Mládí.

Na kytaru začal hrát jako dítě a písně skládal od mladých teenagerovských let. V patnácti letech se stal členem kapely The Dice.

Hudební kariéra.

2008–2009: Průlom.

V roce 2008 vstoupil do vlámské odnože soutěže X Factor, jeho koučem byl Maurice Engelen. Umístil se 2. za vítězem Dirk De Smet.  Po X Factoru se Tom stal prvním, který podepsal smlouvu s nahrávací společností SonicAngel. V červnu 2009 pod jménem Tom Dice, vydal svůj 1. singl. Byl to akustický cover písničky od Leony Lewis Bleeding Love. Singl pokračoval a stal se číslem 7 ve Flemish singles chart během 14-i týdnů. Tom byl také nominován v roce 2009 na ceny TMF Awards v kategorii "Best New Artist", ale byl poražen Jasperem Erkensem.  V květnu roku 2009 Tom začal znovu pracovat s Engelenem na jeho debutovém albu, které bylo původně naplánováno na říjen 2009, ale bylo odloženo na duben 2010.

2009–2011: Eurovision Song Contest a Teardrops.

Dne 25. listopadu 2009 byl Tom vybrán vlámským vysilatem Vlaamse Radio- en Televisieomroep (VRT), aby reprezentoval Belgii na Eurovision Song Contest 2010 v norském Oslu. Jeho charakteristický hlas a televizní zkušenost byly uvedeny mezi faktory pro jeho výběr. Reakce v Belgii u prohlášení, že Tom byl vybrán interním způsobem byli různé. S přesvědčením, že otevřený a veřejný výběr, který zahrnuje různé umělce by mohl být vhodnější.  Vybraná píseň ""Me and My Guitar"" byla odhalena 7. března 2010 a byla spoluautorstvím Ashley Hicklin, Jeroenа Swinnenа a Tomа Diceho. Singl se stal v Belgii číslem 1, stejně na iTunes chart i oficiálních vlámských i valonských žebříčcích (v Lucembursku se stal singlem číslo 7). Tom vystoupil s písní v 1. semifinále v Oslu 25. května 2010 a kvalifikoval se do finále z 1. místa, čímž se zasloužil o 1. kvalifikace do finále za posledních 6 let. Tom se umístil ve finále na 6. místě, o jedno z nejlepších umístění v soutěži.  V dubnu 2010 vydal své studiové debutové album "Teardrops", v Belgii dosáhlo prvního místa. V srpnu 2010 představil singl ""Lucy"" jako 3. singl z alba. V listopadu 2010 vydal singl ""A Thousand Years"" jako 4. singl z alba. V březnu 2011 sloužil jako "opening act" na koncertě Taylor Swift v Belgii a Nizozemsku. V květnu 2011 se objevil v singlu Elisy Tovati ""Il nous faut"", který sekundoval jejím albu "Le syndrome de Peter Pan".

Od roku 2012: Heart for Sale.

V únoru 2012 Tom vydal singl ""Utopia"" jako vedoucí singl z jeho 2. studiového alba. V květnu 2012 vydal své 2. studiové album "Heart for Sale", které se vyšplhalo v Belgii na číslo 11. Také vydal ""Out At Sea"" jako 2. singl z alba. V říjnu 2012 vydal singl ""Drive Me to Paris"" jako 3. singl z alba.

Tom Eeckhout, známý pod jménem Tom Dice (* 25. listopadu 1989 Eeklo), je belgický zpěvák-skladatel, který se umístil na druhém místě ve vlámské verzi soutěže "X Faktor" (2008). Následně reprezentoval Belgii na Eurovision Song Contest 2010 ve finále 29. května v norském Oslu, kde obsadil šestou příčku. Jednalo so o jedno z nejlepších belgických umístění v soutěži. Také se jako první belgický zástupce kvalifikoval do finále od doby, kdy byly zavedeny semifinálová kola.

Tom Dice (* 25. November 1989 in Eeklo; eigentlich "Tom Eeckhout") ist ein belgischer Singer-Songwriter. Er vertrat sein Heimatland beim Eurovision Song Contest 2010 in Norwegen.


Život.

Již v mládí projevoval mimořádný hudební talent. V 19 letech zkomponoval operu "Hamlet", která byla uvedena v Brně 14. listopadu 1840. Studoval medicínu na Vídeňské univerzitě a současně se vzdělával v hudbě u Ignaze von Seyfrieda. Po dvou letech studia medicíny zanechal a zcela se věnoval hudbě. Jako hudebník zaujal i císaře Ferdinanda I. a získal si uznání od předních vídeňských hudebníků (Hans von Bülow, Richard Wagner, Ferenc Liszt, Jacques Offenbach, Johann Strauss). Jako houslista a dirigent procestoval Německo a Francii. Za svého pobytu v Paříži navázal styky s tamními skladateli (Giacomo Meyerbeer, Hector Berlioz, Frédéric Chopin) a s německým básníkem Heinrichem Heine. V roce 1844 se usídlil v Londýně a stal se asistentem dirigenta Michaela Williama Balfe v Her Majesty's Theatre ("Divadle jejího Veličenstva").  V roce 1848 odcestoval do Spojených států a stal se hudebním ředitelem divadla "Astor Opera House" v New Yorku. V roce 1849 zahájil svou kariéru operního producenta. Založil vlastní operní společnost složenou převážně ze zpěváků "Astor Opery" a v následujících letech uvedl na scénu vrcholná díla světového operního repertoáru. V roce 1854 řídil zahajovací představení nového newyorského divadla "Academy of Music". Kvůli sílící konkurenci se na čas přesunul do Filadelfie. V roce 1860 se vrátil do "Astor Place Opera House", ale spolupracoval také s divadlem "Niblo's Garden" na Broadwayi a s divadlem "Crosby's Opera House" v Chicagu. Podnikal i umělecké cesty na Kubu a do Mexika.  Přes veškeré úspěchy a pocty ve Spojených státech se stále považoval za Čecha a nějaký čas vydával v New Yorku český časopis "Slavia".  Kromě dvou oper a několika úspěšných operet napsal i tři svazky pamětí.

Maxmillian Mareček, v zahraničí používal jméno Max Maretzek nebo Mareczek (28. června 1821 Brno – 14. května 1897 Pleasant Plains, Staten Island, New York, USA), byl hudební skladatel, dirigent a operní podnikatel českého původu činný ve Spojených státech.

Maximilian Maretzek ("Maximilian Mareczek", * 28. Juni 1821 in Brünn; † 14. Mai 1897 in New York City) war ein US-amerikanischer Operndirektor, Dirigent und Komponist tschechischer Herkunft.


Život.

Czesław Domin po absolvování gymnázia Adama Mickiewicze v Katovicích roku 1948 studoval na Slezském duchovním semináři v Krakově a poté na teologické fakultě Jagellonské univerzity tamtéž. Po ukončení studia byl dne 28. července 1953 vysvěcen na kněze krakovským generálním vikářem Franciszkem Jopem. V letech 1953-57 působil na různých místech ve farní správě katovické diecéze a od 8. března 1957 začal pracovat v katovické diecézní kurii, a to nejprve jako notář. Později zde vykonával další funkce: od roku 1964 byl pastoračním referentem, od roku 1966 členem pastorální rady Katovické diecéze a od roku 1969 též její kněžské rady. Vedle toho od roku 1966 pracoval v redakci katolického týeníku "Gość niedzielny".  Kněz Domin neměl důvěru státních orgánů, a proto katovický církevní odbor roku 1969 zamezil jeho jmenování proboštem u sv. Marie Magdaleny v Tychách a poté i vikářem-ekonomem farnosti Neposkvrněného početí P. Marie v Katovicích. Avšak již 6. července 1970 jej papež Pavel VI. jmenoval pomocným biskupem katovickým a titulárním biskupem z Dagna ("Dagnensis"). Biskupské svěcení Domin přijal 15. srpna 1970 v katovické katedrále z rukou sídelního biskupa Herberta Bednorze. Za své biskupské heslo si zvolil "Quis ut Deus" (Kdo je jak Bůh; později užíval ve znaku polskou verzi "Któż jak Bóg").  V tomto úřadu Domin působil v následujících jednadvaceti letech. Ve správě katovické diecéze vykonával různé funkce: byl generálním vikářem, arcijáhnem a později proboštem katedrální kapituly, diecézním ekonomem a členem diecézní správní, pastorační rady, kněžské rady a kolegia konzultorů. V době I. synodu katovické diecéze (1972-75) předsedal komisi pro rodinu a manželství. Roku 1979 získal hodnot magistra teologie na Akademii katolické teologie ve Varšavě.  Na celopolské úrovni, v rámci polské biskupské konference, se zabýval zejména církevní charitou. Od roku 1980 byl předsedou komise pro charitu polské biskupské konference a v březnu roku 1981 jej tato konference jmenovala zástupcem církve ve společné nadaci Solidarity. Když byla po pádu komunistického režimu dne 30. listopadu 1990 reaktivována celopolská církevní dobročinná organizace "Caritas", stal se biskup Domin jejím prvním vedoucím (do roku 1993). Roku 1991 byl členem mimořádného shromáždění synodu evropských biskupů.  Když počátkem roku 1992 rezignoval první biskup koszalinsko-kolobřežský Ignacy Jeż, jmenoval papež Jan Pavel II. biskupa Domina jeho nástupcem. 23. února 1992 se nový biskup ujal správy diecéze. Jeho činnost v této funkci však záhy přerušila nemoc a Czesław Domin zemřel dne 15. března 1996 v nemocnici ve Varšavě. Pochován je v koszalinské katedrále.

Czesław Domin (6. července 1929 Michałkowice u Siemianowic Śląských, Polsko – 15. března 1996 Varšava) byl polský římskokatolický církevní představitel, v letech 1970-1992 pomocný biskup katovický a v letech 1992-96 diecézní biskup koszalinsko-kolobřežský.

Czesław Domin (* 6. Juli 1929 in Michałkowice, heute Siemianowice Śląskie, Polen; † 15. März 1996 in Warschau) war Weihbischof in Katowice (1970 bis 1992) und Bischof von Koszalin-Kołobrzeg von 1992 bis 1996.


Historie.

Vznik a léta u nezávislých vydavatelství (1989–1996).

Morphine vytvořili v roce 1989 basista a zpěvák Mark Sandman, člen bluesovo alternativní rockové skupiny Treat Her Right, saxofonista Dana Colley, bývalý člen lokální bostonské kapely Three Colors a bubeník Jerome Deupree, který hrál se Sandmanem ve skupině Hypnosonics. Činorodý hudebník Sandman, často experimentující s podomácku vyrobenými nástroji, hrál na vlastnoručně vyrobenou jednostrunnou basovou kytaru technikou skluzu (slide). Později přidal druhou strunu. Deupree skupinu v roce 1991 na krátkou dobu ze zdravotních důvodů opustil a byl dočasně nahrazen Billy Conwayem, bubeníkem Treat Her Right. V tomto období si skupina vytvořila početné místní publikum a občas vyjela na turné.  Po návratu Deupreeho nahráli v roce 1991 své debutové album Good pro bostonské nezávislé vydavatelství Acurate/Distortion. Album bylo pozitivně přijato kritikou a rozšířilo řady příznivců skupiny. Morphine poté podepsali smlouvu s vydavatelstvím Rykodisc, pod jehož značkou bylo Good vydáno znovu.  V roce 1993 následovalo album Cure for Pain, které si získalo pozornost i za hranicemi Nové Anglie a singly Thursday a Buena se objevily ve vysílání studentských rádií. V průběhu nahrávání Conway znovu nahradil Deupreeho, který však na Cure for Pain nahrál většinu perkusních partů. Po dokončení alba skupina koncertovala v USA, Evropě, Japonsku a Austrálii. Skladby Sheila a In Spite of Me byly v roce 1994 výrazným způsobem zařazeny na soundtrack k filmu Spanking the Monkey. Do studia se skupina vrátila v roce 1995, aby vytvořila nahrávku nazvanou Yes. Video klip vytvořený k singlu Honey White se objevil v animovaném seriálu MTV Beavis and Butt-head.

Období u DreamWorks Records (1997 – 1999).

