Biografie.

Veřejné aktivity za Rakouska-Uherska.

Vystudoval na Lvovské univerzitě, kde se v roce 1895 stal profesorem politické ekonomie.  Od roku 1902 byl poslancem Říšské rady (celostátní parlament) za městskou kurii, obvod Lvov. Nastoupil sem 20. května 1902 místo Tadeusze Romanowicze. Mandát obhájil ve volbách roku 1907, konaných již podle rovného volebního práva, bez kurií, kdy byl zvolen za okrsek Halič 04. Opětovně získal za tentýž obvod poslanecké křeslo ve volbách roku 1911. V Říšské radě setrval až do konce monarchie.  V květnu 1906 se uvádí jako jeden z členů poslaneckého Polského klubu na Říšské radě. I po volbách roku 1907 a 1911 zasedl v poslaneckém Polském klubu.  V roce 1905 se stal předsedou strany Stronnictwo Narodowo-Demokratyczne, která byla ideologicky napojena na politický směr Endecja. V letech 1909–1911 byl předsedou poslanecké frakce Polský klub. Za vlády Richarda Bienertha se dodatečně stal ministrem zemědělství. Funkci zastával v období 9. ledna 1911 – 25. června 1911.  Publikoval četné národohospodářské a politické studie, v nichž se profiloval jako obhájce zájmů Poláků a Haliče.  Za první světové války byl pod policejním dozorem, protože byl sympatizantem dohodových zemí. Počátkem roku 1918 se vzdal rakousko-uherských vyznamenání, která mu byla udělena.

Veřejné aktivity v samostatném Polsku.

Okamžitě po rozkladu Rakouska-Uherska se zapojil do politiky samostatného polského státu. Od 26. října 1918 do 4. listopadu 1918 byl ministrem zahraničních věcí Polska ve vládě Józefa Świeżyńského. V letech 1919–1922 zároveň zasedal jako poslanec polského Sejmu, v němž zastupoval stranu Narodowa Demokracja a byl předsedou jejího poslaneckého klubu. Od 28. května 1923 do 14. prosinec 1923 byl místopředsedou druhé vlády Wincenta Witose a ministrem školství (ministr náboženských záležitostí a veřejné osvěty). Od roku 1928 do roku 1935 byl členem Polského senátu za Stronnictwo Narodowe.

V sovětském vězení.

V roce 1939 ho po okupaci východního Polska zatkla sovětská NKVD. Zemřel v sovětském vězení v Charkově (podle jiného zdroje v Moskvě).

Stanisław Głąbiński (25. února 1862 Skole – 14. srpna 1941 Charkov) byl polský ekonom a politik z Haliče, před rokem 1918 aktivní v rakousko-uherské, respektive předlitavské politice, v roce 1911 ministr železnic, po vzniku samostatného státu v roce 1918 polský ministr zahraničních věcí, v roce 1923 místopředseda vlády a ministr školství. Zemřel v sovětském vězení.

Stanisław Głąbiński (* 25. Februar 1862 in Skole, Galizien, Kaisertum Österreich; † 1943 in Moskau), auf Deutsch in Altösterreich Stanislaus Glabinski genannt, war polnischer Nationalökonom und Politiker.


Sportovní kariéra.

Zápasení se věnoval od 7 let v dnešním Kyrgyzstánu pod vedením Jegora Mukštadta. Specializoval se na zápas řecko-římský. Koncem osmdesátých let dvacátého století se připravoval ve Frunze (dnešní Biškek) ve vrcholovém sportovním středisku odborových svazů VDFSO pod vedením Valerije Fufačeva. Patřil ke generaci sovětských sportovců, jejichž sportovní kariéru ovlivnily radikální změny politického systému v jejich rodné zemi. Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 nezávislý Kyrgyzstán nedokázal financovat střediska vrcholového sportu, jejichž majetek přešel po privatizaci do rukou soukromníků. Budovu na stadionu Selmaševec, kde se připravoval se nepodařilo úspěšně z privazovat a zůstala zavřená. Živil se různě, byl vídán před nákupním střediskem v ulici Čuj jak veksluje peníze a zlato. Jeho životní cesta se však v roce 1993 začala ubírat lepším směrem. Jeho reprezentační kolega Raatbek Sanatbajev trénující trvale v Kazachstánu ho doporučil kazašským sportovním představitelům, kteří utvářeli nové reprezentační družstvo vedené bývalým sovětským reprezentačním trenérem Gennadijem Sapunovem.  Kazachstán reprezentoval od roku 1994 a při svém premiérovém roce v novým barvách se stal ve finském Tampere mistrem světa ve váze do 57 kg. Na olympijské hry v Atlantě v roce 1996 odjížděl jako favorit na vítězství. V úvodním kole porazil před časovým limitem na technickou převahu Rusa Alexandra Ignatěnka a bez většího zaváhání postoupil do finále proti domácímu Američanu Dennisi Hallovi. Po minutě finálového zápasu poslal rozhodčí pasivního Američana do parteru, ze kterého se svým typickým zvedem ujal vedení 4:0 na technické body. V posledních sekundách odolal závěrečnému náporu soupeře a vítězstvím 4:1 na technické body získal zlatou olympijskou medaili.  V roce 1999 se druhým místem na zářiovém mistrovství světa v Athénách kvalifikoval na olympijské hry v Sydney v roce 2000. V úvodním kole základní skupiny se utkal v repríze loňského finále mistrovství světa s jižním Korejcem Kim In-sopem. Zápas vyhrál po regulérní hrací době 1:0 na technické body, ale protože šlo o minimální bodový zisk šel zápas do prodloužení. V prodloužení mu soupeř způsobil tržnou ránu na obočí, po které ztratil vedení a prohrál 1:2 na technické body. Kazašští funkcionáři incident reklamovali. Jury protest uznala a nařídila zápas opakovat. Opakovaný duel však skončil 0:6 v jeho neprospěch. Ke druhému zápasu kvůli zraněnému obočí nenastoupil a olympijský turnaj tak pro něho skončil zklamáním. Na žádném větším mezinárodním turnaji se v dalších letech neukázal. Věnuje se trenérské práci v Kazachstánu a Kyrgyzstánu.

Jurij Vasiljevič Melnyčenko (* 5. června 1972) je bývalý kyrgyzský a kazažský zápasník – klasik ukrajinské národnosti, olympijský vítěz z roku 1996.

Juri Wassiljewitsch Melnitschenko (* 5. Juni 1972 in Jalal-Abad, Kirgisistan) ist ein ehemaliger kasachischer Ringer. Er wurde 1996 Olympiasieger im griechisch-römischen Stil im Bantamgewicht.


Popis.

Parociovka Jacquemontova roste v domovině jako strom dosahující výšky až 7 metrů, v kultuře obvykle jen jako keř. Borka je hladká. Mladé letorosty jsou šedožlutě plstnaté hvězdovitými chlupy. Listy jsou většinou téměř okrouhlé, případně vejčité nebo podlouhlé, na okraji mělce vroubkované, 3 až 5 cm dlouhé. Listy jsou na líci hvězdovitě chlupaté, později olysávající, na rubu světle zelené, na žilkách hustě chlupaté. Na podzim se listy zbarvují do žlutých odstínů. Řapíky jsou 6 až 12 mm dlouhé, hustě hvězdovitě chlupaté. Květy jsou bezkorunné, oboupohlavné, objevují se před olistěním a jsou uspořádány v kulovitých květenstvích podepřených 4 až 6 nápadnými asi 2 cm dlouhými žlutavě bílými listeny nahrazujícími okvětí. Kalich je tvořen 5 až 7 cípy. Tyčinek je asi 15. Semeník je hustě vlnatý, srostlý ze 2 plodolistů se 2 čnělkami. Plodem je vejcovitá tobolka obsahující 2 lesklá semena.

Rozšíření.

Parociovka Jacquemontova pochází ze západního Himálaje. Vyskytuje se v Džammú, Kašmíru, severním Pákistánu a Afghánistánu. Roste jako součást horských lesů v nadmořských výškách 1200 až 2800 metrů. V některých oblastech, např. v Kašmíru, je hojnou dřevinou.

Taxonomie.

Od příbuzné parocie ("Parrotia") se parociovka liší zejména větším počtem tyčinek a morfologií prašníků.

Význam.

Dřevo parociovky je pevné a je místně využíváno k výrobě holí, držadel a podobně, z prutů se pletou koše. V Česku je parociovka poměrně zřídka pěstována jako okrasná a sbírková dřevina. Je uváděna z Dendrologické zahrady v Průhonicích, Pražské botanické zahrady v Tróji a z Průhonického parku, vysazena je i v Arboretu MU v Brně.

Pěstování.

Rostlina je v našich podmínkách mrazuvzdorná, vyžaduje chráněnou slunnou polohu a výživnou humózní půdu. Pro množení semeny je třeba plody posbírat před plnou zralostí, neboť zralé tobolky za slunečného počasí pukají a vystřelují semena do okolí. Semena se stratifikují a vysévají až druhé jaro. Vegetativně je možno parociovku množit hřížením nebo roubováním na podnož vilínu virginského.

Parociovka Jacquemontova ("Parrotiopsis jacquemontiana") je druh rostliny z čeledi vilínovitých a jediný druh rodu parociovka ("Parrotiopsis"). Je to opadavý keř se střídavými jednoduchými listy a poměrně nápadnými květenstvími drobných květů, podepřenými bílými listeny. Rozkvétá již před olistěním. Rostlina pochází ze západního Himálaje a v Česku je vzácně pěstována jako okrasná a sbírková dřevina.

Die Scheinparrotie ("Parrotiopsis jacquemontiana") ist ein Strauch oder kleiner Baum aus der Familie der Zaubernussgewächse (Hamamelidaceae). Die Zweige sind sternhaarig, die Blätter anfangs sternhaarig und später verkahlend. Die duftenden Blüten wachsen in Köpfchen, die von weißen Hochblättern umgeben sind. Das Verbreitungsgebiet liegt im West-Himalya. Das Holz wird zur Herstellung von Griffen, Spazierstöcken und Bettgestellen verwendet, aus den Zweigen werden Körbe geflochten.


Historie.

Otevření síně slávy.

Při jejím otevření 4. listopadu 2008 během oslav sta let českého hokeje do ní bylo uvedeno celkem 41 osobností, které vybrala skupina odborníků vedená Karlem Gutem. Každý uvedený byl tehdy navíc dekorován zlatou pamětní medailí, děkovnou plaketou a dopisem od premiéra České republiky Mirka Topolánka.

Uvedení nových členů.

