elizabeth je však podpoří a vyzná se z lásky k Willovi. Norrington se podvolí jejich zasnoubení a odpustí Willovi. Jack se zatím zachrání pádem do zálivu a unikne na "Černé perle", se kterou přijíždí jeho posádka. Norrington mu dává jeden den náskok, než ho začne pronásledovat.

Závěrečná scéna.

Opičák Jack připlave k mrtvému tělu svého pána. Když zjistí, že je mrtev, přejde k prokleté truhle a sebere medailon. Tím se stává nesmrtelným.

Piráti z Karibiku: Prokletí Černé perly (v originále "") je dobrodružný film z roku 2003. Jde o první díl z filmové série Piráti z Karibiku. Pirát Jack Sparrow (Johnny Depp) a Will Turner (Orlando Bloom) se snaží zachránit Elizabeth Swannovou (Keira Knightley) ze zajetí prokleté posádky lodi "Černá perla", které velí kapitán Hector Barbossa.

Fluch der Karibik (Originaltitel: "Pirates of the Caribbean: The Curse of the Black Pearl") ist ein US-amerikanischer Piratenfilm von Walt Disney Pictures aus dem Jahr 2003 und der erste Teil der Filmreihe Pirates of the Caribbean. Produzent war Jerry Bruckheimer, Regie führte Gore Verbinski.


Život.

Peter Wilhelm Lund se narodil do bohaté rodiny v Kodani v Dánsku. Zajímal se o přírodní vědy. Nejprve však začal studovat medicínu na Kodaňské univerzitě. Po smrti svého otce přešel na svůj zájmový obor. Napsal dvě oceněné disertační práce.  V roce 1825 odcestoval do Brazílie, kde strávil tři a půl roku sbíráním vzorků rostlin, ptáků a hmyzu v blízkosti města Rio de Janeiro a psaním o zvířatech (ptáci, mravencovití, plži) dané oblasti. Zpět do Evropy se vrátil v roce 1829. Získal doktorát na univerzitě v Kielu, poté cestoval po Itálii a usadil se na určitou dobu v Paříži.  Roku 1832 se Lund vrátil zpět do Brazílie. První dva roky trávil sběrem rostlinných vzorků v částech spolkových států Rio de Janeiro a São Paulo. V roce 1834 se pak setkal se sběratelem fosilií P. Claussenem, jehož práce jej zaujala, a proto přešel na paleontologii. Začal hledat zkameněliny ve vápencových jeskyních v blízkosti vesnice Lagoa Santa a do roku 1846 zde se svými spolupracovníky objevil přes 12 000 fosilií. Mimo mastodontů a pozemních lenochodů to byla také kočkovitá šelma "Smilodon populator", kterou popsal společně s dalšími desítkami druhů. Byl jedním z prvních, který objevil a ocenil význam jeskynních maleb v Jižní Americe. Roku 1843 pak během sucha objevil v zatopené jeskyni ostatky asi 30 lidí společně s fosilními zvířaty, což dokázalo koexistenci těchto lidí s těmito druhy zvířat. Vyvrátil tak katastrofickou teorii Georgese Cuviera. V publikacích ilustroval jeho nálezy Peter Andreas Brandt.  Rok po objevu lidských pozůstatků Lund zastavil práci na vykopávkách z důvodu nedostatku peněz. Svou sbírku daroval Dánsku. Vzhledem ke svému podlomenému zdraví se rozhodl zůstat v Lagoa Santa a nevrátit se do Evropy. Zbylých 35 let svého života strávil dopisováním si s kurátory svých sbírek v Kodani a přijímáním návštěv mladých přírodovědců. Nikdy se neoženil a zemřel ve věku 78 let.

Památka.

Oblast, ve které Lund pracoval, je chráněna v rezervaci Sumidouro State Park. Jeho jméno nese odborný časopis "Lundiana" a brazilský druh ještěrky "Heterodactylus lundii".