Po dvou letech koncertování podepsali Morphine smlouvu s velkým vydavatelstvím DreamWorks Records, které jim v roce 1997 vydalo nahrávku Like Swimming. Ačkoli u kritiky album uspělo, očekávání na průlom do amerického středního proudu se nesplnila. K singlu Early to Bed vydali v březnu 1997 DreamWorks video klip, který režíroval Jamie Caliri. Ponuré avšak humorné video si okamžitě získalo oblibu mezi příznivci skupiny a později dostalo nominaci na cenu Grammy. Téhož roku vydala skupina u vydavatelství Rykodisc kolekci B-stran singlů a živých nahrávek nazvanou B-Sides and Otherwise.  Následně se ke skupině pro živé i studiové hraní opět připojil Jerome Deupree, čímž se z Morphine stala čtveřice. Poslední album skupiny The Night bylo dokončeno na začátku roku 1999.  3. července 1999, při koncertě na festivalu Nel Nome del Rock v italském městečku Palestrina, nacházejícím se poblíž Říma, zkolaboval Mark Sandman na pódiu. Krátce poté zemřel, jako příčina byl uveden srdeční infarkt. Morphine okamžitě poté ukončili činnost. The Night vyšlo v roce 2000 a krátce po něm následovala „posmrtně“ vydaná alba, např. Bootleg Detroit, „oficiální živá bootlegová nahrávka,“ nebo Best of Morphine: 1992 - 1995, která obě vyšla na značce Rykodisc.

Projekty po smrti Marka Sandmana.

Během roku následujícího po Sandmanově smrti dali Dana Colley a Billy Conway dohromady seskupení Sandmanových přátel a kolegů nazvané Orchestra Morphine. S ním odjeli koncertní turné, kterým chtěli oslavit hudbu Morphine a také shromáždit prostředky pro hudební nadaci Mark Sandman Music Education Fund. Orchestra Morphine hrál zejména písně z alba The Night, ale i jiné skladby od Morphine a Hypnosonics. Ačkoli občas stále vystupují, na turné už nevyjíždějí. Jedna jeho členka, zpěvačka a kytaristka Laurie Sargent, se později přidala k projektu Twinemen, který Colley a Conway založili po zániku Morphine. Conway a Colley také založili nezávislé vydavatelství Hi-n-Dry, které např. vydalo kolekci dvou CD a jednoho DVD nazvanou Sandbox, obsahující dříve nevydaný materiál pokrývající celé období Sandmanovy činnosti.  Jerome Deupree pokračoval v nahrávání s různými jazzovými hudebníky a později se stal členem skupiny Bourbon Princess. Dana Colley a Monique Ortiz, bývalá vůdčí členka Bourbon Princess, vytvořili v roce 2006 skupinu A.K.A.C.O.D. s níž vydali album Happiness a na koncertech hráli i skladby od Morphine.  V roce 2009 začali Colley a Deupree pravidelně hrát písně Morphine i nový materiál pod hlavičkou Members of Morphine (případně také Ever-Expanding Elastic Waste Band), spolu se zpěvákem, hráčem na kytaru a basovou kytaru Jeremy Lyonsem z New Orleans. V červenci 2009, ku příležitosti desátého výročí Sandmanovy smrti, zahráli na festivalu Nel Nome Del Rock Festival v italské Palestrině. Později téhož roku vydali Rhino Records dvoudiskovou sadu nevydaných skladeb Morphine nazvanou At Your Service. Následující rok vyšlo eponymní debutové album Members of Morphine.

Hudební nástroje.

Na to, že byli Morphine rockovou skupinou, používali neobvyklé hudební instrumenty. Hlavním nástrojem Marka Sandmana byla specificky naladěná dvoustrunná basová kytara, na kterou hrál technikou skluzu (slide). Při nahrávání ve studiu ovšem používal také kytaru, piano, klávesy a další kytarové nástroje, které sám vymyslel, jako byla např. tritara, s dvěma kytarovými strunami a jednou strunou basovou. Dana Colley hrál zejména na barytonsaxofon, dále na sopránsaxofon a tenorsaxofon a neobvyklý basový saxofon a občas hrál i na dva saxofony najednou, jako Roland Kirk. Čas od času hrál i na perkuse či dobro.

Diskografie.

Studiová alba  Koncertní alba  Singly

Morphine byla americká hudební skupina hrající alternativní rock, kterou dali dohromady Mark Sandman, Dana Colley a Jerome Deupree v roce 1989. Po úmrtí frontmana skupiny Marka Sandmana na infarkt se skupina v roce 1999 rozpadla.

Morphine war eine US-amerikanische Indie-Rock-/Jazzrock-Band, die von 1989 bis zum Tod ihres Frontmannes Mark Sandman 1999 existierte. In dieser Zeit veröffentlichte sie vier Studioalben, ein fünftes, "The Night", wurde postum im Jahr 2000 veröffentlicht.


Život.

22. února 1902 se narodil v Hockendorfu u Drážďan německému otci a české matce. V roce 1923 složil maturitu na gymnáziu v Drážďanech, poté studoval filosofii a teologii v Halle, Würzburgu, Římě a Vídni.  V roce 1930 vstoupil do noviciátu řádu maltézských rytířů v Praze, v roce 1932 byl vysvěcen na kněze, v letech 1933-1937 působil v Praze jako kaplan u Panny Marie Vítězné.  V roce 1935 se stal podpřevorem řádu, o dva roky získal jurisdikci převora a další dva roky později jej generální vikář katolických řádů jmenovaný Piem XI. jmenoval převorem. Jmenování se setkalo s odporem velké části českého velkopřevorství v čele s titulárním velkopřevorem kardinálem Kašparem a jeho právoplatnost byla zpochybněna s tím, že dotyčný biskup již po smrti Pia XI. nedisponoval patřičnými pravomocemi. Bobe přesto úřad vykonával, potvrzení svého jmenování se ale dočkal až v roce 1941, po kardinálově smrti.

Protektorát.

Roku 1939 se Bobe stal placeným konfidentem pražského gestapa, v roce 1940 vstoupil do NSDAP a přijal říšskoněmecké státní občanství. Jako expert na církevní problematiku se stal předním spolupracovníkem vedoucího církevního oddělení Kurta Oberhausera v hodnosti důvěrníka (V-manna) a patřil mezi nejnebezpečnější donašeče gestapa. Systematicky (téměř denně) podával zprávy o smýšlení konkrétních duchovních, které posloužily gestapu jako podklad k jejich perzekuci. Zvláštní zájem mělo gestapo o zprávy z prostředí vysokého duchovenstva, které Bobe ochotně obstarával. Donášel i na kardinála Kašpara, který jej suspendoval.  Bobe neváhal vyzrazovat i obsah zpovědního tajemství. Obětí byli zejména pražští Němci, ale mj. i k smrti odsouzený pražský primátor dr. Otakar Klapka, kterého "vyzpovídal" před popravou. Pro gestapo a SD pracoval i jako provokatér: Plnil pro ně zřejmě i úkoly v zahraničí, kam za peníze gestapa vyjížděl. Za své služby byl bohatě placen a odměňován příděly alkoholu a cigaret.  Po atentátu na Heydricha opatřil Bobe pro gestapo plány kostela sv. Cyrila a Metoděje v Resslově ulici, čímž usnadnil zákrok vůči atentátníkům. Asistoval při zatčení a výslechu pravoslavného biskupa Gorazda a kaplana ThDr. Vladimíra Petřeka. Za to vše byl odměněn částkou 100 000 korun.  V roce 1942 byl jmenován arcibiskupským konzistorním radou a arcibiskupským městským vikářem. Koncem listopadu 1942 si v Římě nechal zhotovit sadu pontifikálních oděvů příslušejících hodnosti biskupa. Z toho lze soudit, že chtěl dosáhnout svého jmenování na svatovojtěšský stolec, který se uprázdnil smrtí kardinála Kašpara. Podle J. Machuly mu patrně německé úřady přislíbily v této věci podporu a je možné, že právě za účelem zvýšení Bobeho šancí byli gestapem odstraněni dva přední kandidáti na arcibiskupský trůn: kanovníci Antonín Bořek-Dohalský a Otto Lev Stanovský.  V práci pro gestapo byl aktivní až do konce války.  V roce 1940 nechal jako dar pro Josepha Goebbelse z Velkopřevorského paláce odvézt šest vzácných gobelínů, které po válce již nebyly nalezeny.

Konec života.

16. dubna 1947 byl odsouzen k trestu smrti a popraven.

Franz Werner Bobe (22. února 1902, Höckendorf u Drážďan – 16. dubna 1947, Praha-Věznice Pankrác) byl německý katolický kněz a člen řádu maltézských rytířů.

Franz Werner Bobe OMelit. (* 22. Februar 1902 in Höckendorf; † 16. April 1947 in Prag) war katholischer Ordenspriester (Malteserorden) und Prior des Malteser-Konvents in Prag.


Povinnost půstu.

Přesné vymezení prvorozenců, na které se povinnost půstu vztahuje, je předmětem sporu mezi rabínskými autoritami. Za prvorozence se považuje jak první syn své matky, tak zpravidla i první syn svého otce. Prvorozené ženy a dívky nejsou podle převládajícího názoru povinny se postit, ale mohou se dobrovolně k půstu připojit. Různé názory jsou i na prvorozence narozeného císařským řezem a na prvorozeného Nežida, který konvertoval k judaismu.  Chlapec do věku bar micva se nepostí, ale postit by se za něj měl jeho otec.  Půst patří mezi menší, drží se od východu slunce do soumraku. Nemocní, kterým je půst na obtíž, se postit nemusí, a to ani v případě, že nepředstavuje ohrožení života. Postící se recitují "Anenu" během Amidy.  Připadá-li "erev Pesach" na konec šabatu, přesunuje se půst na předcházející čtvrtek.

Důvod půstu.

Existence obyčeje prvorozených postit se v den předcházející Pesachu je okrajově zmíněna v Jeruzalémském talmudu; ze zmínky však nevyplývá, že by se jednalo o rozšířenou a všeobecně dodržovanou tradici. Jako zavedený obyčej je půst zmíněn v jednom z menší traktátů "Sofrim", kde je půst prvorozených na "erev Pesach" zmíněn jako jedna z výjimek ze zákazu postit se v měsíci "nisan".  Jako důvod tohoto půstu se nejčastěji uvádí připomínka toho, že Bůh prvorozené Izraelity ušetřil, když pobíjel vše prvorozené v Egyptě (): Chatam Sofer uvádí, že před samotnou událostí pobití prvorozených v Egyptě se izraelští prvorozenci navzdory Božímu ujištění o jejich bezpečí rozhodli postit, aby i oni sami projevili zájem o Boží přízeň a ochranu; pozdější tradice půstu je připomínkou tohoto jejich rozhodnutí a úsilí.  Rabi Šlomo Zalman Ojerbach vysvětluje důvod půstu odlišně: Prvorozenci se postí jako výraz truchlení nad ztrátou postavení kněží, které po vyjití z Egypta přešlo na pokolení Levi.

Zrušení půstu.

U půstu prvorozených je rozšířená a doporučovaná praxe vyhnout se povinnosti půstu tím, že se prvorozenec zúčastní micvy, která je doprovázena hostinou na její počest ("se'udat micva"). Zpravidla se v tento den organizuje dokončení studia některého talmudického traktátu (tzv. "sijum masechet"); obdobný účinek však má i účast na svatbě, obřízce, oslavě bar micva apod. Účastník micvy, který snědl něco v rámci hostiny na její počest, je pro tento den od půstu osvobozen.  Důvody, proč je upřednostňováno zrušení půstu před jeho dodržením, lze spatřovat v nejasnostech ohledně vymezení, kdo je povinen tímto půstem ve spojení se zákazem postit se v měsíci nisan mimo vymezené případy. Je-li půst přesunut na předcházející čtvrtek, může to být vnímáno jako další důvod pro nahrazení půstu účastí na "se'udat micva", protože starší prameny uvádějí výjimku ze zákazu půstů v měsíci nisan pouze pro erev Pesach a možnost přesunu na dřívější termín nezmiňují. Krom toho je v takovém roce prvorozenec povinen v noci ze čtvrtka na pátek provést ve svých prostorách kontrolu chamecu ("bedikat chamec"), do jejíhož ukončení je rovněž zakázáno jíst. Doba půstu by se mu tak mohla neúměrně prodloužit a případně i ovlivnit jeho sílu a pozornost při provádění této důležité micvy.

Půst prvorozených (, "ta'anit bechorot / ta'anit bechorim") se připomíná 14. nisanu, v předvečer svátku Pesach. Jedná se o zvláštní půst, kterým jsou povinni prvorození Izraele.

Das Fasten der Erstgeborenen (hebr. "Ta'anit Bechorot") ist die Verpflichtung eines jeden jüdischen Erstgeborenen ( "bechor"), am Tag vor Pessach, dem Fest des Auszugs aus Ägypten, zu fasten.


Kaiserlich-Königlicher Orden vom Weißen Adler

Historie.