Po uvedení prvních jednačtyřiceti osobností se objevily spory o jednotlivých dekorovaných. Nejčastěji se zmiňovala absence Jaroslava Holíka, který podle některých názorů neměl být mezi uvedenými opomenut. Dominik Hašek se proto rozhodl k iniciování skupiny, která by stanovila jasná pravidla pro uvádění do Síně slávy. Skupina byla ustavena a přednesla pět dalších jmen, které by neměly v Síni slávy chybět. Jejich návrh byl vedením Českého svazu ledního hokeje schválen a 17. dubna 2009 na Galavečeru českého hokeje v Liberci bylo těchto pět osobností do Síně slávy uvedeno.  Další skupina nových členů byla do Síně slávy uvedena 6. května 2010 před přípravným utkáním před Mistrovstvím světa 2010 mezi mužstvy České republiky a Běloruska, které se sehrálo v pražské O areně. Následovala je skupina přijatá do Síně slávy 15. prosince 2011 před přípravným utkáním české a švédské hokejové reprezentace hrané v Chomutově v rámci Channel One Cupu.  Zatím poslední přírůstek zaznamenala Síň slávy 7. listopadu 2012 v liberecké Tipsport aréně (od 31. října 2014 pojmenované „Home Credit Arena“), kdy do ní byli během první přestávky v utkání mezi českou hokejovou reprezentací a Švédskem uvedeni čtyři další hráči.  Aby mohla být osobnost zařazena mezi členy Síně slávy, musí její členství podpořit nejméně dvě třetiny jejích žijících členů.

Členové Síně slávy.

Uvedení 4. listopadu 2008.

Osobnosti byly uváděny podle období, v nichž se především proslavily.

Uvedení 22. ledna 2019.

Ke dni 22. ledna 2019 má síň celkem 134 členů.

Uvedení 12. prosince 2019.

Osobnosti byly uvedeny v Praze.

Síň slávy českého hokeje sdružuje osobnosti, které se významnou měrou zasloužily o úspěchy či rozvoj ledního hokeje ve jménu Čech, Československa či České republiky. Síň slávy českého hokeje umístěna v 1. patře Galerie Harfa vedle hokejové arény O arena u stanice metra Českomoravská.

Die Tschechische Eishockey-Ruhmeshalle () ist die nationale Eishockey-Ruhmeshalle Tschechiens. In dieser werden Spieler, Trainer, Funktionäre und andere Personen geehrt, die sich um den Eishockeysport in Tschechien sowie in dessen Vorgängerstaat Tschechoslowakei verdient gemacht haben.


Bazilika Neposkvrněného početí Panny Marie (Washington)

Architektura.

V bazilice je 81 kaplí k uctění Panny Marie a odrážejí původ katolických přistěhovalců a náboženských řádů, z jejichž štědrosti byly postaveny. Jednou z nich je Česká národní kaple Panny Marie Hostýnské a sv. Jana Nepomuka Neumanna, kterou dali vybudovat Češi v exilu. Interiér v řeckém stylu je zakončen četnými kopulemi, které jsou zdobené mozaikami podobnými, jaké jsou v bazilice svatého Marka v Benátkách, ale mnohem větší. Mozaiky představují americké ztvárnění tradičních katolických obrazů. Umělec Jan Henryk De Rosen, který předsedal ikonografickému výboru, se zasloužil také o velkou část výzdoby, včetně sestavování velké mozaiky nad severní apsidou.  Vnější rozměry baziliky jsou: délka 140 m, šířka 73 m a výška na vrchol kříže kupole 72 m. Průměr hlavní kopule ("Trinity Dome") baziliky jsou jen 2 m, což je méně než u kopule Kapitolu. Chrám byl postaven ve stylu středověkých kostelů a tvoří ho zděné zdi a sloupy namísto konstrukční oceli a železobetonu. Byl navržen tak, aby pojal 10 000 věřících a zahrnuje moderní vybavení, jako je suterénní bufet, skryté reproduktory pro veřejná vystoupení, které přenášejí řeč na oltáři do zadní části budovy, klimatizaci a největší (v roce 1959) sálavou topnou desku na světě.

Dějiny.

Stavba (20. století).

Biskup Thomas Joseph Shahan, čtvrtý rektor Katolické univerzity Ameriky ve Washingtonu, navrhl výstavbu národní svatyně v hlavním městě na počest Neposkvrněného početí Panny Marie. Svou výzvu přednesl biskup Shahan papeži Piovi X. 15. srpna 1913.  Papež Shahana s nadšením podpořil a daroval mu osobní příspěvek ve výši 400 USD. Shahan se vrátil do Spojených států a přesvědčil správní radu Katolické univerzity v Americe, aby na stavbu chrámu darovala pozemek v jihozápadním rohu kampusu.  V roce 1919 si Shahan a McKenna vybrali architektonické návrhy bostonské firmy Maginnis & Walsh. Zpočátku uvažovali o tradičním novogotickém architektonickém stylu, ale Shahan se místo toho rozhodl pro novobyzantský a novorománský styl. Kardinál James Gibbons, arcibiskup Baltimoru, posvětil základní kámen 23. září 1920. V roce 1929 zastavila velká hospodářská krize stavbu nad úrovní krypty a potom vstup USA do druhé světové války.

Dokončení (21. století).

V srpnu 2006 byla dokončena práce na mozaice, která zdobí Kupoli Vykoupení v hlavní části kostela. Po jejím dokončení v létě byla 17. listopadu 2007 vysvěcena Kupole Vtělení.  V červnu 2011 byla v bazilice postavena nová kaple zasvěcená Panně Marii Libanonské, kterou zvlášť uctívá maronitská církev a její věřící. Mozaika svatého Marona a ukřižování byla převzata z maronitského rukopisu "Rabboula" ze 6. století. Kaple byla formálně vysvěcena maronitským biskupem Gregorym J. Mansourem 23. září 2011.  Poslední architektonický prvek byl dokončen umístěním benátského skla s mozaikou v "Trinity Dome", které váží 24. Dne 8. prosince 2017, na svátek Neposkvrněného početí Panny Marie, byla kupole vysvěcena a slavnostně požehnána kardinálem Donaldem Wuerlem.

Bazilika národní svatyně Neposkvrněného početí Panny Marie je velká katolická bazilika minor a národní svatyně, která se nachází ve Washingtonu, D.C. v USA.

Die Basilica of the National Shrine of the Immaculate Conception () ist eine römisch-katholische Wallfahrtsstätte in der US-Hauptstadt Washington. Die von 1920 bis 1961 erbaute neoromanisch-neobyzantinische Kuppel-Basilika ist der ohne Erbsünde empfangenen Gottesmutter Maria als Patronin der Vereinigten Staaten geweiht. Sie ist die größte katholische Kirche in Nordamerika und eine der zehn größten Kirchen weltweit und hat den Rang einer Basilica minor und eines Nationalheiligtums.


Historie.

Ienao Iizasa (japonsky: 飯篠 長威斎 家直 Iizasa Chōi-sai Ienao, 1387–1488) byl uznávaným bojovníkem s kopím a mečem, jenž poslechl výzvy svého daimjóa (lenního pána) a opustil svůj dům, aby se v osamění věnoval očistným rituálům a studiu bojových umění.  Po narození ve vesnici "Iizasa" v provincii Šimósa se jako mladý přestěhoval do sousedství proslulého chrámu Katori, posvátné šintoistické instituce severovýchodně od Eda (dnešní Tokio v prefektuře "Čiba"). Chrám Katori byl proslulý svou válečnou reputací; dokonce i jména chrámových božstev obsahovala zvuk meče svišticího vzduchem – „"futsu"“.  Po studiu umění meče odešel "Iizasa" do Kjóta, kde byl podle mnoha svědectví i přes svůj mladý věk zaměstnán jedním z osmi šógunů období Muromači, Jošimasou Ašikagou (1435–1490), oddaným stoupencem bojových umění. "Iizasa" byl později znám jako "Jamaširo no Kami" (guvernér provincie Jamaširo); podle zvyklostí této doby přibírali slavní válečníci ke jménu titul „"No Kami"“. Ještě později se "Iizasa" stal buddhistickým mnichem a byl znám jako "Čoi-sai"; „"sai"“ je přídomek, který si mnozí slavní šermíři zvolili jako jméno pro svůj meč.  Když se "Čoi-sai" vrátil domů, zasvětil své modlitby božstvům svatyň Katori a Kašima, z nichž druhý jmenovaný, ležící v sousedství prefektury Točigi, byl místem, kde chrámoví hodnostáři údajně praktikovali styl šermu zvaný „"hitocu no tači"“ („osamělý meč“). Dodnes přitahuje tréninková místnost v chrámu Kašima kendisty z celého světa a hlavním objektem zájmu návštěvníků je posvátný chrámový meč. Pro dokreslení "Čoi-saiových" značných schopností s rozmanitými zbraněmi je třeba uvést, že byl rovněž expertem v "Musō Jikiden Ryū Yawaragi" a sedmým učitelem v historii této školy. („"Yawara/yawaragi"“ je starší a správnější výraz pro džú-džucu, systém boje beze zbraně, který byl již v té době vyučován).  Legenda praví, že ve věku 60 let cvičil "Čoi-sai" po 1000 dnů dnem i nocí bojová umění, až se mu v chrámu zjevil "Kami" (šintoistický duch "Fucunuši No Mikoto") a vyjevil mu ve snu podstatu bojové strategie nazývané "Mokuroku Heiho no Šinšo". "Čoi-sai" nazval svůj šermířský styl, odvozený od tohoto zázračného snu, "Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú".  Tato legenda je typická pro mnoho škol bojového umění a mnohé další kulturní formy. Zakladatelé škol často připisují své mistrovství a magické techniky zjevením šintoistických a buddhistických božstev, historických postav jako byl například Minamoto Jošicune nebo nadpřirozených bytostí jako "tengu", japonský skřet často znázorňovaný s dlouhým červeným nosem. "Ienao Iizasa" zemřel v roce 1488 ve věku 102 let.  "Iizasova" škola "Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú" tedy podle všeho spojuje duchovní tradice obou zmíněných chrámů, které byly předávány dál jejich rodinnými stoupenci. Současný (2008) představený dvacáté generace se jmenuje "Iiizasa Jasusada" (japonsky: 飯篠 修理亮 快貞 "Iizasa Shūri-no-suke Yasusada"). Ze zdravotních důvodů rodinný systém nevyučuje a jako svého zástupce a oficiálního učitele školy ustanovil Risuke Otakeho, který má své vlastní dódžó (tréninkové středisko) ve městě "Narita" (prefektura "Čiba").  "Iizasa" vyvinul unikátní metodu umožňující trénink bojovníků bez vážnějších zranění při současném zachování podstaty „"riai"“ (jednoty principu) a bojové reality. Dobře to ilustruje vzájemný trénink se zbraněmi ve formě kata-budžucu (ustálených bojových tréninkových sestav). To, co nezasvěceným připadá jako obrana proti útočníkově zbrani, je ve skutečnosti náhrada za část protivníkova těla, na níž je veden útok sekem nebo bodnutím. Díky této metodě mohou cvičenci provádět plnohodnotný trénink bez vážnějších zranění. I když byl meč základní a nejdůležitější zbraní tradičních japonských válečníků, "Iizasa" zahrnul do svého systému širokou škálu dalších zbraní a rozšířil tak výuku svých žáků o další techniky boje směřující k tomu, aby si osvojili jejich užití a specifické vlastnosti a nebyli na bojišti překvapeni něčím zcela odlišným od toho, co sami znali.  Jedinečnost a originalita školy "Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú" je zřejmá dodnes. V některých současných větvích školy je kladen důraz na specifické držení zbraně a těla, postoje, pohyby nohou a trupu, které umožňovaly samurajským válečníkům („"buši"“) nosit 35 kg vážící brnění („"joroi"“) a bojovat v něm i ve velmi náročném terénu. Tyto faktory nutily nositele brnění mít chodidla pevně a bezpečně na zemi a výrazně snižovaly jeho pohyblivost. Specifické techniky a taktiky této školy berou také na zřetel stavbu klasického japonského brnění, které, byť ochraňovalo svého majitele velmi dobře, mělo mnoho otvorů („"suki"“). Hlavními oblastmi útoku byly spodní strana zápěstí, vnitřní a zadní strany nohou, oblast boků, prostor mezi helmou („"kabuto"“) a hrudním kyrysem („"do"“), kde mohly být lehce zasaženy tepny a žíly. Rozpoznávacím znakem školy, jakýmsi jejím podpisem, je základní („"omote"“) bojová technika „"makiuči-džódan"“. Tuto techniku vyvinul sám "Iizasa", protože bojovníci nemohli kvůli helmě zvednout ruce nad hlavu, a velmi razantní sek vedený shora byl potřeba rovněž v případě, kdy okolnosti nutily bojovníka zaútočit plnou silou na místa chráněná brněním.  "Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú" je směsicí tradic mnoha japonských bojových umění. Několik známých šermířů, jako "Cukahara Boduken" nebo "Macumoto Bizen no kami Masanobu", kteří byli žáky "Čoi-saie" nebo jeho přímých nástupců, se stalo zakladateli vlastní škol, například: "Kašima Šintó-rjú (Bokuden-rjú)", "Kašima-rjú", "Kašima šin-rjú" (založená "Macumotem"), "Arima-rjú", "Ičiu-rjú", "Šigen-rjú" a další.  V roce 1960 obdržela "Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú" jako první škola bojového umění v historii označení „Nedotknutelné kulturní dědictví“, které je podmíněno tím, že se škola nikdy nespojila s jiným stylem nebo frakcí bez ohledu na výhody plynoucí z takového spojení. To jí umožnilo zachovat si samostatnost a vnitřní integritu po celou dobu její existence.  Dalšími staršími učiteli, kteří v současnosti vyučují "Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú" v mezinárodním měřítku, jsou:

Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú (japonsky: 天真正伝香取神道流) je jednou z nejstarších existujících škol japonských bojových umění a typickým příkladem korjú budžucu (starých škol bojového umění). "Tenšin Šóden Katori Šintó Rjú" založil Ienao Iizasa, který se v roce 1387 narodil ve vesnici "Iizasa" (v současnosti "Takomači" v prefektuře Čiba) blízko chrámu Katori. Škola ("rjú") datuje svůj vznik do roku 1447, ale odborníci jej umísťují spíše do doby kolem roku 1480, který je historicky přesnější.

Tenshin Shōden Katori Shintō-ryū (天真正伝香取神道流) ist eine der ältesten Schwertschulen in Japan. Das Honbu Dōjō befindet sich in Katori, Chiba.


Biografie.

Vyučil se typografem. Politicky aktivní byl již za Rakouska-Uherska. Už v 80. letech 19. století patřil mezi organizátory sociálně demokratického hnutí v řadách brněnského textilního dělnictva. V roce 1886 nastoupil do redakce brněnských socialistických novin "Rovnost", kde zůstal do roku 1894, poté byl v letech 1894–1897 redaktorem "Dělnických listů" ve Vídni.  V roce 1897 napsal projev, ve kterém se nově zvolení čeští sociálně demokratičtí poslanci rakouské Říšské rady vymezili proti státoprávním postojům nesocialistických českých politických stran (takzvané protistátoprávní prohlášení), což vyvolalo v české společnosti ostré polemiky. Od roku 1897 do roku 1907 byl šéfredaktorem "Práva lidu", poté jeho vydavatelem. Od roku 1900, kdy byla centrála českých (českoslovanských) sociálních demokratů přenesena z Vídně do Prahy působil v čele strany.  Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se stal poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Čechy 007. Usedl do poslanecké frakce Klub českých sociálních demokratů. Opětovně byl zvolen za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911 a ve vídeňském parlamentu setrval do zániku monarchie.  V roce 1899 se na VII. sjezdu celorakouské sociálně demokratické strany v Brně podílel na formulování národnostního programu, ve kterém strana prosazovala federalizaci a demokratizaci Rakouska.  Od roku 1905 byl předsedou sociální demokracie, ale po roce 1914 jeho vliv dočasně upadal na úkor Bohumíra Šmerala, který ho také přechodně mezi lety 1916–1917 ve funkci předsedy nahradil – v roce 1917 se Němec dostal znovu do popředí jako součást takzvané národní opozice, která akcentovala český národní a státoprávní zájem, kdy naopak byly Šmeralovy prorakouské postoje podrobeny kritice. Už předtím, v červnu 1917, Němec jednal ve Stockholmu v delegaci českých sociálních demokratů v rámci takzvaného mírového kongresu Druhé internacionály. Šlo o pokus o mírovou dohodou socialistických stran, zorganizovaný sociálními demokraty z neutrálních států. Memorandum, které v souvislosti s tímto kongresem čeští sociální demokraté zformulovali, ale naopak ukázalo posilování národně českých prvků v politice strany. V memorandu se totiž žádalo přetvoření Rakouska-Uherska na federaci národních celků, přičemž se počítalo se sloučením českých zemí a Slovenska. Sociální demokraté tak opouštěli původní koncepce personální autonomie ve prospěch územně definovaného rozhraničení monarchie. Díky posunu české sociální demokracie směrem k národnějšímu a méně marxistickému pojetí politiky se koncem první světové války sblížily pozice sociální demokracie a národních sociálů (českých socialistů). Obě strany tak vytvořily v září 1918 volný koordinační orgán Socialistická rada, v jejímž třináctičlenném vedení Němec usedl. Za sociální demokracii se stal v roce 1918 také místopředsedou Národního výboru československého.  V letech 1918-1920 zasedal v československém Revolučním národním shromáždění. V parlamentních volbách v roce 1920 získal poslanecké křeslo v Národním shromáždění. V průběhu událostí roku 1920, kdy se strana štěpila na levici a pravici, se postavil proti bolševické levici a jako formální vlastník Lidového domu v Praze znemožnil levici ovládnout tuto stranickou centrálu. Do roku 1924 (podle jiných pramenů 1925) byl předsedou sociální demokracie, pak až do smrti čestným předsedou. Ve 20. letech 20. století byl jednoznačným zastáncem aktivní účasti sociálních demokratů na vládách Československa.

Tiskárna.

Jelikož se vyučil typografem, založil si vlastní tiskárnu, sídlící v pražské Hybernské ulici č. 7. Vydával noviny pro Československou sociálně demokratickou stranu dělnickou, konkrétně Právo lidu a Večerník Práva lidu. Kromě těchto listů tiskl i komunistické noviny, jako Rudé právo či Rozsévačka.

Zajímavosti.

Předseda Antonín Němec byl hlavním hostitelem a průvodcem Vladimíra Iljiče Lenina při exilovém sjezdu Ruské sociálně demokratické dělnické strany v roce 1912 v Praze.

Antonín Němec (15. ledna 1858 Brno – 25. května 1926 Praha), byl český novinář a politik, poslanec Národního shromáždění republiky Československé za Československou sociálně demokratickou stranu dělnickou a dlouholetý předseda této politické formace.

Antonín Němec (* 17. Februar 1858 in Brno; † 25. Mai 1926 in Prag) war ein führender tschechischer Sozialdemokrat zur Zeit der österreichisch-ungarischen Monarchie und während der ersten tschechoslowakischen Republik. Auch in der zweiten Internationalen spielte er vor 1914 eine wichtige Rolle.


Biografie.

Vystudoval práva na Karlo-Ferdinandově univerzitě. 23. května 1867 získal titul doktora práv a nastoupil na praxi k soudu. Byl auskultantem na vrchním zemském soudu v Praze, od roku 1869 soudním adjunktem na krajském soudu v Českých Budějovicích a roku 1871 přešel coby adjunkt na zemský soud v Praze. Roku 1873 nastoupil k finanční prokuratuře jako adjunkt. Roku 1876 se stal suplentem katedry národohospodářství a obchodní a průmyslové statistiky na německé polytechnice v Praze. Na této škole pak vyučoval až do své smrti jako suplující profesor.  16. února 1876 se habilitoval na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze. Působil jako soukromý docent všeobecného státního práva. Od 25. září 1879 byl mimořádným a od 11. ledna 1884 řádným profesorem na Německé univerzitě v Praze (do počátku 80. let šlo ještě o společnou česko-německou univerzitu). V roce 1897/1898 zastával post rektora této vysoké školy, byl také dvakrát (1890–1891 a 1906–1907) děkanem její právnické fakulty. Funkci rektora zastával v složité době vypjatého česko-německé konfliktu v souvislosti s tzv. Badeniho jazykovými nařízeními, kdy docházelo k slovním i fyzickým konfrontacím mezi studenty obou národností. V červnu 1897 publikoval v "Neue Freie Presse" návrh na řešení jazykové otázky v Čechách, ve kterém se připojil k požadavku na administrativní rozdělení země podle národnostních hranic, včetně změn hranic soudních okresů. V roce 1898 obdržel titul dvorního rady. Od roku 1900 byl předsedou výboru spolku Deutscher Verein für Verbreitung gemeinnütziger Kenntnisse. Od roku 1901 byl předsedou zkušební komise pro státovědu. Roku 1904 byl znovu zvolen rektorem Německé univerzity v Praze, ale volbu nepřijal. Od roku 1905 byl předsedou znaleckého sboru pro autorské právo. Byl činný i ve spolku Verein für Geschichte der Deutschen in Böhmen. Napsal mj. "Lehrbuch des österreichischen Staatsrechts" (Berlín, 1883) nebo "Lehrbuch des österreichischen Verwaltungsrechts" (Vídeň, 1904). Jeho specializací byla státověda a správní právo.  Z titulu funkce rektora se na přelomu století zapojil i do vysoké politiky. V letech 1897–1898 zasedal coby virilista na Českém zemském sněmu. 18. srpna 1905 byl jmenován doživotním členem Panské sněmovny (nevolená horní komora Říšské rady), kde se připojil k Ústavní straně. Po anexi Bosny roku 1908 zpracoval pro vládu podklady ohledně recepce islámu a islámského práva do právního řádu monarchie.  Zemřel v srpnu 1910 v diakonickém domě v Praze po těžké několikaměsíční nemoci.