Peter Wilhelm Lund (14. června 1801 Kodaň, Dánsko – 25. května 1880 Lagoa Santa, Brazílie) byl dánský paleontolog, zoolog a archeolog. V Brazílii, kde strávil většinu svého života, je považován za otce paleontologie a archeologie v této zemi.

Peter Wilhelm Lund (* 14. Juni 1801 in Kopenhagen; † 25. Mai 1880 in Lagoa Santa, Brasilien) war ein dänischer Zoologe und Paläontologe. Er gilt als Vater der brasilianischen Paläontologie.


Klubová kariéra.

Gamst Pedersen je přírodní pravák, ale od 15 let více používá levou nohu. Jeho otec, fotbalový trenér, ho naučil využívat více levou nohu, protože si myslel, že levonozí fotbalisté mají ve fotbale menší konkurenci. Vyrůstal v jednom z nejsevernějších měst Norska ve Vadsø. Zde hrával za mládežnický tým Norild. Prošel ještě jedním mládežnickým týmem - Polarstjernen. Poté se vrátil zpět do Norildu a odtud putoval do Tromsø. Zde se i odbyl svůj debut v norské lize. V sezoně 2001 s Tromsø zažil pád do Adeccoligaen. O rok zpět byli zpátky v Tippeligaen a Morten k tomu přispěl 18 brankami ve 23 utkáních, a tím se stal nejlepším střelcem druhé ligy. V roce 2004 přišel zlom v jeho kariéře. V únoru toho roku debutoval v národním týmu Norska. Navíc v srpnu přestoupil do Blackburnu Rovers za 1,5 mil. liber.  V první sezoně si teprve na Premier League zvykal, ale v sezoně 2005/2006 plně prokázal své kvality. Ve 36 zápasech nastřílel pěkných 9 branek a s týmem se umístil na 6. místě. Jeho branku do sítě Fulhamu v srpnu 2005 fanoušci vyhlásili brankou měsíce. Pro Pedersena to byla vůbec podařená sezona. Dvěma brankami sestřelil na Old Trafford Manchester United 2:1.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Norska debutoval 18. 2. 2004 v přátelském utkání v Belfastu proti týmu Severního Irska. K výhře 4:1 výrazně přispěl dvěma vstřelenými góly.  V září roku 2006 v kvalifikaci na evropský šampionát Pedersen vstřelil nádherný gól proti Maďarsku, jenž byl hodně podobný tomu, který vstřelil Nizozemec Marco van Basten ve finále EURA 1988. Od té doby má přezdívku "Van Gamsten". V létě 2006 si nechal Morten změnit jméno na zádech svého dresu z „Pedersen“ na „Gamst“ podle příjmení své matky. Od začátku sezony 2008/09 se však vrátil ke jménu "Pedersen" na dresu.

Jiné.

Morten společně s norskými spoluhráči založil boy-band „The Players“. Ve skupině zpívá se spoluhráčem z reprezentace Kristoferem Hæstadem, s Freddym dos Santosem, s obráncem Vikingu Øyvindem Svenningem a s Raymondem Kvisvikem z Fredrikstadu. Výtěžek z jejich singlu „This is for Real“ putoval na charitativní účely.

Úspěchy.

Vítěz Adeccoligaen (2002), nejlepší střelec Adeccoligaen (18 branek ve 23 zápasech; 2002)

Morten Gamst Pedersen (* 8. září 1981 ve Vadsø) je norský fotbalový záložník a reprezentant. Hraje za norský klub Rosenborg BK. Mimo Norsko působil v Anglii a Turecku.

Morten Gamst Pedersen (* 8. September 1981 in Oslo) ist ein norwegischer Fußballspieler. Als Spieler mit samischen Wurzeln wurde er auch für die Fußballauswahl von Sápmi aufgestellt.


Úvod.