Řád Bílého orla patřil k historicky nejstarším polským řádům. Založil ho polský král a saský kurfiřt August II. Silný v roce 1713 navazujíc na starší tradice. Už v roce 1705 založil August II. medaili s vyobrazením polské orlice. V roce 1712 byl řádem dekorován ruský car Petr I. Veliký, zatímco jeho polský protějšek August II. byl odměněn ruským řádem sv. Ondřeje. Rozdělení Polska udělování řádu přerušilo.  Se vznikem Polského království v rámci Ruského impéria v roce 1815 byl znovu udělován carem Alexandrem I. jako polským králem. Uděloval se jenom polským šlechticům. V roce 1831 v důsledku polského povstání byl řád uveden mezi ruské řády a dostal pojmenování imperátorský a carský (ve smyslu císařský a královský). Udělován byl v jedné třídě a také ne-Polákům. Tato změna se projevila také na vzhledu řádu. Polská královská koruna byla nahrazena ruskou imperátorskou a kříž s polskou orlicí byl zasazen na pozadí ruského dvouhlavého orla. Řád neměl vlastní řádový statut a v rámci hodnostní posloupnosti následoval za řádem sv. Alexandra Něvského.  S udělením řádu byla spojena jednorázová peněžní platba ve výši 300 rublů. V případě udělení řádu za vojenské zásluhy (s meči) se jednalo o 150 rublů.

Třídy a způsoby nošení.

Řád byl udělován v jedné třídě s odznakem na velkostuze a s řádovou hvězdou. Velkostuha se nosila podle pravidel přes levé rameno. Hvězda byla umístěna na levé straně hrudi. V případě udělení dalších řádů byla umístěna pod hvězdou řádu sv. Jiří ale nad hvězdou řádu sv. Vladimíra. V kombinaci s některými dalšími vyššími řády (například řádem sv. Alexandra Něvského) se hvězda nenosila a řád byl reprezentován odznakem na stuze zavěšeným na levé straně hrudi.

Vzhled.

Odznakem řádu je zlatý, černě smaltovaný dvojhlavý orel v jehož středu je umístěný zlatý osmihrotý kříž na němž uprostřed je umístěna polská orlice vyvedená v bílém smaltu. Orel je převýšený imperátorskou korunou.  Hvězda řádu je zlatá a osmihrotá. Ve středu hvězdy je medailon dekorovaný bílým tlapatým křížem s červeným lemem. Okolo se nachází latinské heslo "Pro fide, rege, lege" (Za víru, krále, zákon).V případě udělení nekřesťanům byl kříž nahrazen černým dvojhlavým orlem.  Řádová stuha měla tmavěmodrou barvu.

Řád Bílého orla nebo celým jménem Imperátorský a carský řád Bílého orla (rusky: "Императорский и Царский Орден Белого Орла") byl původně polský řád založený králem Augustem II. Silným v roce 1713 a přijatý po roce 1831 do systému ruských řádů. Rozdělení Polska udělování původního polského řádu přerušilo. Se vznikem tzv. Kongresovky byl řád znovu udělován ruským carem Alexandrem I. v rámci ruského záboru Polska a od roku 1831 byl řád přijat mezi ruské řády a udělován v jedné třídě za obecné zásluhy v rámci celého Ruského impéria. Jako ruský řád byl udělován do zániku monarchie v Rusku v roce 1917.

Der Kaiserlich-Königliche Orden vom Weißen Adler () war ein kaiserlich-russischer Orden. Er wurde nach dem Novemberaufstand 1831 eingeführt und bestand bis zur Februarrevolution 1917.


Biografie.

Studium.

V roce 1990 začal studoval na právnickou fakultu ELTE, kde roku 1995 získal titul doktor práv. Navíc v letech 1992 a 1994 studoval politologii.

Právnická kariéra.

V roce 1989 se stal pracovníkem v Ústřední knihovně na Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem. Po absolutoriu pracoval v neziskových organizacích a právnický status získal roku 1999, kdy si také zřídil vlastní advokátní kancelář.  Roku 1996 se stal pracivníkem Társaság a Szabadságjogokért (TASZ). V létě 2008 se ujal právní obrany hnutí Lehet Más a Politika. Pracoval také pro Habeas Corpus Munkacsoportnál a Pszichiátriai Érdekvédelmi Fórum. Jako právník také mim jiné obhajoval Viktora Orbána.

Politická kariéra.

Roku 1989 byl členem gyurcsányho hnutí Új Nemzedék Mozgalomnak. V roce 1990 se stal jedním ze zakladatelů hnutí Ifjú Szocialisták. Vedle činnosti veřejného života je například ochráncem práv různých zelených hnutí. V roce 2002 se stal členem organizace Védegylet. Následně v roce 2005 úspěšně vedl prezidentskou kampaň László Sólyoma. V roce 2008 založil Lehet Más a Politika, jako sociální hnutí, které se roku 2009 stalo politickou stranou a přijal funkci mluvčího.  Pro parlamentní volby 2010 vede republikovou kandidátku Lehet Más a Politika.

Rodina.

Jeho otec sociolog Péter Schiffer byl náměstkem generálního ředitele Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete (PSZÁF). Jeho strýc Pál Schiffer byl režisérem a János Schiffer byl v letech 1994 až 1998 náměstkem primátora hlavního města Budapešti. A nakonec jeho dědeček Árpád Szakasits byl prezidentem Druhé Maďarské republiky v letech 1948 až 1949 a prvním předsedou Prezidiální rady Maďarské lidové republiky v letech 1949 až 1950.

András Schiffer (* 19. červen 1971, Budapest) je maďarský právník a politik, jeden ze zakladatelů strany Lehet Más a Politika a lídr její kandidátky pro parlamentní volby 2010.

András Schiffer (* 19. Juni 1971 in Budapest) ist ein ungarischer Rechtsanwalt und Politiker. Er war der Spitzenkandidat der 2009 gegründeten grünen Partei Ungarns, Lehet Más a Politika, bei der Parlamentswahl in Ungarn 2010.


Život.

Byl potomkem přistěhovalců z Kampánie, v rodném São Paulu hrál jako obránce za Esporte Clube Americano, od roku 1936 trénoval Associação Atlética Portuguesa a později São Paulo FC, s nímž vyhrál Campeonato Paulista v letech 1948 a 1949. Od roku 1950 působil u brazilského národního týmu, zprvu jako asistent a roku 1957 byl jmenován hlavním trenérem. Na MS 1958 ve Švédsku vyhráli Brazilci poprvé v historii titul, ztratili jediný bod a měli skóre 16:4, je to jediné vítězství jihoamerického týmu na šampionátu konaném v Evropě. Feola překvapil využitím služeb psychologa, novým rozestavením 4-2-4 a nasazením teprve sedmnáctiletého Pelého, i když k tomuto kroku ho údajně přemluvili sami hráči. Feola vedl Brazilce také k vítězství na turnaji Taça do Atlântico 1960 a druhému místu na jihoamerickém šampionátu 1959, s olympijským výběrem se zúčastnil olympiády 1960 a olympiády 1964, kde jeho tým vypadl ve skupině. Krátce vedl také argentinský klub CA Boca Juniors.  K reprezentaci byl znovu povolán před mistrovstvím světa 1966, kde však Brazilci jako obhájci titulu vypadli už v základní skupině. Feola byl označen za hlavního viníka neúspěchu, byl kritizován za ústupky velkoklubům, které prosazovaly do týmu svoje hvězdy bez ohledu na formu, takže přípravného kempu se zúčastnilo 46 hráčů, což atmosféře v týmu neprospělo, za vinu se mu kladlo i podcenění evropských soupeřů. K brazilskému vyřazení ovšem přispěla také zranění klíčových hráčů Pelého a Garrinchy, stejně jako přístup rozhodčích, připouštějících velmi tvrdou hru.  Pod Feolovým vedením odehráli Brazilci 74 mezistátních zápasů, z toho 55 vítězných.

Vicente Ítalo Feola (1. listopadu 1909 São Paulo – 6. listopadu 1975 tamtéž) byl brazilský fotbalový trenér, který dovedl brazilskou reprezentaci k zisku zlatých medailí na mistrovství světa ve fotbale 1958.

Vicente Ítalo Feola (* 1. November 1909 in São Paulo; † 6. November 1975) war ein brasilianischer Fußballspieler und -trainer. Er führte die brasilianische Fußballnationalmannschaft bei der Fußball-Weltmeisterschaft 1958 zum Titelgewinn und war in einem Zeitraum von über 20 Jahren – mit einigen Unterbrechungen – als Trainer des FC São Paulo tätig.


Historie.

Mazars nese jméno svého zakladatele Roberta Mazarse, který založil společnost v roce 1940 v západní Francii v blízkosti města Rouen. Společnost se začala rychle rozvíjet, získávat nové klienty a postupem času se stala známou svým zaměřením na technickou dokonalost a vysokou kvalitu služeb. O dvacet let později vznikla společnost "Cabinet Robert Mazars", která založila pobočky a rozšířila škálu svých služeb v rámci celé Francie. V roce 1975 expandovala mimo Francii a své kanceláře otevřela i v Německu a ve Španělsku. V roce 1999 se společnost přejmenovala na "Mazars". O rok později se spojila s nizozemskou společností Paardekooper Hoffman. V roce 2007 se stala jedním ze zakládajících členů aliance Praxity, která sdružuje více než 100 nezávislých společností v 75 zemích světa. V žebříčku světově nejvýznamnějších auditorských firem zaujímá Mazars 11. místo.

Mazars Česká republika.

V České republice působí Mazars od roku 1995, poskytuje komplexní služby a zaměstnává více než 250 lidí. Mazars dosáhl v České republice za více než 20 let existence významného růstu a v současné době je podle tuzemských tržeb 7. největší auditorskou firmou na českém trhu.. Mazars nabízí ucelenou škálu služeb zahrnující: audit, daňové poradenství, účetnictví a účetní poradenství, transakční poradenství, HR a mzdovou agendu, znalecký ústav, interní audit a pojistnou matematiku. K roku 2017 byl řídícím partnerem Mazars Česká republika Milan Prokopius.

Aliance Praxity.

Praxity AISBL je globální aliance nezávislých společností. Je založena jako nezisková organizace v souladu s belgickými právními normami a hlavní sídlo společnosti je v Epsomu. Praxity – Global Alliance Limited je nezisková organizace s ručením omezeným registrovaná v Anglii a Walesu a má hlavní sídlo v Anglii. Jako aliance, Praxity neposkytuje služby veřejného účetnictví, auditu, daní, poradenství či jiné odborné služby jakéhokoli druhu třetím stranám.

Mazars je mezinárodní organizace, která se specializuje na auditorské, účetní, daňové a znalecké služby. Společnost má v rámci své sítě přímé zastoupení v 79 zemích a zaměstnává více než 18 000 odborníků, kteří pomáhají společnostem - velkým mezinárodním skupinám, malým a středním podnikům, rodinným firmám, podnikatelům a veřejným orgánům v každé fázi jejich vývoje. Zastupující kanceláře Mazars lze najít také v rámci sítě Praxity v dalších 19 zemích.

Mazars ist eine internationale Wirtschaftsprüfungs-, Rechts-, Steuer- und Unternehmensberatungsgesellschaft mit Sitz in Brüssel. Die Gesellschaft ist 2019 in 89 Ländern und Gebieten auf der ganzen Welt tätig und greift auf die Expertise von 40.000 Fachleuten zurück. Davon arbeiten 24.000 in der integrierten Partnerschaft mit Mazars und 16.000 in der Mazars North America Alliance.


Funkce peněz.

Mainstreamová ekonomie rozlišuje tři základní funkce peněz. Aby se jakýkoliv statek mohl stát penězi musí sloužit jako všeobecný prostředek směny, zúčtovací jednotka a dlouhodobý uchovatel hodnoty. Někteří autoři popisují i další funkce peněz, ty ale již vychází z těchto třech základních.

Všeobecný prostředek směny.

Nejdůležitější funkcí peněz je bezesporu jejich služba jako všeobecný prostředek směny. Tato funkce peněz je naprosto zásadní a svým způsobem z ní plynou i následující dvě popisované funkce. Kdokoliv si přeje směnit A za B, nemusí hledat jiného člověka ochotného směnit přesně totéž B za A, naprosto postačí prodat (tj. směnit za peníze) A na jednom trhu a za získané peníze koupit na jiném trhu žádané množství B. Všechny transakce jsou proto podstatně jednodušší. Obecně je jakákoliv vyspělá ekonomika bez peněz nepředstavitelná.

Zúčtovací jednotka.

Peníze jsou také společným jmenovatelem, na který lze převést tak odlišné statky jako je lidská práce, surovinové zdroje, kapitálové vybavení a tak dále. Všechny tyto veličiny lze ocenit v penězích. Ty tak slouží jako společná zúčtovací jednotka. Díky tomu jednotlivým aktérům na trhu zásadně usnadňují ekonomickou kalkulaci. Bez ní by podnikatelé nebyli schopni určit, který výrobní způsob je nejvhodnější, jaké množství a v jaké kvalitě má být vyráběno a tak dále, protože by nebyli schopni nijak porovnat vzácnost produkčních faktorů navzájem, ani by nebyli schopni rozpoznat, zda na trhu vůbec lze produkt se ziskem prodat.