Josef Ulbrich, též Joseph (23. října 1843 Cheb – 20. srpna 1910 Praha), byl rakouský právník a vysokoškolský pedagog německé národnosti z Čech; rektor Německé univerzity v Praze a poslanec Českého zemského sněmu.

Joseph Ulbrich (* 23. Oktober 1843 in Eger, Böhmen; † 20. August 1910 in Prag) war ein österreichischer Rechtswissenschaftler auf dem Fachgebiet Öffentliches Recht.


Historie.

Alfons Mucha si přál zachytit dějiny Slovanstva v kolekci obrazů, která by symbolizovala jejich cestu dějinami. S myšlenkou vytvoření Epopeje si pohrával již od doby Světové výstavy v Paříži, nicméně kvůli nedostatku financí musel myšlenku odložit. Po svatbě s Marií Chytilovou v Chicagu se potkal s průmyslníkem Charlesem R. Cranem, který byl ochoten nést veškeré náklady spojené s vytvořením Slovanské epopeje. Mucha se roku 1910 vrátil do rodné země, kde si pronajal část zámku na Zbirohu a zde tvořil Slovanskou epopej, jež mu dohromady zabrala 18 let života. Dokončil ji roku 1928, kdy ji spolu s Charlesem Cranem předal Praze a veškerému československému lidu. Obrazy byly za druhé světové války uloženy od prosince 1943 spolu s obrazy Václava Brožíka v zámku ve Slatiňanech, aby jim nehrozilo poškození případným bombardováním. V 50. letech převezeny do Moravského Krumlova, kde byly za pomoci místních občanů restaurovány a od 4. srpna 1963 byly vystaveny na zdejším zámku. Obrazy sem zapůjčila Galerie hlavního města Prahy, která je správcem díla. Dne 8. listopadu 2010 se Slovanská epopej stala movitou kulturní památkou.

Vystavování Slovanské epopeje.

První obrazy byly poprvé vystaveny v roce 1919 v Klementinu, jedenáct pláten bylo vystaveno v roce 1920 v Chicagu (během tří měsíců navštívilo výstavu 50 000 návštěvníků) a v New Yorku. Celek byl v roce 1928 předveden české veřejnosti v tehdy novém Veletržním paláci v Praze. V létě 1930 byla Epopej vystavena v Brně a v roce 1936 několik pláten v Paříži. V letech 1963 až 2011 byly obrazy vystaveny na zámku v Moravském Krumlově. Po dlouhých sporech bylo od dubna 2011 pět pláten cyklu umístěno ve dvoraně Veletržního paláce v Praze, celý cyklus byl tamtéž zpřístupněn v květnu 2012. Tato výstava byla ukončena v roce 2016.  V roce 2017 byl cyklus poprvé vystaven v zahraničí a to v Japonsku v Tokiu. Výstava byla nebývale úspěšná, během tří měsíců výstavu zhlédlo přes 650 tisíc diváků, čímž se stala nejnavštěvovanější výstavou umělce z 19. století v roce 2017 na celém světě. V roce 2018 bylo několik vybraných pláten Epopeje vystaveno na Festivalu RE:PUBLIKA. V rámci této výstavy byla k vidění nejen plátna, ale i sbírka Muchovy plakátové tvorby ze sbírek Ivana Lendla.

Spor o epopej.

Majitelem obrazů je od roku 1928 město Praha, jemuž Mucha (spolu s Cranem) obrazy daroval „pod podmínkou, že město Praha umístí hotové obrazy na vlastní náklady v budově výslovně vystavěné k tomuto účelu“. Nestanovil však pro postavení budovy žádnou lhůtu. Tato podmínka nebyla dosud splněna.  V červenci roku 2010 měl být soubor přesunut do Prahy. Někteří dědicové Alfonse Muchy však prostřednictvím svého právního zástupce podali návrh na vydání rozhodnutí o ochraně pokojného stavu podle § 5 občanského zákoníku, krumlovský úřad jejich argument uznal a zakázal hlavnímu městu Praze manipulaci s dílem. Naopak soud ve Znojmě 30. září 2010 určil předběžným opatřením, že Krumlov musí umožnit převezení obrazů na připravovanou výstavu do Prahy. Vztah těchto dvou rozhodnutí byl v právní veřejnosti bohatě diskutovaný. Po komunálních volbách v říjnu 2010 se situace uklidnila a Slovanská epopej zůstala v Moravském Krumlově. Na jaře 2011 Galerie hlavního města Prahy převezla pět pláten cyklu do Prahy a převzala správu výstavy ostatních v Moravském Krumlově. Od dubna 2011 bylo pět pláten cyklu umístěno ve dvoraně Veletržního paláce v Praze a ostatních patnáct zůstalo v Moravském Krumlově. Na podzim 2011 začaly práce na přepravě této části cyklu do Prahy, od prosince 2011 měl být celý cyklus vystaven ve dvoraně Veletržního paláce; tato výstava byla nakonec otevřena až v květnu 2012. V červnu 2018 Rada hlavního města Prahy schválila záměr, podle kterého má být cyklus vystaven v nově postavené přístavbě Lapidária Národního muzea na pražském Výstavišti.

Spor s Johnem Muchou.

Dědic malíře Alfonse Muchy John Mucha žádal od roku 2016 vrácení cyklu obrazů Slovanská epopej. Argumentoval tím, že Praha stále nesplnila podmínku daru a nepostavila pro epopej vlastní galerii. Vadilo mu i to, že dvacítka velkoformátových pláten měla v roce 2017 vycestovat na turné po Asii. Podle Muchy hrozilo, že se při cestě může "Epopej" poškodit. Městský soud v Praze rozhodl v říjnu 2017, že "Slovanská epopej" patří Praze. Spor doposud nebyl uzavřen. V 2018 bylo Nejvyšším soudem rozhodnuto o vrácení kauzy zpět Městskému soudu pro nedostatečné zdůvodnění rozhodnutí. Nyní 2019 byl spor odložen a probíhá vyjednávání o důstojném trvalém umístnění díla, nebo jeho případný návrat do autorova rodného kraje, tedy na zámek v Moravském Krumlově, kde díky občanům autorova rodiště byla zachráněna, přestože byla silně poškozena. Díky mravenčí práci moravských restaurátorů, dobrovolníků a občanů Moravského Krumlova může svět toto dílo obdivovat.

Slovanská epopej je cyklus dvaceti velkoformátových obrazů, kterým malíř Alfons Mucha shrnul dějiny slovanských národů. Cyklus vznikal v letech 1912–1926 v ateliéru na zámku Zbiroh na zakázku od Charlese R. Crana. Mucha jednotlivě dokončované obrazy v průběhu let postupně podmínečně předával městu Praze.

Das Slawische Epos, im Originaltitel Slovanská Epopej, ist ein Gemäldezyklus und das Hauptwerk des tschechischen Malers Alfons Mucha. Es zeigt die Geschichte der slawischen Völker und besteht aus 20 großformatigen Tempera-auf-Leinwand-Bildern, die in den Jahren 1911 bis 1928 entstanden.


Kariéra.

2007–2011: Počátky kariéry a X Factor.

Je absolventkou Hudební školy Grażyny Bacewicz ve Wrocławi se zaměřením na klasickou kytaru. Od roku 2007 zpívá v post-hardcorové kapele Nurth, ve kterém vystupuje pod pseudonymem Evelynn. Kromě melodického zpěvu využívá tzv. growling.  V roce 2011 se zúčastnila talentové show "Mam talent!" televize TVN. O rok později se dostala do semifinále polské adaptace soutěže "X Factor", která také běžela ve vysílání televizní stanice TVN. Díky tomu podepsala obchodní kontrakt s hudebním vydavatelstvím HQT Music Group.

2012–2013: Aero-Plan.

Své debutové EP s názvem Ewelina Lisowska vydala 7. srpna 2012. EP zpromoval singl „Nieodporny rozum”, ke kterému byl vytvořen videoklip v režii Dariusze Szermanowicza. Kompozice se umístila na 1. místě žebříčku "AirPlay – Top" a 6. v žebříčku neprodávanějších písní v roce 2012 u posluchačů Radia ZET, 7. u posluchačů Radia RMF FM a 3. u posluchačů Radia Eska. Dne 10. prosince 2012 se uskutečnila premiéra dalšího singlu zpěvačky s názvem „W stronę słońca”, který na YouTube zaznamenal před více než dva miliony zhlednutí v průběhu týdne. Díky tomu se singl umístil v žebříčku "YouTube 100" mezi nejhranější hudbou na světě v daném týdnu.  Dne 26. dubna 2013 proběhla ve vysílání Radia Eska premiéra třetího singlu zpěvačky „Jutra nie będzie” z jejího debutového studiového alba "Aero-Plan", který byl vydán 7. května a debutoval na 10. místě seznamu OLiS. Dne 8. června 2013 vystoupila s písní „W stronę słońca” na koncertě Největší hity roku na festivalu TOPtrendy 2013 ve městě Sopoty.  Dne 15. června téhož roku získala v průběhu 50. Národního festivalu polské písně v Opole ocenění SuperJedynki v kategorii SuperArtystka. Dne 3. srpna 2013 byla během galavečeru Eska Music Awards 2013 oceněna v kategorii Nejlepší hit (za píseň „W stronę słońca”), Nejlepší debut a Nejlepší umělec na internetu.  O den později (4. srpna) vystoupila jako support před začátkem koncertu Nelly Furtado. Koncert se konal za finále světového závodu regat The Tall Ships’ Races ve Štětíně. Jako support vystoupila také Ewa Farna. V září byla nominována na cenu MTV Europe Music Awards 2013 v kategorii Nejlepší polský počin. V roce 2013 také dabovala roli Natalie animovaného filmu "Rysiek Lwie Serce", který měl premiéru 15. listopadu 2013. Také je autorkou písně „Na zawsze”, která se nachází na debutovém albu "9893" zpěváka Dawida Kwiatkowského. Singl měl premiéru 19. listopadu 2013.  V prosinci 2013 Google Zeitgeist zveřejnil seznam nejhledanějších pojmů na polském internetu. Ewelina Lisowska se umístila na 7. místě v kategorii „Nejpopulárnější osoby v roce 2013“, v kategorii „Nejpopulárnějších polské osobnosti v roce 2013“ obsadila 2. místo a stejnou pozici obsadila také v kategorii „Polská hudba na vrcholu 2013“. Ve stejném měsíci píseň „W stronę słońca” zaujala 6. místo v hlasování posluchačů o hit roku rádia RMF FM.