Ve válce šesté koalice (1812-1814) vytlačila v roce 1813 koalice Rakouska, Pruska, Ruska, Švédska, Spojeného království a několika německých států Napoleona z Německa. V roce 1814 zaútočily na Francii v Pyrenejích Spojené království, Španělsko a Portugalsko, a přes Rýn Rusko, Rakousko a jejich spojenci. Po bitvě u Paříže zahájily vyjednávání s členy francouzské vlády o abdikaci Napoleona Bonaparte. 31. března vydala Koalice prohlášení k francouzskému národu: „Spojenecké mocnosti jsou nyní, po obsazení Paříže, připraveny přijmout prohlášení francouzského národa. Prohlašují, že kdyby bylo nutné, aby mírové podmínky obsahovaly silnější záruky, kdyby bylo potřeba zkrotit Napoleonovy ambice, budou příznivější, až Francie sama návratem k rozumnější vládě předloží záruku uklidnění. Hlavy spojeneckých států prohlašují, že se nadále nebudou spolčovat s Napoleonem a ani s nikým z jeho rodiny; že respektují celistvost staré Francie, tak jak existovala za legitimních králů – a mohou zajít ještě dále, protože vždy zastávají zásadu, že pro štěstí Evropy je zapotřebí, aby Francie byla velká a silná; že uznají a zaručí takovou ústavu, jakou si vytvoří sám francouzský národ. Vybízejí tedy Senát, aby jmenoval prozatímní vládu, která by se postarala o náležitosti správy a zavedla takovou ústavu, která by vyhovovala francouzskému lidu. Záměry, které jsem zde vyjádřil, sdílím se všemi zúčastněnými mocnostmi. Alexandr, Paříž, 31. března 1814 ve 3 hodiny odpoledne.“ 1. dubna vystoupil Alexandr I osobně ve francouzském Senátu a podrobně probral podmínky uvedené v prohlášení z předešlého dne a na znamení dobré vůle oznámil, že dá neprodleně propustit 150 000 francouzských válečných zajatců, které Rusko zadrželo od napadení Ruska Francií v roce 1812. Další den přijal francouzský Senát podmínky spojenců a vydal prohlášení o sesazení Napoleona. Vydal také dekret datovaný 5. dubna, který schvaluje jejich akce a v jehož závěru se uvádí: „... Senát prohlašuje a nařizuje následující: 1. Napoleon Bonaparte je sesazen z trůnu a následnické právo jeho rodiny se ruší. 2. Francouzský lid a armáda jsou zbaveny přísahy věrnosti, kterou mu složily. 3. Toto nařízení bude předáno departmentům a vojenským jednotkám a okamžitě vyhlášeno ve všech čtvrtích hlavního města.“ "– Moniteur, 5. dubna 1814" 3. dubna 1814 se Napoleon, který byl ve Fontainebleauském paláci, dozvěděl, že jej francouzský Senát sesadil z trůnu. Když koaliční síly veřejně prohlásily, že vedou spor s Napoleonem, nikoliv s francouzským lidem, Napoleon to označil za klam, abdikoval ve prospěch svého syna a regentkou ustanovil císařovnu Marii Luisu. K panovníkům koalice vyslal tři zplnomocněnce s touto podmínečnou abdikací: „Jelikož spojenecké mocnosti prohlásily, že císař Napoleon je jedinou překážkou k nastolení míru v Evropě, císař Napoleon, věren své přísaze, prohlašuje, že je ochoten vzdát se trůnu, odejít z Francie, a dokonce ze samého života, pro dobro země, které je neoddělitelné od práv jeho syna, regentství císařovny a zachování zákonů císařství.“ "– Napoleon, Fontainebleau, 4. dubna 1814" Poté co byli zplnomocněnci vysláni s poselstvím, Napoleon se doslechl, že Auguste Marmont plně ovládl bojiště a že kapitulace je nevyhnutelná. Vládcové koaličních států nebyli ochotni k žádným kompromisům a Napoleonovu nabídku odmítli: „Regentství s císařovnou a jejím synem – to zní dobře, přiznávám, ale Napoleon zůstává – v tom je potíž. Marně slibuje, že zůstane v klidu v ústraní, které mu bude určeno. Znáte lépe než já jeho nenasytnou činorodost, jeho ctižádostivost. Jednoho krásného dne dosadí do čela regentství sám sebe nebo je sám sebou nahradí. Pak válka vypukne znovu a celá Evropa bude v ohni. Hrůza z něčeho takového donutí spojence, aby měli armády v pohotovosti, a zmaří všechny jejich mírové úmysly.“ "– Car Alexandr" Poté co byla Napoleonova podmínečná abdikace odmítnuta a Napoleonovi nezbylo žádné vojenské řešení, podrobil se nevyhnutelnému: „Jelikož spojenecké mocnosti vyhlásily, že císař Napoleon je jedinou překážkou znovunastolení všeobecného míru v Evropě, císař Napoleon, věren své přísaze, prohlašuje, že se zříká za sebe i za své dědice francouzského a italského trůnu a že není žádné osobní oběti, dokonce ani oběti života, kterou by nebyl ochoten přinést pro zájmy Francie.“ "– Napoleon, Fontainebleau, 6. dubna 1814" V následujících dnech na sklonku jeho vlády nad Francií vypracovali a podepsali v Paříži 11. dubna zplnomocněnci formální smlouvu, kterou Napoleon ratifikoval 13. dubna.