Uchovatel hodnoty.

Další výhodou peněz je možnost druhou část nepřímé směny odložit na neurčito, není potřeba, jak je tomu v případě barteru, aby se prodej a nákup odehrál v jednom okamžiku. V současnosti však peníze slouží jen jako dočasný krátkodobý uchovatel hodnoty. Proto by asi bylo korektnější nazývat je pouze měnou nebo platidlem. Je třeba podotknout, že peníze (v posunutém významu toho slova) neboli měna nemusí být zdaleka nejlepším způsobem uchování hodnoty, obvykle jím ani nejsou, i když plnohodnotné peníze si tuto vlastnost stále uchovávají. Lidé však obvykle část svého majetku stále dočasně drží ve formě platidla, protože je lze dle ustanovení zákona okamžitě proměnit v libovolný jiný statek, tato vlastnost se nazývá likvidita. Cílem držby takových peněžních zůstatků je především možnost okamžitě reagovat na nepředpokládané situace.

Další funkce peněz.

Z výše jmenovaných funkcí peněz plynou i další užití peněz zásadní pro funkční ekonomiku. Jedním z nich je i efektivnější úvěrový trh. Ve vyspělých ekonomikách lidé nedrží veškeré své peníze ve formě hotovosti, ale část zapůjčují prostřednictvím trhu zápůjčních fondů (v praxi prostřednictvím komerčních bank), který pro ně najde vhodné využití ve formě investice. Tak je prosté spoření (pouhé hromadění) nahrazeno do značné míry spořením kapitalistickým, kdy peníze reprezentující minulé vytvořené hodnoty, jsou směřovány do rukou těm nejlepším podnikatelským záměrům. Taková koncentrace kapitálu umožňuje podstatně vyšší míru hospodářského růstu nesrovnatelnou tím, který pozorujeme v ekonomikách kladoucích překážky pohybu peněz a rozvoji finančního systému.

Vlastnosti peněz.

Dělitelnost.

Dělitelnost je jedna z hlavních konkurenčních výhod peněz oproti přímé směně zboží přispívající k jejich univerzálnosti. Každá jednotka může být rozdělena na určitý počet menších jednotek (např. 1 koruna = 100 haléřů, 1 zlatý = 1/2 konvenčního tolaru = 1/20 stříbrné kolínské marky = 60 krejcarů = cca 11,7g stříbra). Z tohoto důvodu se penězi historicky staly právě drahé kovy, které mají takřka dokonalou dělitelnost. Drahé kameny, mušle a další předměty tuto vlastnost postrádají, a proto byly časem opuštěny jako peníze.

Zaměnitelnost.

Zaměnitelnost vyjadřuje skutečnost, že účastníkům směny je jedno, v jaké formě či složení peníze vydají/přijmou, dokud platí, že dohromady dají smluvenou cenu. Tuto vlastnost mají například běžné bankovky a mince. Jedna tisícikoruna se rovná dvěma pětistovkám a dvě pětistovky jsou navzájem ekvivalentní. Pamětní mince s uměleckou hodnotou již tuto vlastnost nesplňují.

Přenositelnost.

Peníze (zejména ve formě oběživa) byly historicky navrženy pro snadné přenášení (snadnější než většina hodnot, za něž mohou být směněny). První papírové peněžní substituty se objevily v Číně, kde do té doby jako peníze sloužily meděné mince, kterých bylo pro jejich relativně nízkou hodnotu třeba přenášet i na běžné obchody hodně. To zvyšovalo transakční náklady, a proto došlo k jejich nahrazení přenosnější alternativou.

Trvalost a trvanlivost.

Další vlastností peněz je jejich trvalost a trvanlivost. Peníze nemají navrženu žádnou lhůtu (na rozdíl např. od opčních obchodů), je předpokládána jejich dlouhodobá platnost. Současně jsou vyhotoveny z materiálů, které nepodléhají rychlé zkáze, ale které naopak co nejvíce vzdorují opotřebení (u mincí např. otěrem).

Původ peněz a jejich historie.

Komoditní peníze a mince z drahých kovů.

První formou peněz se staly všeobecné ekvivalenty nebo také komoditní (zbožové) peníze, které byly různé pro různé části světa a různé epochy. Ve starověkém Babylóně to bylo obilí, v Číně mušličky, staří Slované používali plátno (od toho se odvozuje slovo "platidlo") a také v současné době se lze v některých věznicích setkat s používáním cigaret jako platidla. Vždy se jednalo o komoditu, která v první řadě splňovala první uvedenou funkci peněz, tj. byla široce přijímána obyvateli dané ekonomiky. V průběhu historie se jako nejvhodnější komodita pro tento účel ukázaly drahé kovy, jmenovitě zlato a stříbro. Tyto kovy byly poměrně vzácné, dobře zpracovatelné, neomezeně trvanlivé a široce akceptované. Stříbro se kvůli své relativně menší vzácnosti používalo spíše pro menší transakce, naopak zlato pro větší. Kovy zlato i stříbro bývaly jako platidlo, které se vážilo, použitelné v jakémkoli stavu (např. zlaté valouny, zlatý prach, zlaté šperky), ovšem z praktických důvodů se časem rozšířily mince, jejichž ražba měla potvrzovat ryzost a hmotnost daného kusu zlatého kovu. Názvy mnoha měn (například Britská libra, dolar) byly původně odvozeny od množství drahého kovu v nich obsaženého.

Státní emisní monopol a zlehčování mincí.

Od prvopočátku ražby mincí se panovníci resp. vlády snažili právo razit mince monopolizovat. Vyrábět z drahých kovů mince bylo možné pouze na zvláštní povolení (mincovní regál), popřípadě toto právo soustředila ve svých rukou jedna státní instituce. Tento monopol, nejen na ražbu, ale hlavně i na stanovení směnných kursů mezi jednotlivými mincemi umožnil státům snižovat v mincích obsah drahých kovů a nahrazovat je levnějšími. Rozdíl šel do státní pokladny, která tak získala dodatečný příjem na úkor vlastníků těchto nových zlehčených mincí. Například množství stříbra ve francouzské minci Livre tournois kleslo mezi léty 1200 a 1600 z 98 gramů ryzího stříbra na 11 gramů.  Jsou samozřejmě i čestné výjimky, kdy panovníci nebo města přející obchodu a rozvoji ekonomiky na svém území spíše než vlastní kapse, razili mince z drahého kovu o stejné váze a ryzosti po dlouhou dobu, přesahující i několik generací. Rekordmanem v tomto směru je pravděpodobně zlatá mince solidus zavedená Konstantinem Velikým v Byzanci r. 312, jejíž ražba pokračovala v nezměněné podobě nejméně 700 let.

První bankovky.

Používání mincí z drahých kovů se v průběhu věků stalo neefektivní pro manipulaci s většími částkami peněz, navíc mince se používáním opotřebovávaly a snižovala se jejich hmotnost. Skladování většího množství peněz zase může být nebezpečné například z hlediska možného vykradení. Proto vznikaly úschovny mincí (předchůdci dnešních bank), které za poplatek uschovaly mince v určité hodnotě (tyto peníze dále nepůjčovaly), a vydaly o tom vlastníkovi potvrzení. Postupem času se tato potvrzení začala používat místo platby – kupující nemusel chodit do úschovny, aby vyzvedl mince, kterými by zaplatil prodávajícímu, ale jednoduše mu zaplatil svým potvrzením z banky a novým majitelem příslušného obnosu se stal prodávající. Tak vznikly papírové peníze – bankovky.  Hodnota těchto bankovek se rovnala množství drahého kovu, které reprezentovala. Dalo by se říct, že se fakticky jednalo o poukázky na zlato uložené v trezorech jednotlivých úschoven (komerčních bank). Na rozdíl ode dneška tedy měla každá banka právo vydávat (emitovat) své bankovky, původně pouze potvrzenky dokládající vlastnický nárok depozitora. Jednotlivé finanční domy sloužily především jako bezpečná úložiště takového zlata, každá bankovka musela být na požádání vyplacena v kovu – peníze tedy byly 100% kryté zlatem. Uložením peněz do banky se množství peněz nezměnilo. Podstatné je, že u úložky nedochází ke změně vlastnického práva k uložené věci, jedná se o službu za kterou uložitel platí. Neexistoval žádný emisní monopol centrální banky, neexistovala centrální banka nebo jiná regulační instituce, bankovní systém byl pouze jednostupňový.  Pro malé částky se též začaly využívat tzv. symbolické mince, což byly vlastně bankovky malé hodnoty, které nebyly vytištěné na papír, ale vyražené do kovu. Samotná hodnota kovu symbolické mince byla zanedbatelná.

První nekryté bankovky.

Někdy se stalo, že vláda, aby mohla zvýšit své příjmy (typicky z nutnosti financovat válku), dovolila některé bance vytisknout více bankovek, než kolik bylo měnového kovu v jejích trezorech. Pokud by se všichni držitelé bankovek rozhodli směnit své bankovky zpět za zlato, banky by nemohly uspokojit všechny. Za normálních okolností by takový krok vedl všechny depozitory k runu na banku, tedy k překotnému pokusu vybrat své zlato dříve, než to udělají ostatní držitelé bankovek. Proto vláda obvykle osvobodila dotyčnou banku z nutnosti na požádání vydat komoditu, banka tedy mohla vytisknout více peněz bez nebezpečí bankrotu, a oplátkou musela poskytnout půjčku vládě. Někdy též státy vydávaly své vlastní nekryté peníze – státovky. Jinými slovy státy prováděly inflaci. Fakticky šlo o dodatečné zdanění obyvatelstva, jehož peníze ztratily část své hodnoty, kterou tak získala vláda. Takové zdanění bylo pozvolné a nenápadné a tedy méně nepopulární, než například zvyšování daňových sazeb. Při jedné z takových inflačních epizod vznikla i Bank of England, která navíc získala za své služby koruně i práva velmi podobná současným emisním monopolům centrálních bank.  Ještě v tomto stadiu vývoje bankovnictví si vláda i banky byly vědomy, že porušují smluvní závazky dobrovolně přijaté bankami a nutí vlastníky k nedobrovolné půjčce.

Bankovnictví částečných rezerv.

Až do dvacátého století však byla takováto inflační období spíše výjimečná ve většině zemí Evropy, mír provázela mírná deflace. První světová válka však představovala svého druhu přelom. Návrat ke zlatému standardu byl jen částečný a špatně provedený. Masivní tištění peněz vedlo ve 20. letech k hyperinflaci a následnému hospodářskému kolapsu např. v Německu a Rakousku. Nově vzniklá Československá republika se podobným problémům ubránila konzervativní monetární politikou.  Velká hospodářská krize navíc přinesla další nárůst státních intervencí do monetárních záležitostí, například občané Spojených států byli v roce 1933 zbaveni práva držet zlato, s výjimkou například sbírek vzácných mincí. Po druhé světové válce dochází k ustanovení Brettonwoodského systému, ve kterém byl na zlato navázán pouze americký dolar a ostatní měny byly navázány na dolar. Kvůli inherentním problémům tento systém na začátku 70. let zaniká a začíná období volných plovoucích kurzů.  V průběhu 20. století tak ekonomiky jednotlivých států upouštějí od používání jakéhokoliv krytí bankovek vzácnými kovy. Jako peníze nadále neslouží kov, ale samotné bankovky tištěné centrální bankou, které původně představovaly pouhou poukázku na zlato či stříbro. Proto někdy bývají označované jako "nekryté peníze". Zákony označující dané bankovky za zákonné platidlo a vynucující jejich používání slouží k zabránění konkurence jiných měn, ať už zlata či jiných.  Někde v této době spolu s postupným zaváděním centrálního bankovnictví došlo i k subtilní revoluci v oblasti zákonodárství. Z depozita (tedy potvrzení) o uložení se stává vklad (tedy půjčka bance) a tato je oprávněna s přechodem vlastnictví s ním nakládat.  Zároveň vzniká bankovnictví částečných rezerv, ve kterém komerční banky nejsou povinny držet svěřené peníze u sebe ke krytí svých splatných závazků, ale mohou na jejich základě vytvářet nové peněžní substituty poskytováním úvěrů dalším subjektům. Banka se tak stává už ne zprostředkovatelem úvěrů plnohodnotných peněz, ale emitentem nekrytých peněžních substitutů. Jelikož tedy na rozdíl od kovů není množství oběživa dnes nijak fyzicky omezeno, zažíváme mnohem vyšší míry inflace než v minulosti. Zároveň současný dvoustupňový bankovní systém umožňuje produkci mnohem vyššího množství bezhotovostních peněz, než jak tomu bylo v minulosti, velká část měnové zásoby tedy už neexistuje v hotovostní formě. K tomu je ovšem zapotřebí i výrazná legislativní podpora státu.