2014: Nowe horyzonty.

Dne 1. května 2014 se zúčastnila koncertu "Tu bije serce Europy" (Zde bije srdce Evropy), který organizovala TVP u příležitosti 10. výročí přistoupení Polska k Evropské unii. Zde zpěvačka vystoupila se svou interpretací písně „Bailando” holandské zpěvačky Loony.  Dne 26. května 2014 se uskutečnila premiéra nového singlu zpěvačky, který nese název „We mgle”. Dne 6. června se zpěvačka objevila se skladbou v pěvecké soutěži „SuperPremiery”, který se konal v rámci 50. Národního festivalu polské písně v Opole. Ještě předtím vystoupila 30. května na koncertu „Králové internetu“ během prvního dne festivalu TOPtrendy 2014 s dalšími třemi interprety, kteří dosáhli největšího počtem prodaných singlů v předchozím roce v Polsku. Během koncertu zpěvačka získala cenu „Cyfrowa Piosenka Roku“, kterou ji udělila Polská společnost fonografického průmyslu ZPAV za píseň „W stronę słońca” s níž obsadila 2. místo v žebříčku o největší počte prodaných singlů v digitální podobě v roce 2013. Dne 28. října bylo vydáno její druhé studiové album "Nowe horyzonty".  V listopadu 2014 zpěvačka vystoupila v reklamě polské sítě supermarketů Media Expert. V srpnu 2015 podepsala půlroční smlouvu s firmou Mattel, díky které se mohla zúčastnit reklamní kampaně „Barbie: rockowa księżniczka” (Panenka Barbie: rocková královna). Na základě smlouvy byly natočeny reklamní spoty a proběhlo i focení, také seděla v roli porotce během soutěže „Barbie. Głos ma siłę!”.

2015: Dancing with the Stars. Taniec z gwiazdami.

Od 11. září do 13. listopadu 2015 se zpěvačka objevila ve čtvrté řadě pořadu „Dancing with the Stars. Taniec z gwiazdami“, který vysílala televize Polsat. Jejím tanečním partnerem byl Tomasz Barański. Navzdory vysokému hodnocení poroty vypadla v šesté epizodě pořadu odvysílaném 16. října a obsadila 6. místo. Dne 22. října, den před vydáním sedmé epizody show, televize Polsat informovala o navrácení páru do pořadu z důvodu odchodu Anny Cieślak, která měla zranění a musela odstoupit z dalšího průběhu programu. Nakonec se dvojice dostala do finále, které se konalo dne 13. listopadu. Dvojice jej nakonec vyhrála poté, co získala 56% hlasů diváků a překonala Łukasze Kadziewicze a Agnieszku Kaczorowskou.  Na konci července 2016 vydala Ewelina Lisowska další singl „Prosta sprawa”, který byl předzvěstí třetího studiového alba zpěvačky. Album s názvem Ponad wszystko mělo premiéru 4. listopadu téhož roku. Druhým promo singlem z alba byla kompozice „Zrób to!”

Ewelina Lisowska [ɛvɛˈlina liˈsɔfska], známá též jako Evelynn (* 23. srpen 1991) je polská zpěvačka, textařka a skladatelka. Popularitu ji přinesly hity „Nieodporny rozum” a „W stronę słońca”.

Ewelina Lisowska (* 23. August 1991 in Trzebnica, Polen; auch bekannt als "Evelynn") ist eine polnische Pop-Rocksängerin. Seit 2007 ist sie Sängerin der Post-Hardcore Band Nurth.


Historie.

2011: Vznik.

V lednu 2011 producent Lee Soo-Man z SM Entertainment oznámil své plány na debut nové chlapecké kapely v březnu nebo dubnu 2011. Dočasně ji pojmenoval jako M1, skupinu, která se zřejmě skládala ze sedmi členů. V květnu 2011 Lee mluvil o skupině Hallyu, obchodním semináři, který se konal ve Stanford University. V prezentaci vysvětlil svůj nápad o rozdělení skupiny do dvou podskupin, M1 a M2, a nechat je dělat stejnou hudbu v Jižní Koreji a v Číně. Jazyky měly být korejština a čínština. Lee plánoval, že skupina začne v květnu 2011, ale jejich debut byl opožděn až do října 2011, kdy Lee krátce diskutoval o záměrech skupiny v rozhovoru s The Chosun Ilbo. Zdroje praví, že Lee Soo-Man plánoval vytvoření této skupiny mnohem dříve, a to už v roce 1976, kdy bylo v Jižní Koreji údajně spatřeno 12 UFO. Lee Soo-Man přerušil radio-show, kterou právě moderoval, aby tuto novinku oznámil. Proto mají pravděpodobně EXO koncept s nadpřirozenou tématikou.  V prosinci 2011 skupina vymyslela své jméno EXO, se jmény EXO-K (jihokorejská podskupina) a EXO-M (čínská podskupina). Všech 12 členů bylo představeno postupně ve více než 23 různých trailerech, a to od prosince 2011 až po únor 2012. Kai, Luhan, Chen a Tao byli prvními členy, kteří byli představeni a debutovali na svém prvním vystoupením na SBS, každoroční události Gayo Daejun, a to 29. prosince 2011.

2012: Debut a "Mama".

Prologovým singlem Exo-K a Exo-M bylo „"What Is Love“", které vydali 30. ledna 2012 na obchodě iTunes a dalších online obchodech v Číně a Jižní Koreji. Singl se vyšplhal na 88. místo na jihokorejské Gaon Single Chart. 9. března vydala skupina svůj druhý prolog singl a to „"History“", který napsal a vytvořil Thomas Troelsen a Remee. Singl se vyšplhal na 68. místo v Gaon Single Chart a na 6. místo v čínské Sina Music Chart.  Koncert skupiny se uskutečnil v Soulu na olympijském stadionu 31. března. Účastnit koncertu se mohlo přibližně 3 000 vybraných fanoušku z 8 000 uchazečů. Druhý koncert se konal ve Velkém sále University of International Business and Economics v Pekingu, 1. dubna 2012.  Debutovým singlem EXO-K a EXO-M se stala „"Mama“". 8. dubna 2012 měli EXO-K debutové vystoupení v jihokorejském hudebním pořadu Music Trend, zatímco EXO-M debutovali v Číně na Top Chinese Music Awards, a to v ten samý den. Den poté „"Mama“" dosáhla 1. místa v různých čínských online prodejích a hitparádách. Album EXO-M dosáhlo 2. místa v čínské Sina Album Chart, 5. místa na jihokorejské Gaon Album Chart a 12. místa na Billboard World Albums Chart. Hudební video EXO-M „"Mama“" získalo 1. místo na čínských webových stránkách, zatímco verze EXO-K dosáhla 7. místa na YouTube Global Chart.  V listopadu 2012 EXO získalo cenu za Novou nejlepší asijskou hudební skupinu roku 2012 (Best New Asian Artist Group in 2012) na Mnet Asian Music Awards. Exo-K získalo tři nominace 27th Golden Disk Awards. Skupina EXO-M získala ocenění za Nejoblíbenější skupinu v roce 2013 v Top Chinese Music Awards.

2013–současnost: "XOXO" a komerční úspěch.

V květnu 2013 SM Entertainment uveřejnila fotografie jako upoutávku pro comeback EXO s prvním studiovým albem "XOXO". Na rozdíl od "Mamy", kdy EXO-K a EXO-M měly samostatné propagační akce, "XOXO" propagovaly společně. Podskupiny spolupracovaly na hlavní písni alba „"Wolf“", ale zbytek alba dělaly samostatně.  "XOXO "bylo vydáno v červnu 2013 ve dvou verzích, v korejské vydání „"Kiss“" a v čínském vydáním „"Hug“". Několik dní po vydání alba skladby dosáhly vynikajících míst jak v Jižní Koreji, tak i v Číně. Obě verze se po týdnu dostali na 1. místo na Billboard World Album. Hlavní píseň „"Wolf“" se dostala na 1. místo ve třech jihokorejských hudebních pořadech. Skladba „"Wolf“" získala i trofej na MBC Music Show Champion.  Repackage verze "XOXO" byla vydána 5. srpna 2013. Hlavní píseň byla „"Growl“, "která byla zveřejněna na YouTube 1. srpna 2013 v podobě hudebního videa. 18. srpna skladba „"Growl“ "získala 10 554 bodů na Music Trend. Píseň „"Growl“ "dosáhla 1. místa ve čtyřech významných korejských hudebních pořadech, vyhrála celkem 10 trofejí. Singl se vyšplhal na 3. místo v Billboard Korean K-Pop Hot 100 a na 2. místo v Gaon Single Chart. V říjnu 2013 bylo prodáno přes 910 000 kopií všech verzí alb "XOXO", a tak překonaly rekord pro nejrychleji prodávaného K-Pop umělce. "XOXO" bylo jmenováno jako Album Roku 2013 na Mnet Asian Music Awards. V roce 2017 se s albem The War stali čtyřnásobnými milion prodejci fyzických kopií alb, a to pouze v intervalu dvou týdnů.  Na konci roku 2017 vydali EXO japonskou píseň Electric Kiss z prvního japonského alba Countdown.  25. února 2018 vysoupili EXO společně se zpěvačkou CL jako reprezentanti K-popu na závěrečném ceremoniálu Zimních olympijských her v Pchjongčchangu.  Na comeback a album roku 2018 museli fanoušci čekat do 2. listopadu, kdy EXO vydali album Don't Mess Up My Tempo. Album má tři verze, Andante, Moderato a Alegro. Toto album sice nemá svoji čínskou verzi, ale písnička Tempo je v albu nazpívaná i v čínštině. Po dvou letech se comebacku účastnil i Lay, který měl dosud problémy kvůli politickým sporům mezi Čínou a Koreou. Později byla vydána limitovaná verze se jménem Vivace, která obsahovala i fotokartičku s Layem. Alba DMUMT se prodalo více než milion kopií, což ze skupiny EXO dělá pětinásobného milionového prodejce alb. Repackage s názvem Love Shot má dvě verze, LOVE a SHOT.  K roku 2018 prodala skupina EXO přes 10 milionů alb, což znamená, že prolomili rekord nejvíce prodaných alb v Koreji.  Kvůli nedostatku času v roce 2018 nevyšlo tradiční zimní album, EXO ale do alba LOVE SHOT zahrnuli baladu, která slouží jako náhrada za nevydané zimní album.