Podmínky.

Tato smlouva obsahovala celkem 21 článků. Na základě nejdůležitějších podmínek smlouvy byl Napoleon zbaven moci vládce francouzského císařství, ale on i Marie Luisa Rakouská si směli podržet své tituly císaře a císařovny. Kromě toho bylo všem Napoleonovým následníkům i členům rodiny zakázáno získat moc nad Francií. Smlouva také ustanovila ostrov Elbu jako samostatné knížectví pod vládou Napoleona. Suverenitě a vlajce Elby zaručovaly uznání signatářské cizí mocnosti, ale jen Francii bylo dovoleno Elbu asimilovat. Dalším bodem Smlouvy bylo, že císařovně Marii Luise bude postoupeno Vévodství Parmy, Piacenzy a Guastally. Mimo to přímý mužský potomek císařovny Marie Luisy měl nést titul Vévoda z Parmy, Piacenzy a Guastally. V dalších bodech Smlouvy byl roční důchod císařovny Josefíny snížen na milión franků a Napoleon se musel vzdát všech svých nemovitostí ve Francii ve prospěch francouzské koruny a vrátit všechny korunovační klenoty Francii. Směl si ponechat jen 400 mužů, kteří mu měli sloužit jako osobní garda. Signatáři byli Caulaincourt, vévoda z Vicenzy; maršál MacDonald, vévoda z Tarentu; Maršál Ney, vévoda z Elchingen; kníže Metternich; hrabě Nesselrode; a baron Hardenberg.

Stanovisko Spojeného království.

Spojené království Velké Británie a Irska zastávalo stanovisko, že francouzský národ je ve stavu vzpoury a že Napoleon Bonaparte je uchvatitel. Lord Castlereagh vysvětlil, že smlouvu za krále Spojeného království nepodepíše, protože by tím uznal legitimitu Napoleona jako císaře Francouzů a že jeho vysídlení na ostrov, na němž bude vládcem a který je v těsné blízkosti Francie a Itálie, kde je silné jakobínské smýšlení, by snadno mohlo vyústit v další střet.

Krádež.