Dnešní formy peněz.

Z pohledu ekonomie se každý statek vyznačuje různou mírou směnitelnosti, přičemž jako peníze slouží ten, jehož směnitelnost je nejvyšší. Proto na rozdíl od právní definice termínu neexistuje mezi penězi a "ne-penězi" kategorický rozdíl, existuje dlouhá řada statků, které jsou dobrými peněžními substituty, tedy vyznačují se téměř tak dobrou směnitelností jako peníze samotné.

Peníze jako zákonné platidlo.

Základní komoditou dnes sloužící jako peníze jsou papírové bankovky a mince vydávané jednotlivými státy, též se hovoří o oběživu. Centrální banka (v naší zemi ČNB) disponuje tzv. emisním monopolem, což znamená, že zákon jí uděluje výhradní právo tisknout tyto bankovky a razit mince, kdokoliv jiný by se stejným činem dopouštěl trestného činu padělání. Tyto peníze jsou označeny za zákonné platidlo, čímž je jejich faktická role peněz ukotvena legislativně. Jednotliví aktéři na trhu tedy přijímají především tyto peníze, věřitelé jsou povinni tyto peníze přijímat ze zákona.

Peněžní substituty.

Vedle oběživa existují ještě peněžní substituty, které je téměř dokonale zastupují. Hodnota peněžních substitutů je odvozena od jejich možnosti směnit je na vyžádání za peníze. Dříve tedy byly bankovky peněžními substituty a drahé kovy samotnými penězi. Dnes, po opuštění vazby na drahé kovy, posunulo slovo peníze svůj význam, označují nyní oběživo a nejčastějšími peněžními substituty jsou vklady u komerčních bank. Tisíc korun na účtu má tak stejnou hodnotu jako tisícikorunová bankovka. Základním předpokladem stability bankovního systému a celé ekonomiky je falešná důvěra, že oběživo a vklad jsou plně zaměnitelné a nikdy nebude požadována výměna vkladů na hotovost ve větším měřítku. Projevem selhání systému by byl požadavek klientů na výběr hotovosti větší než činí povinné rezervy bankovního systému tzv. run na banku.

Peněžní agregáty.

Makroekonomie, ve snaze popsat množství a druh těchto substitutů přítomných v ekonomice, definuje jednotlivé měnové agregáty M (z anglického "Money"). Agregáty se navzájem liší likviditou, tedy obtížností převodu na hotovost. Tyto bezhotovostní peněžní substituty tvoří dnes většinu peněžní zásoby. V dnešní inflačně založené ekonomice většinu objemu peněžních substitutů do oběhu neuvolňuje centrální banka, ale jednotlivé komerční banky, a to připisováním bezhotovostních peněz na jimi vedené účty svých klientů, to za dodržování bankovních pravidel dle Zákona o bankách. Význam agregátů spočívá ve faktu, že centrální banka množství peněžních substitutů v ekonomice pouze odhaduje a navíc má jen omezené a navíc nepřímé možnosti jak toto množství řídit. Základním parametrem bankovního systému je sazba povinných minimálních rezerv, které centrální banka vztahuje právě k některému z agregátů. Tím se pak určuje tzv. peněžní multiplikátor. ČNB používá peněžní agregát M1.

Peníze pohledem různých ekonomických škol.

Klasická ekonomická škola.

Klasická ekonomická škola zastává kvantitativní teorii peněz, která říká, že nabídka peněz má přímý vliv na cenovou hladinu. Jako každá teorie prošla i tato určitým historickým vývojem, můžeme ji však shrnout následovně: klasikové tvrdí, že pokud dojde k růstu nabídky peněz, po určitém čase se ceny statků jednoduše zvýší v dané proporci a nic významnějšího se v reálné (nepeněžní) ekonomice nestane. Tato vlastnost také bývá nazývána neutralita peněz. Směnná hodnota peněz je nepřímo úměrná jejich množství.

Rakouská škola.

Na začátku 20. století podrobila Rakouská škola klasiky tvrdé kritice. Představitelé Rakouské školy kritizují bankovnictví s částečnými rezervami, centrální bankovnictví, a nekryté peníze. To podle nich umožňuje státu nekontrolovaně zvyšovat množství peněz v oběhu (provádět inflaci), a tím je znehodnocovat, což považují za okrádání lidí, kteří peníze drží. Zástupci této teorie sice souhlasí s tím, že směnná hodnota peněz klesá s jejich rostoucím množstvím a naopak, ale odmítají teorii neutrality peněz. Nové peníze se totiž neobjevují v ekonomice rovnoměrně a způsobují tak mimo jiné i přerozdělení bohatství ve společnosti. Rakouští ekonomové také poukazují na další škodlivé projevy inflace. Podle Rakouské teorie hospodářského cyklu je to právě možnost komerčních bank (za podpory centrální banky) tvořit nové peníze, která dává za vznik hospodářským cyklům.  Řešením těchto problémů je podle Rakouských ekonomů zrušení centrální banky a návrat ke zlatému standardu – množství peněz 100% krytých zlatem nelze snadno zvyšovat. Alternativní teorii představil rakouský ekonom F. A. Hayek, držitel Nobelovy ceny za ekonomii, který navrhl konkurenci několika soukromě emitovaných měn. Tržní síly by donutily emitenta měny, aby držel cenovou hladinu své měny relativně stabilní.  Jistá forma soukromých peněz však stále existuje: směnky vlastní.

Keynesiánství.

Velká hospodářská krize z přelomu dvacátých a třicátých let 20. století podnítila vznik nových ekonomických teorií. Právě nezaměstnanost, která v tomto období kriticky vzrostla, je v očích keynesiánských ekonomů největším zlem v ekonomice, chtějí ji řešit vlivem státu a jeho výdaji, které mají ekonomiku probudit.  Keynes vyslovil názor, že za určitých okolností se nemusí trh nutně vždy přibližovat nejefektivnějšímu bodu, ale může se ustálit v situaci, kdy je produkt nízký a nezaměstnanost vysoká. Takovými podmínkami může být např. tzv. spekulativní motiv poptávky po penězích či past na likviditu, která v určitých případech (např. hluboká a dlouho trvající krize) může způsobit totální neúčinnost monetární politiky. Proto se keynesiánci soustředí především na fiskální politiku.

Monetarismus.

Monetarismus je makroekonomická teorie, podle které je ekonomika řízena nabídkou peněz. Hlavními sledovanými parametry jsou HDP a cenová hladina, hlavním smyslem kroků centrální banky a vlády je stabilita a růst HDP, například pomocí cílování inflace. Zásadní roli v ekonomice hraje centrální banka, která by měla být nezávislá na vládě státu. Hlavním zastáncem monetarismu byl Milton Friedman. Ten obviňoval keynesiánství například z prohlubování ekonomických cyklů a za vznik stagflace.  Monetarismus sám je terčem kritiky od neokeynesiánců, kteří tvrdí, že poptávka po penězích závisí na jejich nabídce. Taktéž argumentují, že poptávka po penězích se nedá vůbec předvídat. Joseph Stiglitz argumentuje tím, že při nízké inflaci je vazba ekonomiky na nabídku peněz jen slabá. Ekonomové Rakouské školy namítají, že monetarismus ignoruje subjektivní vnímání hodnoty peněz lidmi.

Neokeynesiánství.

V současné době je hlavním proudem Neokeynesiánství, které je kombinací neoklasické ekonomie a přepracovaného keynesiánství. To stále klade důraz na motivační roli státu formou levných "povzbuzovacích balíků peněz" ("kvantitativní uvolňování") do ekonomiky, kterou mají tyto peníze společně se státními investicemi rozhýbat.

Peníze jsou z hlediska ekonomické teorie takový statek, který v určité společnosti slouží jako všeobecně přijímaný prostředek směny (platidlo), tedy statek, pro který platí, že velká většina nepřímých směn v nějaké ekonomice se realizuje jeho prostřednictvím.

Geld ist jedes allgemein anerkannte Tausch- und Zahlungsmittel. Es bestehen unterschiedliche Geldformen, vor allem Bargeld (Geldmünzen und Banknoten) und der Zahlungsanspruch einer Nichtbank gegenüber einer Bank (Buchgeld bzw. Giralgeld). Das in der Währungsverfassung eines Landes als gesetzliches Zahlungsmittel bestimmte Geld bezeichnet man als Währung.


Popis.

Je to velká (63 cm) obřadní paleta ve tvaru štítu, vyřezaná z jednoho kusu měkkého zeleného prachovce. Tento materiál se často v minulosti zaměňoval za břidlici. Břidlice je vrstvena a náchylná k loupání, je metamorfovanou horninou obsahující velká, náhodně rozdělená nerostná zrna. Oba nerosty nejsou jemně zrnité a tvrdé, jako prachovec, jehož naleziště se nachází v lomu ve Vádí Hammámat, v kterém je doložena těžba od předdynastické doby. Tento materiál byl velmi používán během předdynastického období pro výrobu takovýchto palet, a také užíván jako surovina pro starověké královské sochy. Socha faraona z druhé dynastie Chasechemueje, nalezená ve stejném komplexu jako Narmerova paleta v Hierakonopoli, byla také zhotovena z tohoto materiálu.  Obě strany palety jsou ozdobené vyřezanými reliéfy. V horní části obou stran je uprostřed serech se znázorněním symbolů n'r (sumec) a mr (dláto), což je fonetický přepis Narmerova jména.

Přední strana.

V horní části této strany jsou zobrazeny dvě hlavy kravího božstva Bat (neobvykle je bohyně zobrazena zepředu, nikoliv z profilu), mezi nimi pak Narmerův "serech". Pod ním je znázorněn průvod s Narmerem, který má červenou korunu Dolního Egypta (jehož symbolem byl papyrus). Narmer drží palici a cep, dva tradiční symboly kralování. Napravo jsou k jeho postavě připsány hieroglyfické symboly pro jeho jméno, i když nejsou uzavřeny v serechu. Za postavou vlevo je jeho nosič sandálů, jehož jméno může představovat růžice u jeho hlavy. Pravoúhlý symbol nad jeho hlavou nemá jasný výklad, mohl by představovat jméno města.  Vpravo před králem kráčí dlouhovlasý muž, dva hieroglyfy vedle jeho hlavy prozrazují jeho jméno: Čet. (Za předpokladu, že znaky na této paletě mají stejné fonetické čtení jako v pozdějším hieroglyfickém písmu.) Před tímto mužem jsou neseny čtyři standarty držené čtyřmi postavami. Jsou to standarty představující zvířecí kůži, psa a dva sokoly. Na pravém okraji Narmerovy palety je deset bezhlavých mrtvol, pravděpodobných obětí Narmerova vítězství. Nad nimi jsou symboly pro loď, sokola a harpuny, pravděpodobně znázorňující jméno města, které bylo podrobeno.  Pod průvodem jsou znázorněni dva lidé držící pomocí lan levharty nebo lvice (na těle se nenacházejí žádné skvrny) za jejich dlouhé, jakoby hadí krky. Krky jsou propleteny a obtáčejí kruhovou prohlubeň, v níž byla roztírána oční líčidla.  Na spodní části palety je znázorněn býk, jenž rozbíjí hradby města a pošlapává padlého nepřítele. Kvůli skloněné hlavě a bojovné póze býka se reliéf vykládá jako obraz představující krále porážející své nepřátele; "Býk své matky" je běžné epiteton dávané egyptským faraonům jakožto synům kravího božstva. Toto postavení býčí hlavy ve stylizované podobě znázorňuje později v hieroglyfickém písmu sílu.

Zadní strana.

Zadní strana palety je ve svém horním pásu identická s tou přední.  Velký obraz ve středu palety zobrazuje Narmera s bílou korunou Horního Egypta, jehož symbolem byl kvetoucí lotos. Narmer drží v pravé ruce palici a napřahuje se nad vězněm, který klečí. Za králem je znázorněn králův nosič sandálů, jehož jméno je opět znázorněno růžicí u jeho hlavy. Vězeň má u hlavy znázorněny symboly, které mohou představovat jeho jméno nebo oblast, ze které pocházel. Nad vězněm je sokol, reprezentující Hora. Stojí na svazku rostlin papyrusu, symbolu Dolního Egypta. Ve svých drápech drží lano, které je napojeno na nos mužské hlavy vyrůstající ze svazku papyrusových rostlin. Papyrus může odkazovat na močálovitou oblast delty Nilu v Dolním Egyptě, nebo že boj byl v bažinaté oblasti, nebo může každá rostlina představovat číslici 1000, a pak by výjev znázorňoval, že 6000 nepřátel bylo poraženo.  Pod znázorněním Narmera napřahujícího se nad vězněm je třetí část, zobrazující dvě nahé, vousaté postavy. Buď běží nebo leží mrtví na zemi. U hlavy každého muže je hieroglyf, u prvního pravděpodobně znázorňující ohrazené město a u druhého znázorňující uzel, pravděpodobné oznamující jméno poraženého města.