Fandom a Členové.

Fandom.

Fanoušci skupiny EXO si oficiálně říkají "EXO-L." Předtím se nazývali "EXOtic" nebo "EXOstans (stan = stalker + fan)." Baekhyun označuje fanoušky "EXO Aeri."

EXO-CBX.

Dřívější členové:

EXO (ˌɛkˈsoʊ/ EK-soh; Korean: 엑소) je jihokorejsko-čínská chlapecká K-Pop skupina se základnou v jihokorejském Soulu, spadající pod SM Entertainment. Vznikla v roce 2011 a oficiálně debutovala 8. dubna 2012 jako dvanáctičlenná skupina rozdělená do dvou podskupin, EXO-K (korejská podskupina), EXO- M (čínská podskupina). V roce 2016 debutovala další podskupina, EXO-CBX, kterou tvoří Chen, Baekhyun a Xiumin. V současnosti skupinu tvoří 9 členů a od léta 2017 vystupují pouze pod hlavičkou EXO. Zpívají nadále v korejštině, japonštině a čínštině. Název skupiny byl převzat z termínu Exoplaneta (planeta, která se nenachází ve sluneční soustavě).

Exo (:, Eigenschreibweise: EXO) ist eine koreanisch-chinesische Boygroup, die 2012 von dem Label SM Entertainment gegründet wurde und aktuell (Stand 2018) aus neun Mitgliedern besteht.


Životopisná data.

Narodil se muži z Efrajimova kmene, který se jmenoval Nun, a to někdy mezi 18. a 13. stoletím před naším letopočtem. Jeho původní jméno bylo Hóšea (hebrejsky הוֹשֵׁעַ, "„Spasení“"), ale jeho učitel Mojžíš ho přejmenoval na Jozue. Byl nejen Mojžíšovým žákem, ale i pomocníkem, který svého mistra ve všem následoval a všude doprovázel – u hory Sinaj, na níž předal Hospodin Mojžíši kamenné desky s desaterem, byl u svého mistra nejblíže ze všech. Na Mojžíšův rozkaz vedl také izraelské bojovníky do bitvy proti Amálekovi a dovedl ji do vítězného konce. Když byl později mezi dvanácti zvědy, coby zástupce kmene Efrajim, vyslán do Kanaánu, aby společně prozkoumali zemi, prokázal velkou odvahu a hlavně víru v Hospodinovu pomoc.  Mojžíš ještě před svou smrtí v Moábské poušti dostal od Hospodina příkaz, aby svým nástupcem jmenoval Jozua, který dovede Hospodinův lid do Země zaslíbené. Po Mojžíšově smrti Hospodin řekl Jozuovi: "„Mojžíš, můj služebník, zemřel. Nyní tedy vstaň a přejdi s veškerým tímto lidem přes Jordán do země, kterou dávám Izraelcům.“" Podobně jako převedl Mojžíš za pomoci Hospodina izraelský lid suchou nohou přes Rákosové moře, převedl Jozue izraelský lid suchou nohou přes řeku Jordán.  Později uposlechl Hospodina a zázrakem bez boje dobyl město Jericho, jehož obyvatele, až na Rachab a její rodinu, zcela vyhladil. Svedl i mnoho bitev a dobyl další města, například město Aj. Pomohl ubránit Gibeonity, když na ně zaútočila vojska pěti králů. Bojoval statečně mezi svými válečníky a osobně velel útokům. S poraženými nepřáteli jednal tvrdě, jak bylo v jeho době obvyklé a jak to vyžadoval Bůh Izraelitů. Zajatým králům nechal šlapal na šíji a pak je dal "„pobít a usmrtit a pověsit“". Ty, kdo se odmítli vzdát a podvolit dodržování Noachidským přikázáním, nemilosrdně masakroval – dokonce i jejich ženy, děti a někdy i domácí zvířata. Například při dobytí Jericha Izraelité pod vedením Jozua vyhubili ostřím meče jako klaté, až na jednu výjimku, všechno, co bylo ve městě: "„muže i ženy, mladíky i starce, též skot a brav i osly.“" Z kanaánských obyvatel ušetřil pouze obyvatele města Gibeon, kteří s ním uzavřeli mírovou smlouvu pod záminkou, že jsou z daleka. I Když Jozue tuto lest odhalil, smlouvu neporušil. Gibeonští sice upadli do postavení otroků, ale když bylo město Gibeon napadeno nájezdníky, Jozue jej pomohl ochránit. Právě v bitvě u Gibeonu došlo k jednomu ze slavných biblických zázraků, kdy na Jozuovu přímluvu Hospodin zastavil západ Slunce a prodloužil tak den. Tato zmínka v knize Jozue byla ve středověku i později používána církví pro podporu geocentrismu. Citovali ji přitom jak katoličtí inkvizitoři, tak například Martin Luther, když kritizoval Mikuláše Koperníka a jeho astronomickou teorii.  S pomocí brilantní strategie, neústupné zásadovosti a Božího požehnání Jozue postupně porazil a usmrtil třicet jedna králů a obsadil celou zemi Kanaán. Potom společně s knězem Eleazarem rozdělil zemi losem na dědičné podíly podle izraelských kmenů s výjimkou kmene Lévi. Před svou smrtí svolal starší a představitele národa, aby od nich přijal přísahu, že budou věrně sloužit Hospodinu, svému Bohu. Jozue zemřel ve stáří 110 let a byl pohřben ve městě Timnat-serachu v Efrajimském pohoří. Jozue je považován za prvního tzv. starozákonního soudce. Podle Davida Ganse soudil Jozue syny Izraele "„28 let, totiž od roku 2488, ihned po smrti Mojžíše, do roku 2516“", počítáno od stvoření světa, což odpovídá létům 1274–1245 před naším letopočtem. Po jeho smrti začal soudit syny Izraele soudce Otníel.

Jozue ( יְהוֹשֻׁעַ בִּן־נוּן, "Jehošua bin Nun") byl nástupcem Mojžíše a vůdcem, který přivedl syny Izraele do Země zaslíbené. Jeho příběh je popisován v knihách Exodus, Numeri a zvláště v knize Jozue. Jméno Jozue je stejného původu jako jméno Ježíš a znamená v překladu "„Hospodin je vysvobození“", "„Hospodin je spása“" či "„Hospodin je pomoc“".

Josua (Jehoshua יְהוֹשֻׁעַ "Yəhôšuaʿ"), Sohn des Nun, ist eine Gestalt des Tanach. Josua führte als Nachfolger des Mose die Israeliten bei der Landnahme an.


Mládí.

Tulsi Gabbardová se narodila 12. dubna 1981 v Leloaloe v Americké Samoi jako čtvrté dítě Carol a Mika Gabbarda. Ve dvou letech se s rodinou přestěhovala na Havajské ostrovy. Její otec Mike Gabbard je členem Havajského senátu.  Gabbardová byla vychovávána v multikulturní rodině. Její otec má samojský a evropský původ a je lektorem katolické církve. Matka pochází z Decaturu v Indianě a je praktikující hinduistkou. Tulsi si vybrala hinduismus jako své náboženství v pubertě.  Střední školu Gabbardová vystudovala dálkově z domova, až na dva roky na dívčí misionářské akademii na Filipínách. Vystudovala soukromou Havajskou tichomořskou univerzitu s titulem bakalář věd v oboru Obchodní administrativa.

Politická kariéra.

Tulsi Gabbard je první samojská Američanka a první hinduistka v Kongresu Spojených států.  V roce 2002 ve svých 21 letech byla zvolena do Havajské sněmovny reprezentantů za Demokratickou stranu a stala se tak nejmladším zvoleným zákonodárcem v historii Havaje a USA. Post zastávala do roku 2004, kdy se dobrovolně přihlásila do služeb Národní gardy v Iráku. Domů se vrátila v roce 2009 a opět se vrátila do politiky. V roce 2010 byla zvolena do Městské rady města Honolulu. V této funkci se zasadila o zmírnění omezení pro parkování a vyhlášku, která dala městským úřadům právo zabavovat opuštěné věci a zavazadla, ke kterým se nikdo déle než 24 hodin nehlásil.  V roce 2012 Gabbardová kandidovala a byla zvolena do Sněmovny reprezentantů za stát Havaj. Od té doby ustála volby v roce 2014, 2016 a 2018 a ve funkci dodnes setrvává.

Názory.

Gabbardová se postupem času distancovala od konzervativních postojů převzatých od jejího otce. Na rozdíl od jejích dřívějších názorů, je dnes podporovatelkou homosexuálních manželství a práva na potrat. Proto je považována za sociálně liberální političku.  Je odpůrkyní Transpacifického partnerství, ze kterého Spojené státy za vlády Donalda Trumpa vystoupily. O partnerství tvrdí, že je nejvíce výhodné pro mezinárodní korporace na úkor amerických dělníků. Na mezinárodní sféře je odpůrkyní domácí politiky Pákistánu a Saúdské Arábie, které obviňuje z financování a podpory terorismu. Naopak podporuje posílení vzájemných vztahů Spojených států a Indie. Je velkou podporovatelkou indického premiéra Narendy Modiho.  Kritizuje zapojení Spojených států do převratů a revolucí na Středním východě, o kterých tvrdí, že právě americké zásahy způsobily vypuknutí migrační krize. V roce 2017 měla kontroverzní setkání s prezidentem Sýrie Bašárem Asadem. Je odpůrkyní zapojení amerických vojsk do občanské války v Sýrii a vzniku bezletové zóny nad Sýrií  V domácí politice usiluje o zvýšení minimální hodinové mzdy na 15$ a obnovení Glass-Steagallova zákona. Také podporuje vyřazení marihuany ze seznamu kontrolovaných látek.

Tulsi Gabbardová (* 12. dubna 1981, Americká Samoa) je americká demokratická politička, která je od roku 2013 členkou americké Sněmovny reprezentantů, kde zastupuje stát Havaj. Stala se první hinduistkou a Samojkou v americkém Kongresu. Je veteránkou z války v Iráku, jíž se účastnila v řadách havajské Národní gardy. V lednu 2019 oznámila, že bude usilovat o získání demokratické nominace do prezidentských voleb, které se uskuteční v roce 2020.

Tulsi Gabbard (* 12. April 1981 in Leloaloa, Amerikanisch-Samoa) ist eine amerikanische Politikerin der Demokratischen Partei. Die Militärangehörige der Hawaii National Guard vertritt seit 2013 Hawaiis 2. Kongresswahlbezirk im Repräsentantenhaus der Vereinigten Staaten. Sie ist die erste Hindu im Kongress der Vereinigten Staaten (Gabbard ist praktizierende Vaishnava im Brahma-Madhva-Gaudiya-Sampradaya) sowie neben Tammy Duckworth eine der ersten Frauen im Kongress, die sich im Kampfeinsatz befunden haben. Sie verzichtet 2020 auf eine Wiederwahl (Stand: Oktober 2019).