V roce 2005 byli dva Američané, někdejší profesor dějepisu John William Rooney (74 let) a Marshall Lawrence Pierce (44) odsouzeni francouzským soudem za krádež jednoho z exemplářů Fontainebleauské smlouvy z Francouzského národního archivu někdy v letech 1974-1988. Krádež vyšla najevo v roce 1996, kdy kurátor Francouzského národního archivu zjistil, že Pierce dal tento dokument do prodeje v Sotheby’s. Rooney a Pierce byli v USA uznáni vinnými a byla jim vyměřena pokuta 1 000, respektive 10 000 dolarů. Nebyli však vydáni soudu do Francie. Exemplář Smlouvy, jakož i množství dalších dokumentů (jako dopisy od francouzského krále Ludvíka XVIII), které Rooney a Pierce odcizili, byly Spojenými státy vráceny do Francie v roce 2002.

Fontainebleauská smlouva (1814) byla smlouva uzavřená ve francouzském Fontainebleau 11. dubna 1814 mezi Napoleonem I. a zástupci Rakouska, Ruska a Pruska. Smlouvu podepsali zplnomocněnci obou stran 11. dubna a Napoleon ji ratifikoval 13. dubna. Smlouvou zbavili spojenci Napoleona postavení francouzského císaře a poslali jej do vyhnanství na ostrov Elbu.

Der Vertrag von Fontainebleau wurde am 11. April 1814 zwischen Napoleon Bonaparte auf der einen Seite und Österreich, Russland und Preußen auf der anderen Seite geschlossen. Das Abkommen regelte die Einzelheiten der Abdankung Napoleons, die noch am gleichen Tag erfolgte. Großbritannien unterzeichnete nur die Teile des Vertrages, die sich auf das zukünftige Schicksal Napoleons und seiner Familie bezogen, weil es Napoleon nie als Kaiser anerkannt hatte.


Historie.

Na počátku našeho letopočtu, kdy byla tato oblast osídlena keltskými kmeny sem pronikaly římské legie a Augustus ji připojil k Římské říši,Vespasianus zde založil provincii Panonie. Na místě, kde leží dnes Szentendre stavěli Římané vojenský tábor, který pojmenovali "Ulcisia Castra" (vlčí hrad nebo tábor). Ve 4. století to byl dobře opevněný strategický bod. Možná se zde nacházelo i zimoviště římské dunajské flotily. V této době byla pevnost přejmenována na "Castra Constantina" (podle císaře Konstantina Velikého). Tábor čelil náporu barbarů a nakonec byl vyvrácen Huny roku 430. Později na tomto strategickém místě sídlili Avaři. Když sem vpadli maďarští válečníci, tak si toto místo za své sídlo zvolil kníže Kurszán.  Ve středověku spadala tato oblast pod biskupství ve Veszprému a za Karla Roberta z Anjou roku 1318 se stala královským zbožím. V 15. století se zde začínali usazovat ti přistěhovalci z Balkánu, kteří odmítali žít pod tureckou nadvládou. Turci však roku 1541 dobyli nedaleký Budín a součástí Osmanské říše se stalo i Szentendre. V té době již bylo Szentendre srbsko-dalmatinsko-řeckým městem. Po roce 1684, kdy Turci odtáhli, došlo k oživení místní ekonomiky a byly stavěny školy a kostely. Kvetoucí město ale zasáhla ohromná povodeň roku 1838. O povodni se psaly knihy (Mór Jókai) a stavěly se jí pomníky (např. reliéf na kostele sv. Františka v Pešti). Roku 1888 sem byla zavedena železnice. Mezi světovými válkami se Szentendre stalo cílem mnoha umělců, kterým se Budapešť zdála být příliš hlučná a nenacházeli tam tvůrčí klid. Vznikla zde plodná umělecká komunita. Dnes se městečkem valí každý den tisíce turistů.

Kostely.

Szentendre bylo vždy městem, kde žili lidi různých národností a různého vyznání. Najdeme zde proto kostely katolické, protestantské i pravoslavné. Synagoga již zanikla, dnes se v centru města nachází jen židovská modlitebna. Věže kostelů nejrůznějších vyznání ční nad městem jako symbol harmonické koexistence všech vyznání ve městě. Takto to znázornila nejslavnější místní umělkyně Margit Kovácsové v jedné své kompozici. Dodnes jsou kostely nazývány podle města, ze kterého přišli uprchlíci, kteří jej vystavěli.