Novodobé názory na paletu.

Paleta byla považována za zobrazení sjednocení Dolního Egypta králem Horního Egypta, nebo za zobrazení vojenského úspěchu nad Libyjci. V poslední době se historici jako Nicholas Millet přiklánějí k názoru, že paleta nepředstavuje historickou událost (jako sjednocení Egypta), ale namísto toho představuje události, které se staly v roce, v kterém předmět byl věnován chrámu. Whitney Davis navrhl, že výjevy na této a dalších předdynastických paletách mají více společného se zakládajícím králem a mají představovat obrazovou metaforu vítězného lovce, zachyceného v okamžiku zasazování smrtelné rány svým nepřátelům.  Narmerova paleta se nachází v Egyptském muzeu v Káhiře, a je to jeden z prvních exponátů, které návštěvníci vidí při vstupu do muzea.[10] Má Journal d'Entree number JE32169 a Catalogue Génèral number CG14716.

Externí odkazy.

cs en

Narmerova paleta, je významným egyptským archeologickým nálezem, datovaným z 31. století př. n. l. Obsahuje první hieroglyfické znaky a výjevy na ní se považují za znázornění sjednocení Horního a Dolního Egypta faraonem Narmerem. Na každé straně je král zobrazen s korunou jedné z těchto oblastí. Egyptolog Bob Brier považuje Narmerovu paletu za "první historický dokument na světě".

Die Narmer-Palette ist eine weltbekannte Prunkpalette. Sie erhielt ihren Namen nach der Abbildung des frühägyptischen Königs Narmer, den manche Forscher mit Menes gleichsetzen.


Verze jazyka.

Slovianski má svůj vliv na podobné projekty. Rozumio a Slovioski jsou úsilím vytvořit kompromis mezi Slovio a Slovianski, které u Slovioski vedlo k vytvoření nového samostatného jazyka. V lednu roku 2010 byl publikován podobný jazyk s bohatší gramatikou a morfologií, Novoslovienskij jazyk, z větší části založen na staroslověnštině, který sdílí slovník moderních slov s jazykem Slovianski. Novoslovienskij jazyk, Slovianski a Slovioski jsou předmětem vzdělávacího projektu EU Grundtvig-Comenius CZ-2010-063-001.

Abeceda.

Slovianski může být psán jak latinskou abecedou, tak i cyrilicí. Jde o to, aby bylo možné psát slovianskim na různých klávesnicích, proto musí být povolen alternativní pravopis:  Dále jsou v jazyku následující spřežky:

Výslovnost.

Výslovnost je poměrně volná. Zde je přibližná podoba :

Změkčování souhlásek.

Souhlásky mohou být změkčovány, pokud po nich následuje e, i nebo j ('). Taková výslovnost ale není povinná.

Slovní zásoba.

Slova jsou tvořena tak, aby byla známá všem mluvčím jakéhokoliv slovanského jazyka. Pokud se v jednom z nich určité slovo nevyskytuje v příslušné formě, alespoň je v něm náznak, který pomůže v jeho porozumění. Samozřejmě to není vždy jednoduché, ale tvůrci se snaží jak nejlépe mohou. V současné době (2010) už má zpracováno 4000 hesel.  Pokud dané slovo existuje ve všech slovanských jazycích a má pokaždé stejný význam, jednoduše je přijato do slovní zásoby. Pokud se liší v jednom nebo dvou jazycích, je také přijato. Je-li ovšem dané slovo v různých slovanských jazycích odlišné, děje se následující: Pokud ani to nefunguje, je zde několik možností:  Porovnání slov různých slovanských jazyků od Gabriela Svobody:

Gramatika.

Gramatika byla vytvořena podobně jako slovní zásoba. Gramatické prvky, které mají všechny slovanské jazyky společné, jsou výchozí. Liší se ovšem ve slovianski-P a slovianski-N.  Slovianski-P vždy využívá těch nejjednodušších řešení obsažených ve všech přirozených slovanských jazycích. Slovianski-P po gramatické stránce není obdobou silně flexivních jazyků jako ruštiny nebo polštiny, ale spíše přírodně zjednodušených slovanských jazyků: bulharštiny a makedonštiny. Tyto principy jsou velmi podobné principům interlinguy.  Slovianski-N je postaveno na jiném principu. Snaží se o co nejpřirozenější řešení, a tedy protože většina slovanských jazyků má rody, pády a slovesný vid, tak je má i slovianski-N. Na druhé straně ani ve slovianski-N nejsou žádoucí nekonečné tabulky obsahující vzory sloves a podstatných jmen, proto je zde úsilí o co největší zjednodušení. Nejdůležitější je to, že zvolené tvary musí být okamžitě rozpoznatelné, i kdyby vypadaly odlišně v některém jazyce. Snaží se vyhnout nepravidelnostem, ale jen do té míry, aby to neohrozilo snadnou rozpoznatelnost.

Slovianski je projekt mezinárodního pomocného jazyka, který byl započat roku 2006 Janem van Steenbergenem (slovianski-N), Ondrejem Rečnikem (slovianski-P) a Gabrielem Svobodou (slovianski-S). Projekt si klade za cíl vytvořit jazyk, který by pomohl v domluvě mezi lidmi mluvícími slovanskými jazyky, byl by snadno naučitelný a přirozenější než slovio. Je to zatím pouhý prototyp s malou slovní zásobou. Slovo "slovianski" je přídavné jméno a znamená "slovanský".

Interslawisch (Medžuslovjansky, Меджусловјанскы) ist eine slawische Plansprache, die im Jahr 2006 unter dem Namen Slovianski von einer Gruppe von Slawisten aus verschiedenen Ländern unter der Leitung des niederländischen Linguisten Jan van Steenbergen entwickelt wurde. Die Entwicklung erfolgte mit dem Ziel, die Kommunikation zwischen Sprechern verschiedener slawischer Sprachen zu erleichtern und Menschen, die bisher keine slawische Sprache sprechen, die Möglichkeit zu geben, mit den Slawen kommunizieren zu können. Sowohl die Grammatik als auch der Wortschatz basieren vollständig auf den Gemeinsamkeiten zwischen den slawischen Sprachen. Im Gegensatz zu Slovio, einer ebenfalls slawischen aber schematisch aufgebauten Plansprache, deren Grammatik weitgehend auf Esperanto basiert, ist das Interslawisch eine naturalistische Sprache, die nicht über künstliche Elemente verfügt und nur auf den slawischen Ethnosprachen basiert, insbesondere auf dem Altkirchenslawischen. Die Entwickler der Sprache gehen davon aus, dass 90 % der Slawen Interslawisch ohne vorheriges Erlernen verstehen könnten. Interslawisch wird sowohl im lateinischen als auch im kyrillischen Alphabet geschrieben.


Hrozba: Mandžuové a rebelové.

Na jaře 1644 si jen málokdo na mingském císařském dvoře v Pekingu uvědomoval vážnost hrozby, jež představovala vojska vzbouřenců, vedených Li C'-čchengem (李自成 "lǐ zìchéng"), postupujících na Peking. Za daleko vážnější byla považována hrozba Mandžuů. Ti byli ještě na přelomu 16. a 17. století vázáni tributem k dynastii Ming a vojska Džurčenů ještě roku 1598 pomáhala Mingům odrazit japonskou invazi do Koreje. V té době ale již Nurhači sjednocoval kmeny Džurčenů a v roce 1616 vyhlásil na severu dynastii Pozdní Ťin (roku 1636 přejmenována na Čching). Do roku 1644 pak Džurčeni/Mandžuové ovládli prakticky všechna území severně od Velké čínské zdi. Ta však nebyla nepřekonatelnou překážkou, jak Mandžuové dokázali svými průniky přes Velkou zeď v letech 1629 a 1638.

Pád Pekingu a konec Mingů.

V březnu 1644 se k Pekingu blížila vojska Li C'-čchengových vzbouřenců ve dvou proudech, od jihu a od západu. Hlavní síly Mingů pod velením generála Wu San-kueje (吳三桂 "wú sānguì") ustoupily v dubnu z Liao-ningu (TZ: 遼寧 ZZ: 辽宁 "liáoníng") k Velké zdi do Šan-chaj-kuanu (TZ: 山海關 ZZ: 山海关 "shānhǎi guān"), asi 200 km na východ od Pekingu. Rozkaz k dalšímu pochodu na pomoc Pekingu však přišel příliš pozdě, neboť vážnost situace stále ještě nebyla u dvora pochopena. 24. března otevřeli císařští eunuchové vzbouřencům brány Pekingu a za úsvitu následujícího dne spáchal 16. a poslední císař dynastie Ming Čchung-čen (崇禎 "chóngzhēn") sebevraždu. Před smrtí ještě dekretem nařídil úředníkům a vojákům, aby vzali jeho nejstaršího syna, patnáctiletého dědice trůnu, do bezpečí pryč z Pekingu. Dekret ale zůstal nenaplněn ležet v císařově pracovně, kde ho našli vzbouřenci. Ačkoliv není jisté, co přesně se stalo císařovým synům, má se za to, že nepřežili několik následujících dní po pádu města.  Koncem dubna obdržel generál Wu San-kuej rozkaz jít na pomoc Pekingu, ale bylo již pozdě – zpráva o pádu města ho zastihla na pochodu. Rozhodl se tedy vrátit se zpět do Šan-chaj-kuanu a vyčkat vývoje situace. Stále ještě existovala hrozba Čchingů zpoza Velké zdi a 18. května proti němu vyráží i 100 000 vzbouřenců vedených Li C'-čchengem. Wu San-kuej se tak ocitl v kleštích a jelikož jeho armáda byla jedinou vojenskou silou Mingů v oblasti a nemohl tedy doufat v příchod posil, rozhodl se uzavřít dohodu s Mandžuy ohledně společného postupu proti banditům. Za tím účelem jim i otevřel průchod přes Velkou zeď.

Jižní Mingové a boj o moc.

Ačkoliv centrální a západní Čína byla pod nadvládou vzbouřenců a Peking padl do rukou Čchingům, mingští loajalisté se rozhodli vzdorovat a na bohatém a lidnatém jihu vytvořili novou vládu, jež zpočátku sídlila v Nankingu (南京 "nánjīng"). Doufali, že odolají nájezdníkům ze severu stejně úspěšně, jako kdysi před nimi Jižní Sungové ve 12. století dokázali vzdorovat džurčenské dynastii Ťin.  V půli května 1644 se zprávy o pádu Pekingu a sebevraždě císaře donesly i do centrální Číny a spolu s množstvím uprchlíků a rebely přispěli k ještě větší destabilizaci zbytku mingské Číny. Úředníci v Nankingu – druhém hlavním městem Mingské říše – se proto rozhodli nečekat, zda nějaký císařův syn přežil a unikl a chtěli zvolit nějakého knížete z rodu Ču (朱 "zhū") – když už ne rovnou jako císaře, tak alespoň jako tzv. „Pečovatele o stát“ (Ťien-kuo 建国 "jiànguó"). V Nankingu a okolí se v té době zdržovalo několik knížat, kteří většinou předtím uprchli z krajů ovládnutých vzbouřenci. Mezi úředníky tak vypukl boj o to, kterého z nich zvolit. Žádný z knížat nebyl významným vůdcem a zájmem úředníků bylo zvolit tak, aby měli z jeho zvolení co největší prospěch.  Nakonec se výběr zúžil na dva kandidáty. Prvním byl Ču Jou-sung (朱由崧 "zhū yóusong"), bratranec mrtvého císaře, známý též jako kníže z Fu (Fu-wang 福王 "fúwáng"). Někteří ministři v Nankingu se ale o něm vyjádřili, že:  Adresátem této zprávy byl ministr války Š' Kche-fa (史可法 "shǐ kěfǎ"), který se na jejím základě rozhodl přestat jenom nezúčastněně sledovat dění na nankingském dvoře a vrátil se do Nankingu, aby podpořil kníže z Lu(h) (潞王 "lùwáng"). Kníže z Lu(h) – vlastním jménem Ču Čchang-fang (朱常淓 "zhū chángfang") – tak byl druhým kandidátem na „Pečovatele o stát“ a případně posléze císaře.  Š' Kche-fa ale nedokázal prosadit svého kandidáta proti knížeti z Fu, který byl spíše loutkou ovládanou úředníky a vojevůdci za ním. Ti se zpronevěřili vůči klasickému konfiuciánskému pojetí císaře vládnoucího díky Mandátu nebes (天命 "tiānmìng") a vyhovovalo jim mít slabého císaře, kterého mohou ovládat. Jedním z těch, kdo podporovali knížete z Fu, byl i guvernér prefektury Feng-jang (凤阳 "fèngyáng") v provincii An-chuej (安徽 "ānhuī") Ma Š'-jing (马士英 "mǎ shìyīng").  7. června byl knížeti z Fu udělen titul "Pečovatele o stát" a 19. června byl prohlášen císařem. Současný (čínský) rok měl ještě zůstat 17. rokem éry Čchung-čen a teprve od čínského Nového roku (28. ledna 1645) se začal počítat první rok nové éry Chung-kuang (弘光 "hóngguāng").