Pozadí.

V sedmdesátých letech 20. století zmizelo mnoho Japonců žijících v přímořských částech Japonska. Ačkoliv byla Severní Korea podezírána, zprvu byl zastáván názor, že Severní Korea nemá s únosy nic společného. Většině zmizelých bylo okolo dvaceti let, nejmladší unesené Megumi Yokotě bylo v době jejího zmizení (listopad 1977) 13 let.  Někteří z obětí byli uneseni proto, aby vyučovali japonštinu a japonskou kulturu na špionážních školách Severní Koreje. Někteří se domnívají, že některé z unesených japonských žen byly unesené proto, aby se staly manželkami únosců letu Japan Airlines 351 a že někteří unesení mohou být svědky aktivit severokorejských agentů v Japonsku, což může vysvětlit únos Yokoty v tak mladém věku.  Po dlouhou dobu Severní Korea odmítala zodpovědnost za tyto únosy a tato teorie byla často považována za konspirační. Navzdory tlaku ze strany japonských rodičovských skupin, japonská vláda nic nepodnikla.

Diskuse mezi Severní Koreou a Japonskem v roce 2002 a její důsledky.

Dne 17. září 2002 japonský premiér Džuničiró Koizumi navštívil Severní Koreu a setkal se tam s Kim Čong-ilem. Za účelem normalizace vztahů s Japonskem Kim přiznal, že Severní Korea unesla třináct japonských občanů a ústně se omluvil. Sdělil, že únosy mají na svědomí „někteří lidé, kteří chtěli ukázat, že jsou hrdinové a dobrodruzi“ a odmítl přijmout odpovědnost. Během schůze Severní Korea předala úmrtní listy osmi lidí, kteří podle nich na území Severní Koreje zemřeli. V roce 2004 Severní Korea přiznala, že tyto úmrtní listy byly v rychlosti vytvořeny krátce před schůzí.  Podle ruského výzkumníka Andreia Lankova bylo toto přiznání strategickou chybou. To, co bylo zamýšleno jako gesto čestnosti široce pobouřilo jak japonskou vládu, tak širokou veřejnost. Obvinění Severní Koreje z únosu, něco, co dřív bylo považované za konspirační teorii, se ukázalo býti pravdou. Japonsko na KLDR uvalilo sankce. Podle Lankova bude vláda Severní Koreje v budoucnu dvakrát rozmýšlet, než něco podobného udělá v budoucnu.

Navrácení pěti obětí.

Později Severní Korea dovolila pěti uneseným Japonsko navštívit s tím, že se do Severní Korey musí vrátit. Návštěva proběhla dne 15. října 2002. Japonská vláda v souladu s požadavky veřejnosti odmítla unesené navrátit. Severní Korea to považovala za porušení dohody a odmítla pokračovat v diskusích.

Návrat dětí a chotí navrácených obětí.

Třem dětem z rodiny Chimurů a dvěma dětem z rodiny Hasuiků, kteří se narodili v Severní Koreji, bylo dovoleno navrátit se ke svým rodičům do Japonska po druhé návštěvě premiéra Koizumiho v Pchjongjangu dne 22. května 2004, do Japonska se vrátili 18. července 2004. Všech pět dětí se rozhodlo v Japonsku zůstat a žít jako Japonci podle jejich rodičů.  Hitomi Soga se se svým manželem a dětmi také shledala, ale jinou cestou. Její manžel, Charles Robert Jenkins, byl dezertér z armády Spojených států, který uprchl do Severní Koreje, kde se potkal se Sogou a následně si ji i vzal. Z důvodu strachu před vojenským soudem se Jenkins se svými dvěma dcerami setkal nejprve v Jakartě 9. července 2004 a poté se vrátili do Japonska 18. července téhož roku. O dva měsíce později, 11. září 2004, se Jenkins ohlásil armádě na základně Camp Zama a byl potrestán za dezerci a podporu nepřítele. Charles poté žil se svou rodinou na ostrovu Sado až do své smrti v roce 2017.

Další vyšetřování.

V listopadu 2004 Severní Korea vrátila zpopelněné ostatky dvou lidí, údajně Megumi Yokoty a Kaoru Matsukiho, u kterých KLDR tvrdí, že měli po únosu zemřít. Následné japonské testy DNA prokázaly, že tyto ostatky nemohly patřit ani jedné ze zmiňovaných osob. Nezávislý vědecký časopis "Nature" poté publikoval článek, který provedené testy velmi kritizoval. Tyto testy byly provedené na Univerzitě Teikyo Tomiem Yoshiem, zastávající nižší akademické pozice, a to bez přítomnosti profesora. Yoshii později přiznal, že s analýzou zpopelněných ostatků neměl předchozí zkušenosti. Tato chyba – ať už úmyslná nebo neúmyslná – dále zhoršila vztahy mezi Japonskem a Severní Koreou.  Během výslechu Yasuchiho Chimura a Kaora Hasuikeho (dvou navrácených unesených) japonskou policí tito uvedli, že je unesl Sin Gwang-su a muž známý jako „Pak“. Policie si poté vyžádala zatčení Sina Gwanga-su a Choi Sunga Chol za únosy japonských občanů. Sin údajně sdělil jihokorejské policii, že o únosy osobně požádal Kim Čong-il.  V březnu 2006 policie přepadla v rámci vyšetřování možného únosu Tadaakiho Hary šest zařízení, včetně severokorejské obchodní komory. Všech šest zařízení je provázáno s Chongryonem, organizací Korejců žijících v Japonsku provázanou s KLDR.

Současná situace (od roku 2004).

KLDR stále tvrdí, že unesla pouze 13 lidí a že problém byl vyřešen navrácením pěti obětí. Japonská vláda tvrdí, že problém nebyl vyřešen a že veškeré důkazy poskytnuté Severní Koreou jsou podvržené.  Do května 2004 se ze Severní Koreje vrátilo pět obětí a jejich rodin (celkem 10 lidí). Množství údajných obětí stále nebylo nalezeno.  V roce 2004 Japonsko přijalo dva zákony omezující obchod se Severní Koreou. Dne 27. dubna 2006 Sakie Yokota, matka unesené dívky Megumi Yokoty, o únosu mluvila v podvýboru Sněmovny reprezentantů USA. Další den se setkala s prezidentem USA George W. Bushem a požádala Spojené státy o pomoc s řešením únosu. Prezident schůzku nazval jednou z nejdůležitějších schůzek za jeho působení ve funkci.  Po smrti Kom Čong-ila v prosinci 2011 vyzval Kaoru Hasuike japonskou vládu, aby zanalyzovala situaci a udělala vše, co bude v silách vlády, aby zajistila bezpečnost unesených, kteří se stále nacházejí na území KLDR.  Dne 29. srpna 2013 vypovídaly rodiny unesených (včetně Yokotových) na jednání OSN. Po dalších diskusích s Japonskem Severní Korea souhlasila, že dále únosy prozkoumá. Japonsko poté dne 4. července 2014 zrušilo některé ze sankcí proti Severní Koreje a Pchjongjang souhlasil se znovuotevřením vyšetřování unesených. V říjnu 2014 navštívila japonská delegaci Severní Koreu.  Jelikož Severní Korea nedosahovala výsledků, Japonsko sankce v březnu 2015 prodloužilo na další dva roky. Tyto sankce zahrnovaly zákaz pro severokorejské lodě kotvit v japonských přístavech a omezily obchod KLDR s Japonskem. Sankce vypršely v březnu 2017.

Seznam obětí.

Sedmnáct obětí je oficiálně uznáváno Japonskem jako oběti tohoto incidentu. Šestnáctá oběť, Minoru Tanaka, byla na seznam přidána 27. dubna 2005, po nalezení důkazů prokazujících tuto verzi. Sedmnáctá oběť byla přidána v listopadu 2006.

Další únosy provedené Severní Koreou.

Severní Korea také spáchala únosy v Jižní Koreji, což je země s největším počtem občanů unesených Severem. Odhaduje se, že KLDR unesla asi 3 800 jihokorejců a odhaduje se, že okolo 485 unesených je stále v severokorejském zajetí.  V prosinci 1969 byl let Korean Air YS-11 unesen severokorejským agentem krátce po jeho vzletu. Pilot byl donucen letět a přistát v KLDR. Posádka, letadlo a sedm pasažérů se stále nevrátilo. Severní Korea tvrdí, že pilotovi udělila azyl, ale předpokládá se, že jde o další případ únosu.  V sedmdesátých letech bylo z Libanonu uneseno mnoho žen a v červenci 1977 se Severní Korea pokusila unést korejskou pianistku/herečku a jejího manžela z Jugoslávie. Severní Korea také měla unést několik jihokorejských středoškoláků.

Únosy japonských občanů do Severní Koreje proběhly mezi lety 1977 a 1983. Ačkoliv jen 11 Japonců bylo oficiálně označeno japonskou vládou za unesené, mohou zde být stovky obětí. Vláda Severní Korey oficiálně uznala unesení třinácti japonských občanů.

Die Entführungen japanischer Staatsbürger durch die Demokratische Volksrepublik Korea – in Japan meist kurz als "Rachi Mondai" (, „Entführungsproblem“ bzw. „Entführungsfrage“) bezeichnet – sind seit der Rückkehr einiger Verschleppter 2004 eines der großen Medienthemen in Japan und ein wichtiger Punkt der japanischen Außenpolitik im Zusammenhang der Sechsparteiengespräche über das nordkoreanische Atomprogramm. Besonders der Fall der Schülerin Megumi Yokota hatte eine große mediale Resonanz. Sie wurde 1977 im Alter von 13 Jahren entführt und hat möglicherweise 1994 Suizid begangen.


Děj.