Skanzen.

V Szentendre se nachází rozlehlý skanzen

Szentendre (,,, ) je město v Maďarsku, v Pešťské župě, několik kilometrů severně od Budapešti. Je okresním městem stejnojmenného okresu.

Szentendre [] (deutsch "Sankt Andrä") ist eine ungarische Stadt im Komitat Pest. Aufgrund ihrer Nähe zu Budapest, des reizvollen barocken Stadtbildes und der Lage an der Donau gehört sie zu den beliebtesten Touristenzielen Ungarns.


Vznik a vývoj.

Úspěch Grummanova dvoumístného typu FF-1, který byl podstatně rychlejší než jednomístné stíhací letouny své doby, vyústil v zakázku na jednomístný XF2F-1. Nový typ byl vyzbrojen dvěma synchronizovanými kulomety ráže 7,62 mm nad motorovým krytem a jeho konstrukce zahrnovala vodotěsné oddíly, za účelem redukce hmotnosti a zlepšení možností udržení stroje na hladině v případě nouzového přistání na vodní hladinu. Prototyp poprvé vzlétl 18. října 1933, vybaven experimentálním motorem XR-1534-44 "Twin Wasp Junior", dvouhvězdicovým čtrnáctiválcem o výkonu 625 hp (466 kW), s nímž dosáhl maximální rychlosti 229 mil za hodinu (~ 369 km/h) ve výšce 8400 stop (2600 m), což bylo o 22 mil za hodinu (~ 35 km/h) více než FF-1 ve stejné letové hladině. Manévrovací schopnosti byly také lepší než u dřívějšího dvojmístného letounu.

Operační historie.

Námořnictvo 17. května 1934 objednalo 54 kusů sériových stíhacích F2F-1, z nichž první mu byla předána 19. ledna 1935. Jeden další exemplář byl objednán dodatečně aby nahradil stroj ztracený při havárii 16. března 1935, čímž celková produkce typu dostoupila 55 letounů. Poslední F2F-1 byl dodán 2. srpna 1935. F2F měl na danou dobu relativně dlouhou operační kariéru, a v prvoliniových perutích sloužil od roku 1935 do konce roku 1939, kdy u nich začal být nahrazován typem F3F. Do září 1940 typ F2F zcela vymizel od stíhacích perutí, a byl přeřazen k plnění výcvikových a pomocných úloh. Draky posledních F2F dosloužily v roce 1942 jako pozemní instruktážní pomůcky.  Označení US Navy pro prototyp Grumman G.6 s motorem XR-1534-44 "Twin Wasp Junior" o výkonu 625 hp (466 kW). Postaven jeden kus. Sérivá varianta s motorem R-1535-72 "Twin Wasp Junior" o výkonu 700 hp (522 kW). Vyrobeno 55 kusů.

Specifikace (Grumman F2F-1).

Údaje z "United States Navy Aircraft since 1911"

Grumman F2F byl jednomotorový dvojplošný stíhací letoun se zatahovacím podvozkem, který mezi lety 1935 až 1940 sloužil jako standardní stíhací typ v perutích Námořnictva Spojených států amerických. Mohl operovat jak z pozemních základen tak palub letadlových lodí.

Die Grumman F2F war ein Jagdflugzeug des US-amerikanischen Flugzeugherstellers Grumman Aerospace Corporation. Der einmotorige Doppeldecker mit einziehbarem Fahrwerk war das Standardkampfflugzeug der U.S. Navy von 1935 bis 1940. Das Flugzeug konnte sowohl von festen Flugplätzen wie auch von Flugzeugträgern aus eingesetzt werden.