Obrana proti Čchingům.

Nový dvůr v Nankingu se musel nějak vyrovnat s hrozbou Mandžuů, kteří sice bezprostředně po ovládnutí Pekingu neměli v plánu ovládnutí celé Číny, ale mnozí čínští přeběhlící – mezi nimi zejména bývalý vysoký mingský úředník a vojevůdce Chung Čcheng-čchou (洪承疇 "hóng chéngchóu") – je přiměli zvážit tuto alternativu. Když se v podobné situaci ocitli o několik století dříve Sungové, nabídli výkupné nejprve říši Kitanů Liao (遼 "liáo") a později i dynastii Ťin, výměnou za mírovou koexistenci. O totéž se pokusili Jižní Mingové, ale princ regent Dorgon nabídku odmítl, neboť si byl vědom slabosti nankingského dvora a naopak požadoval bezpodmínečnou kapitulaci.  Po tomto diplomatickém neúspěchu padlo v Nankingu rozhodnutí, rozdělit oblast severně od řeky Jang-c' (扬子 "yángzǐ") na čtyři obranné sektory a koordinací jejich obrany pověřit Š' Kche-faa. Š' Kche-fa tak byl odstraněn z Nankingu a zbaven možnosti zasahovat do každodenních záležítostí dvora, neboť vrchní velitelství bylo v Jang-čou (TZ: 揚州 ZZ: 扬州 "yángzhōu") na Velkém kanále (TZ: 大運河 ZZ: 大运河 "tà yùnhé"). Jeho funkci u dvora převzal Ma Š'-jing.  Mezitím se Čchingové soustředili hlavně na ovládnutí okolí Pekingu a oblasti severně od Žluté řeky (黃河 "huánghé"). Část jejich vojsk spolu s bývalým mingským generálem Wu San-kuejem pronásledovala Li C'-čchengovy vzbouřence na západ až do Chu-peje (湖北 "húběi"), přičemž někteří vzbouřenci uprchli, jiní se vzdali a někteří se přidali k Jižním Mingům. V druhé polovině roku 1644 se také vzbouřenec Čang Sien-čung (張獻忠 "zhāng xiànzhōng"), který do té doby ovládal a plenil střední tok Jang-c’-ťiang, rozhodl přesunout sídlo svého království Ta Si (大西 "dà xī", česky: „Velký Západ“) do S’-čchuanu (四川 "sìchuān"). Relativně příznivá situace pro Jižní Mingy ale skončila, když v říjnu 1644 dostal mandžuský princ Dodo od svého staršího bratra prince regenta Dorgona příkaz, aby se se svými vojsky vrátil z pronásledování banditů na západě do Pekingu. Tato vojska měla být použita pro plánovanou jižní kampaň proti Jižním Mingům.  Asi 100 000 vojáků čchingských korouhví (pa-čchi 八旗 "bāqí") – podpořených asi 130 000 mingskými vojáky, kteří odmítli bojovat za Jižní Mingy – se vydala koncem listopadu z Pekingu směrem na jih pod vedením prince Doda. Cestou se k nim přidávají další vojáci, kteří odmítají bojovat za starou dynastii a města jim otevírají brány a platí výkupné.  V polovině května dorazila Dodova armáda před Jang-čou a 20. května 1645 byl zahájen útok na město, kde se opevnil Š' Kche-fa. 25. května byly brány prolomeny, Š' Kche-fa těžce zraněn, zajat a předveden před Doda. Ten požadoval kapitulaci jihomingských vojsk bránících město, ale Š' Kche-fa odmítl a byl zabit. Přesné okolnosti jeho smrti se v různých pramenech rozcházejí. Po pádu města následovalo „Deset dní masakru v Jang-čou“ (Jang-čou š'-ž' ťi 揚州十日記 "yángzhōu shírì jì") – deset dní plenění, rabování, znásilňování a vraždění.

Pád Nankingu a nový řád dobyvatelů.

1. června Dodovy předsunuté jednotky překročily řeku Jang-c' nedaleko Nankingu a kníže z Fu prchnul před postupujícím nepřítelem na západ. Sám Dodo překročil řeku až 7. června a následujícího dne vstoupil do Nankingu. Zatímco někteří mingští loajalisté raději spáchali sebevraždu, jiní vítali u městských bran svého nového pána. 18. června byl prchající kníže z Fu zajat a eskortován k Dodovi, který ho později v říjnu vzal s sebou do Pekingu jako zajatce k císaři.  Předtím ale ještě v červnu Dodo nařizuje, aby si všichni vojáci (kromě vojsk čchingských Korouhví) vyholili vlasy na čele hlavy a z vlasů na temeni si spletli cop na znamení podřízenosti a loajality nové dynastii. 28. června přichází z Pekingu potvrzení tohoto rozkazu a zároveň rozšíření jeho platnosti na všechny dospělé muže (kromě duchovních a členů Korouhví). Zatímco z pohledu dobyvatelů bylo vnucení účesu a oděvu pouze drobností, pro Číňany to znamenalo ponížení jejich pocitu kulturní nadřazenosti nad „barbary“ a přispělo k posílení odporu vůči dobyvatelům.  Následovalo čchingské dobývání měst východně od Nankingu, kdy – stejně jako v mnoha případech předtím – se dobyvatelé setkávali na jedné straně se zarputilým odporem loajalistů, kteří přepadali mandžuské jednotky, a na druhé straně ochotou mnohých zradit starou dynastii. Jelikož značnou část Korouhví tvořili Číňané a mandžuské oddíly byly navíc podporovány bývalými mingskými jednotkami, které přeběhly na jejich stranu, mělo dobývání centrální a jižní Číny charakter občanské války.

Režimy knížat z Lu a Tchang (1645–1646).

Jižní Mingové se opět museli potýkat s bezvládím. Ti, kterým se podařilo uprchnout z Nankingu, se shromáždili v Če-ťiangu (浙江 "zhèjiāng") a stáli před nutností vybrat nového císaře. Tou dobou se (po útěku ze svých držav v Šan-tungu (山东 "shāndōng")) zdržoval v Če-ťiangu kníže Ču I-chaj (朱以海 "zhū yĭhăi"), známý též jako kníže z Lu (魯王 "lǔ wáng"). Vysocí úředníci jihomingské vlády ho pozvali v srpnu 1645 do Šao-singu (TZ: 紹興 ZZ: 绍兴 "shàoxīng"), aby mu nabídli titul „Pečovatele o stát“ a později i titul císaře. Jemu loajální jednotky sílily a podařilo se jim získat i několik vítězství nad čchingskými jednotkami, které začaly pronikat do severního Če-ťiangu.  Nezávisle na vzestupu knížete z Lu v Če-ťiangu (a bez vědomí tamějšího dvora) byl dále na jihu ve Fu-ťienu (福建 "fújiàn") jmenován Ču Jü-ťien (朱聿鍵 "zhū yùjiàn") nejprve „Pečovatelem o stát“ (červenec 1645) a posléze císařem (18. srpna 1645). Ču Jü-ťien – známý též jako kníže z Tchang (唐王 "táng wáng") – přijal jako pojmenování éry své vlády označení Lung-wu (隆武 "lóngwŭ" ~ éra „Velké armády“). Až do října téhož roku neměl dvůr knížete z Tchang ve Fu-čou (福州 "fúzhōu") o existenci druhého dvora v Šao-singu ponětí; platilo to i naopak. Když se oba dvory dozvěděly o vzniklé situaci, uzavřely mezi sebou dohodu o spolupráci, která ale byla oslabována vzájemnou rivalitou. I přesto se ale zdálo, že nyní mají vlády knížat z Lu a Tchang větší šanci na úspěch, než jakou měl režim knížete z Fu.  Počátkem července 1646 padlo Chang-čou (杭州 "hángzhōu"), největší město na severu Če-ťiangu, a 13. července byl obsazen Šao-sing. Dvůr knížete z Lu se rozprchl a samotný kníže utekl na ostrov Čou-šan (舟山 "zhōushān") u severního pobřeží Če-ťiangu a později do Amoy. Po roce 1646 ale již neměl téměř žádnou moc a tak zbytek života dožil v Amoy, kde také roku 1662 zemřel.

Éra Lung-wu (1645–1646).

Kníže z Tchang, který nyní vládl jako císař éry Lung-wu z Fu-čou v severním Fu-ťienu, se ukázal být schopným vůdcem. Jeho zdroje ale byly značně omezeny, protože reálná vojenská moc byla v rukou místních válečníků. Mezi nimi vynikal amoyský obchodník, námořník a pirát Čeng Č’-lung (鄭芝龍 "zhèng zhīlóng") a jeho rodinný klan. Jeho pomoc a podporu, nejenom v boji proti Čchingům, ale i proti ostatním místním banditům, se pokusil kníže z Tchang získat a proto ho v roce 1644 jmenoval vévodou z Nan-anu (南安 "nánān") a vojenským komisařem oblasti. Čeng Č’-lung a jeho rodina ovládali díky silné flotile pobřeží od Chang-čou po Kanton. I přes svoji moc se ale Čeng Č’lung nechtěl zaplést do riskantního dobrodružství s jihomingským dvorem a jeho pomoc byla pouze částečná, přičemž si ponechal prostor pro vyjednávání s mingským přeběhlíkem Chung Čcheng-čchouem (洪承疇 "hóng chéngchóu") a Čchingy.

Panovníci.

Seznam panovníků od 1644 do 1662:

Dynastie Jižní Ming (南明朝 pinyin: "nán míng cháo" český přepis: Nan Ming čchao) byla v letech 1644 až 1662 poslední chanskou dynastií vládnoucí Číně. Představovala pokus jižní větve dynastie Ming o zachování vlády nad Čínou po pádu Pekingu koncem března 1644 a odpor proti nastupující mandžuské dynastii Čching, které nakonec podlehla. Kromě čchingské hrozby ze severu se dynastie musela vyrovnávat s celou řadou vnitřních problémů, které byly dědictvím po mingském státu: zkorumpovaností úředníků, fiskálními problémy, vzbouřenci atd.

Südliche Ming-Dynastie (, 1644–1662) bezeichnet verschiedene, teilweise parallel verlaufende Herrschaften nach dem Untergang der Ming-Dynastie. Im Einzelnen waren dies (die Herrscher wie beispielsweise Yongli oder Dingwu, deren Herrschaften fast parallel verliefen, sind meist unter dem Äranamen bekannt):


Historický vývoj.

První tramvajová síť vznikla v Pchjongjangu v časech japonské okupace. Od roku 1910 se město velmi rychle rozvíjelo, elektrické tramvaje přišly na scénu 23. května 1923, kdy nahradily koňku. Fungovat celý systém vydržel zhruba třicet let, v časech korejské války byl Pchjongjang těžce poškozen a došlo zároveň k likvidaci sítě.  Současný systém tramvajové dopravy má v krátkou historii. Slavnostní otevření se konalo k 79. narozeninám hlavy státu, Kim Ir-sena, 12. dubna 1991. O tři dny později začal nový druh dopravy sloužit cestujícím. První trať má délku 20 km, je městského charakteru, spojuje čtvrti Songsan a Songsin, kde se nacházejí dvě ve své době nová sídliště, která potřebovala dopravní obsluhu.  Ve stejný den o rok později následovalo otevření druhé trati, a o čtyři roky později se objevila také nová, zatím poslední, trať; tato je však technicky oddělena od ostatních a má rozchod kolejí 1000 mm (zbytek sítě je klasického 1435 mm rozchodu). Spojuje stanici metra Samhung s mauzoleem Kim-Ir Sena. Tratě jsou na sídlištích vedeny mimo hlavní komunikaci po vlastním těslese (každý směr se nachází na jiné straně; vzdáleny jsou od sebe až desítky metrů), ukončeny jsou někdy i provizorními smyčkami (počítalo se s prodlužováním tratí v souvislosti s budováním dalších sídlišť).

Vozový park.

K zahájení provozu byly dodány tramvaje československé výroby typů T6B5K a KT8D5K (koncové písmeno K označuje, že se jde o exportní provedení pro Severní Koreu) a nelicencované čínské kopie vozů KT4. Přestože vozy typu KT4 jsou kloubové, vzhledem k technickým problémům se nakonec klouby odstranily.  Po vybudování třetí a poslední trati se vozový park rozrostl o další ojeté vozy původem ze švýcarského Curychu. Ty jsou nasazené na úzkorozchodné trati (celkem 18 motorových a 18 vlečných vozů). Jejich dodání v roce 1995 bylo přísně utajené.  V letech 1996 a 1998 se objevily ještě též české tramvaje, ojeté z Německa (z Drážďan, Magdeburku a Lipska), typu Tatra T4D s vlečnými vozy Tatra B4D (celkem stovky vozidel).  V roce 2008 byl vozový park doplněn vyřazenými tramvajemi Tatra T3SU a T3SUCS z pražského dopravního podniku.  Tramvaje jsou spojeny do dvouvozových souprav, a vzhledem ke svému již uvedenému významu jsou relativně přeplněné. Jednotný městský nátěr v podstatě neexistuje, tramvaje jezdí v barvách, v jakých byly do města dodány.

Vozovny.

V celé síti existují celkem tři vozovny.

Tramvajová doprava je rovněž zastoupena i v hlavním městě KLDR, Pchjongjangu. Vzhledem k tomu, že občané země nemohou vlastnit automobily, je městská hromadná doprava jejich jedinou možností, jak cestovat po hlavním městě. Tramvaje obsluhují ty části metropole, kde není zajištěna doprava metrem či trolejbusy.

Die Straßenbahn Pjöngjang ist eine elektrische Straßenbahn in Pjöngjang, der Hauptstadt von Nordkorea. Straßenbahnen sind Teil des ÖPNV-Netzes und erschließen diejenigen Teile der Stadt, welche nicht mit der Metro oder dem dortigen Oberleitungsbus zu erreichen sind. Dem ÖPNV kommt eine Schlüsselrolle zu, weil es in Nordkorea kaum private Autos gibt.


Život.

Butakov pocházel z vojenské, námořnické rodiny. Jeho otec byl viceadmirálem a všech 5 synů A.I. Butakova si vybralo námořní kariéru. Po ukončení Námořního vojenského učiliště v Sankt-Petěrburgu v roce 1832, sloužil ve flotile a v roce 1840 se zúčastnil plavby Kronštadt – Mys Dobré naděje – Kamčatka – Mys Horn – Kronštadt jako starší důstojník na lodi „Abo“.

První aralská expedice.

V roce 1848 byl Butakov jmenován velitelem expedice, která měla za cíl prozkoumání Aralského jezera. V Orenburgu byla postavena loď „Konstantin“ do léta 1848 byla dopravena do Raimské pevnosti nedaleko ústí Syrdarji.  V posádce lodi na první plavbě byl ve funkci malíře Taras Ševčenko, ukrajinský básník a buditel, tou dobou pobývající ve vyhnanství v Orenburgu. Na konci srpna 1849 byly práce na popisu Aralského jezera ukončeny. Byl proveden všeobecný průzkum Aralu, změřeny hloubky, podrobně zaměřen ostrov Barsa-Kelmes, objeveno a popsáno souostroví Vozrožděnija, byla provedena astronomická pozorování, meteorologická měření, popsány stavy ledu v zimním období, a byla sestavena sbírka minerálů, předaných následně do důlního institutu v Sankt-Petěrburgu a sbírka flóry. 27. ledna 1849 byl Butakov přijat za člena Ruské geografické společnosti.  V roce 1850 byla na základě Butakovových výzkumů Hydrografickým oddělením Ministerstva námořnictva vydána první námořní mapa Aralského jezera. V roce 1853 publikoval tuto mapu ve zmenšené podobě jako přílohu článku «Survey of the Sea of Aral» ve věstníku Královské geografické společnosti «The Journal of the Royal Geographical Society» v Londýně.  V témž roce 1850 byl Butakov vyslán do Švédska z důvodu objednávky 2 lodí pro Aralskou flotilu. V roce 1852 byly parníky „Perovskij“ a „Obručev“ dodány v rozebraném stavu do pevnosti Raim.

Další aralské výpravy.

Další výzkumy Aralského jezera byly prováděny současně s vojenskými operacemi při obsazování středoasijských území Ruskem, kterých se Aralská flotila zúčastnila. V roce 1853 se „Perovskij“ účastnil obsazení kokandské pevnosti Ak-Mechet. Na podzim 1854 byla aralská loděnice přenesena do Kazalinsku, a v roce 1855 byl podrobně popsán tok řeky Syrdarji až do vzdálenosti 85km za Ak-Mechet. Aralská válečná flotila chránila lodní dopravu, zabezpečovala vojenské transporty, prováděla hydrografické práce. Všechny parníky i pomocné lodě byly vybaveny děly. V červnu 1858 se Butakov vydal na parníku „Perovskij“ po řece Amudarje do města Kungrad. Odtud poskytoval podporu ruskému vyslanectví v Chivě. Když se v roce 1859 Butakov s výsadkem 140 mužů účastnil bojových akcí u Kungradu, byl proveden výzkum a popsán tok Amudarji až do Nukusu.  V lednu 1860 byl A. I. Butakov vyslán do Anglie a USA z důvodu objednávky dvou parníků, plovoucího doku a nákladní lodi pro Aralskou flotilu. V roce 1862 byly oba parníky „Aral“ a „Syrdarja“ spuštěny na vodu v Kazalinsku. V průběhu léta 1863 byl popsán tok Syrdarji od Perovsku v délce 807km.

Poslední léta.

V roce 1864 Butakov přijel do Sankt-Petěrburgu a pokračoval ve službě na Baltském moři. V roce 1865 byl jmenován mladším velitelem křižníkové eskadry Baltské flotily, v roce 1867 byl povýšen na kontradmirála.  Za výzkum Aralského jezera byl jmenován čestným členem Berlínské geografické společnosti a v roce 1867 obdržel zlatou medaili Londýnské geografické společnosti za výzkum Aralského jezera a ústí Amudarji.  Zemřel v Německu, ve městě Schwalbach, kde pobýval z léčebných důvodů.

Alexej Ivanovič Butakov () (19. února 1816 – 28. června 1869, Schwalbach am Taunus, Německo) byl ruský kontradmirál, jeden z prvních průzkumníků Aralského jezera.

Alexei Iwanowitsch Butakow (; * in Kronstadt; † in Schwalbach) war ein russischer Admiral und Forschungsreisender. Durch seine Forschungsarbeiten, die sich zwischen 1848 und 1849 auf das Gebiet des Aralsees bezogen, erhielt Butakow eine Auszeichnung aufgrund seines außerordentlichen Dienstes. Während dieser Forschungsreise freundete er sich mit Taras Schewtschenko an, der als Künstler an der Expedition teilnahm. 1850 gab die russische Marine eine Karte des Aralsees heraus, die von Butakow erstellt wurde. Ab 1853 widmete er sich der Erforschung des Flusses Syrdarja, den er vollständig befuhr und teilweise bis zum Fort Perowski aufnahm. In den 1850er Jahren untersuchte er des Weiteren noch das Amudarjadelta, zwischen 1858 und 1859 vertiefte er seine Studien in diesem Gebiet.


Struktura.

Centrální část každé ze dvou soustav antén by měla být umístěna na území o průměru asi 10 km, z ní budou vybíhat spirály dalších stanic, které budou až 3 000 km daleko. Australská část proto bude mít nejvzdálenější stanice až na Novém Zélandu, jihoafrická pak na Madagaskaru.

Typy antén.

Aby bylo možné přijímat signály o různých frekvencích, bude se Square Kilometre Array skládat ze tří typů antén:

Datové komunikace.

Signály z antén Square Kilometre Array budou klást extrémní nároky na přenos a zpracování dat. Podle projektu z roku 2017 má např. jen pole parabolických antén produkovat datový tok, který bude desetkrát větší, než je současný celosvětový provoz na internetu. U pole antén s nižšími frekvencemi by to mělo být ještě o jeden řád více.

Vědecké cíle.

Podle představ z roku 2017 by se projekt měl zaměřit na pět základních okruhů témat: Další oblastí bude hledání a výzkum složitých organických molekul ve vesmíru, kdy by měly být teleskopy zvlášť citlivé na záření způsobené změnami jejich jemné struktury.

Vedení projektu a financování.

Ředitelství projektu sídlí v současnosti na observatoři Jodrell Bank ve Velké Británii. První etapa projektu (2018 – 2023) má stát celkem 2 miliardy euro. Na projektu se kromě států, na jejichž území bude zařízení ležet, podílí několik evropských zemí, především Spojené království, Francie, Itálie a Španělsko, dále Kanada, Indie a Čína.

Historie projektu.

Koncept projektu byl navržen v roce 1991. Pro ověření koncepce vznikly dva projekty:

Square Kilometre Array (SKA, v překladu "Pole o ploše kilometr čtvereční") je budovaná soustava radioteleskopů, která vznikne v Jihoafrické republice a v Austrálii. Přijímací plocha všech antén by měla být 1 km2. Po dokončení půjde o absolutně největší soustavu radioteleskopů na světě.

Das Square Kilometre Array (SKA) ist ein geplantes Radioteleskop, welches eine Gesamt-Sammelfläche von ungefähr einem Quadratkilometer aufweisen soll. Es soll über einen großen Frequenzbereich operieren; durch seine Größe soll die Empfindlichkeit um das 50fache gegenüber anderen Radioteleskopen gesteigert werden. Zur Auswertung der Daten werden Hochleistungsrechner und Langstrecken-Netzwerke mit einer Kapazität benötigt, die den heutigen weltweiten Internetverkehr übertrifft. Mit dem SKA soll es möglich sein, den Himmel zehntausendfach schneller abzusuchen als bisher. Mit Empfangsstationen, die bis zu einer Distanz von 3000 km von einem Zentrum entfernt aufgestellt werden, soll es extrem hochauflösende Bilder des Himmels generieren. Das SKA soll in Südafrika und Australien gebaut werden, wo die beste Sicht auf das galaktische Zentrum und minimale Radiointerferenzen gewährleistet sind. Der Bau wird noch viele Jahre andauern.


Výskyt.

Vyskytuje se v evropských vodách jmenovitě v evropské části Atlantského oceánu, Bílého, Baltského a Severního moře, v Lamanšském průlivu a také v západní části Středozemního moře.

Popis.

Platýs velký má diskové tělo 25 až 40 cm dlouhé, maximálně 90 cm. Jako ostatní platýsi plave jednou stranou k mořskému dnu, v tomto případě stranou levou. Levé oko je přemístěno na svrchní (pravou) stranu hlavu ryby. Ústa jsou malá, téměř vodorovná, šupiny velmi malé a hladké. Na hlavě mezi očima a postranní čárou je 4 až 7 kostěných výrůstků. Dlouhá hřbetní ploutev se táhne podél celého hřbetu a je tvořena 56 až 79 měkkými ploutevními paprsky. Řitní ploutev je také dlouhá, je tvořena 48 až 59 měkkými paprsky. Svrchní strana s očima je zbarvena hnědě, červeně nebo oranžově s nepravidelně rozmístěnými červenými skvrnami. Spodní strana, tzv. slepá strana, bývá bílá.

Potrava.

Larvy se živí planktonem a larvami hmyzu, dospělí jedinci se živí plži, mlži, červy, drobnými korýši a malými rybami. Jsou to denní živočichové.

Život.

Tření probíhá v zimě a na jaře. Jikry se volně vznášejí, po 3 týdnech se z nich líhnou larvy. a následně malé rybky žijí v pobřežních vodách, po 1 až 2 měsících a velikosti kolem 15 mm kdy rovněž dochází k asymetrické změně těla. Teprve při délce kolem 15 cm ve stáří 2 let se přemisťují do větších hloubek už jako dospělí jedinci. Platýs velký žije na písčitém nebo bahnitém dně od pobřeží do hloubky až 200 m, ve Středozemním moři až do hloubky 400 m. Pohybuje se většinou u dna, v případě potřeby se rychlými pohyby ploutví zahrabává do písku.

Platýs velký ("Pleuronectes platessa") (též "Platessa platessa", "Platessa vulgaris") neboli platýs evropský je druh původní evropské mořské ryby z řádu platýsů.

Die Scholle oder der Goldbutt ("Pleuronectes platessa") gehört zur Ordnung der Plattfische (Pleuronectiformes) sowie zur Familie der Schollen und ist ein Speisefisch.