Dějiny začínají na vzdálené planetě, kde lidé žijí v naprostém souladu s přírodou. Jejich kultura překonala následky průmyslové revoluce a lidé rozvíjejí především specifické disciplíny jako je telepatie, věštění budoucnosti apod. Díky svému harmonickému způsobu života se dožívají více než 200 let. Při jednom z výročních shromáždění se rozhoduje, na které planety budou vysláni zástupci. Pouze na Zem se dobrovolně nikomu nechce. Poslední návštěvník tam byl asi před 200 lety ve Francii, právě když svrhli krále a probíhala revoluce. Navíc je známo, že tamní společnost je nerozvinutá a extrémně technokratická. Nakonec se rozhodne jedna z žen jménem Mila, že Zemi navštíví, aby zjistila, v jakém stavu se tamní společnost nachází. Ocitne se uprostřed Paříže, kde je šokovaná ze znečištěného ovzduší, nepoživatelných potravin i z toho, že lidé jedí maso a stále používají peníze. Jde proto do katedrály Notre-Dame, kde kdysi její předchůdce ukryl zlaté mince, aby měla peníze na jídlo. Zde zjistí, že jejich předek Ježíš, kterého na Zemi poslali před asi 2000 lety, byl přibit na kříž. Na své pouti městem potkává mnoho nepřátelsky naladěných lidí. Mnoho z nich svými telepatickými schopnostmi tzv. „odpojí“, aby začali vnímat svět kolem sebe neomezeným pohledem. Takto se seznámí s lékařem Maxem a jeho rodinou, čímž se změní jejich život. Za Milou přiletí na Zemi i její dva starší synové, kteří se ale nejprve omylem ocitnou v Austrálii, kde zjistí, že tamní domorodci žijí stejně jako oni a mají podobné schopnosti. V Paříži se zamilují do dvou sester a společně s nimi a s Milou se opět vracejí na svou planetu.

Nádherná Zelená ("La Belle Verte") je francouzský hraný film z roku 1996, který režírovala Coline Serreau podle vlastního scénáře. Film je společenskou kritikou poukazující na negativní stránky životního stylu v moderní společnosti. Film se natáčel v Paříži a v Saint-Andéol ve Francii a v Austrálii v Parachilna a ve Flinders Ranges.

Der grüne Planet, auch bekannt als Besuch vom andern Stern, ist eine gesellschaftskritische Science-Fiction-Filmkomödie, die die negativen Seiten des heutigen Lebensstils der Menschen beleuchtet. "Der grüne Planet" erschien 1996 unter dem französischen Originaltitel "La belle verte". Das Drehbuch schrieb Coline Serreau, die selbst auch die Hauptrolle spielt.


Výskyt.

Je nejrozšířenějším druhem rodu, z domácí Austrálie byl druhotně zavlečen hlavně po jižní Asii, Střední a Jižní Americe, Africe i ostrovech Tichomoří, je také pěstován v subtropickém evropském Středomoří. Je vysazován jako nenáročný, rychle rostoucí strom snášející vlhké i suché prostředí, který se ovšem někde samovolně šíří mimo vyhrazené prostory. Jeho druhové jméno "pobřežní" se nevztahuje na pobřeží mořské, ale na břehy podél odvodňovacích toků v ploché australské krajině, které se sezónně rozlévají a následně i na dobu až osmi měsíců vysychají.

Ekologie.

Je dominantním a vysoce adaptabilním stromem schopným snášet krátkodobé i několikametrové záplavy vystřídané dlouhodobým suchem. V těžké jílovité půdě s vysokým obsahem vápníku nebo naopak v silně kyselé roste stejně dobře jako na zasolených okrajích bezodtokových jezer. Pro doplnění nedostatkových živin vytváří oboustranně prospěšné symbiotické mykorhizní asociace s různými houbami, s kterými si vyměňuje potřebné látky. Dožívá se vysokého věku, často bývá součástí rozlehlých blahovičníkových lesů.  Je rozšířen na územích s podnebím od tropického přes subtropické až po teplé mírné. Roste v nadmořské výšce od 0 do 1500 m, v oblastech s průměrnými ročními srážkami 250 až 2500 mm tam, kde zimní teploty neklesají pod +5 °C. Při ekonomickém pěstování pro těžbu dříví je pro zdárný růst zapotřebí nejméně 400 mm srážek a průměrná teplota 18 až 25 °C. Za příhodných podmínek strom přirůstá velmi rychle, za rok až 3 m; za nevhodných neroste, jen přežívá.  Doba kvetení závisí na lokalitě, v Austrálii kvete na jihu v létě, na severozápadě na podzim a na severovýchodě v zimě a na jaře. V jiných oblastech rozkvétá odlišně dle místních podmínek, např. jedinci kvetoucí v Austrálii v létě nasazují květy v jižní Africe v zimě. Od opylení do zralosti plodů uplynou asi čtyři měsíce, mladý jedinec vyrůstá rychle a poprvé vykvete již ve třech až pěti letech. Uvádí se, že pokud je exemplář na vhodném místě a nezasáhne ho požár, má šanci dožít se 500 let. Ploidie druhu je 2n = 22.

Popis.

Blahovičník pobřežní je statný strom vysoký 20 až 30 m (výjimečně až 45) s průměrem kmene 1 až 2 m, který ve své australské domovině patří mezi nejmohutnější dřeviny. Jeho kmen se poměrně nízko nad zemí řídce větví do mohutné, rozložité koruny s hrubými větvemi, která bývá široká až 20 m. Letorosty jsou načervenalé, dlouhé a svěšené. Kůra je hladká, tenká, mívá barvu bělavou, šedě nebo žlutě zelenou a odlupuje se v pruzích nebo nepravidelných cárech. V dolní části kmene, do výšky asi 2 m, bývá kůra mnohem hrubší a slouží jako chabá ochrana před ohněm.  Listy s řapíky jsou dvoutvaré, mění se s věkem stromů. Mladé mají listy vstřícné, vejčité či široce kopinaté, až 9 cm dlouhé a 4 cm široké, zelené nebo se slabým nádechem do šeda či modra. U starších rostou listy střídavě, jsou úzce kopinaté, až 30 cm dlouhé a 2 cm široké, na vrcholu zašpičatělé, lehce zkroucené a tence kožovité. Kořeny stromu sahají do velké hloubky i šířky a mají extrémně rozvinutou schopnost nasávat podzemní vodu.  Květenství je terminální lata tvořená průměrně devíti drobnými, bílými květy na stopkách dlouhých asi 1 cm, květní poupata jsou kulovitá a mají výrazný zobáček. Oboupohlavné květy s polokulovitou češulí mívají po čtyřech srostlých kališních i korunních lístcích a větší počet tyčinek s obvejčitým, podélně se otvírajícími prašníky. Semeník má tři až čtyři oddíly s mnoha vajíčky a dlouhou tlustou čnělku s bliznou. Květy jsou protandrické, poskytují hojně nektaru i pylu a bývají opylovány hmyzem i ptáky, ovšem opylena bývá jen necelá polovina nasazených květů. I když jsou květy samosprašné, opylení vlastním pylem má za následek menší velikost plodů a snížený počet semen v nich, slabší klíčivost semen a sníženou vitalitu semenáčů.  Plody jsou stopkaté, téměř kulovité, asi 5 mm velké tobolky otvírající se 4 až 5 chlopněmi. Obsahují množství drobných žlutých nebo žlutohnědých semen menších než 1,5 mm, která bývají rozptylována větrem nebo záplavovou vodou, po níž mohou bez újmy plout i několik dnů. Vzrostlý strom produkuje asi milion drobných semen ročně po dobu mnoha let, do jednoho kilogramu se jich vejde okolo 700 000.

Význam.

Blahovičník pobřežní je vhodnou dřevinou pro osazení zamokřených, stejně jako vyprahlých či zasolených pozemků, kde mimo ochrany před půdní erozi dává množství dřeva a základní potravu a prostor k životu pro býložravé koaly. Mohutné stromy poskytují také ve svých dutinách útočiště pro hnízdění mnoha ptákům, např. pro papouška nádherného a papouška kouřového. Kvetoucí stromy jsou pro svou mohutnost a množství květů s bohatou zásobou nektaru i pylu hlavním zdrojem pro včely při tvorbě australského medu, který je zlatavé barvy, brzy krystalizuje a téměř nevoní. Lesní porosty bývají často poškozovány ohněm, na který jsou mladší stromy velmi citlivé a dochází i při jeho nižší intenzitě k poškozování rostlinného pletiva. Oheň se rychle šíří i větrem roznášenými odlupujícími se cáry hořící kůry.  Tento druh patří mezi lesní stromy nejčastěji vysazované na rozlehlých plantážích v zemích všech světadílů s tropickým a subtropickým klimatem. Semena vyklíčí za týden, za pět měsíců semenáče dorostou do výšky 0,5 m a pak se vysazují se na stanoviště ve sponu 4×4 m, kde se rok udržují bez plevele a v době sucha zavlažují. Mladé stromky povyrostou za rok až 3 m, od třetího roku se každoročně prořezávají na dřevo k topení, pro výrobu dřevěného uhlí i celulózy a v deseti létech se kácejí na řezivo a obměňují za nové.  Dřevo má hezkou červenou barvu, jemnou texturu, je pevné, trvanlivé a poměrně těžké, jeho měrná hmotnost je asi 950 kg/m3. Používá se pro zhotovení speciálního nábytku, na soustružené i truhlářské výrobky, kvalitní stavební dřevo, sloupky, železniční pražce, podlahy, pobřežní mola i ke stavbě lodí, je odolné proti termitům. Hojně se využívá pro výrobu buničiny, celulózy a na zhotovení dřevotřískových desek. Jeho dřevo se v domácnostech používá na otop, má velkou výhřevnost a připravuje se z něj kvalitní dřevěné uhlí používané v průmyslu.  Dřevo a hlavně listy obsahují až 0,4 % 1,8-cineolu, látku s výraznými antimikrobiálními a protizánětlivými účinky a užívanou v léčitelství jako "eukalyptový olej" při aromaterapii. Kmeny stromů se využívají pro pěstování houby houževnatce jedlého (šitake).

Invazivita.

Schopnost růst za velmi rozdílných podmínek, v suchu, mokru, ve slané půdě, potencionálně rychlý růst, schopnost reprodukce v mladém věku, tvorba velkého množství semen a jejich snadný rozptyl předurčují blahovičník pobřežní stát se invazním druhem.  Za hlavní negativní účinky na okolní přírodu je považováno potlačování potravinářských plodin rostoucích v okolí nadměrnou spotřebou vody, do vzdálenosti 40 m od stromu je pozorována menší dostupnost vláhy pro ostatní rostliny. Dále je za nepříznivou okolnost považováno vylučováním alelopatických látek a tím odstranění většiny rostlinstva tvořící podrost a umožnění následné eroze obnažené půdy i likvidace většiny volně žijících drobných živočichů.

Blahovičník pobřežní ("Eucalyptus camaldulensis") je listnatý, stálezelený, rozkladitý strom, jeden z asi 800 druhů rodu blahovičník pocházející z tropické a subtropické Austrálie. Je obecně znám tím, že v jeho koruně žije a listy se živí vačnatec koala medvídkovitý.

Der Rote Eukalyptus ("Eucalyptus camaldulensis") ist eine Pflanzenart innerhalb der Familie der Myrtengewächse (Myrtaceae). Sie kommt in fast ganz Australien vor und wird dort „River Red Gum“ genannt.


Historie obce.

Osudy vesnice byly až do husitských válek podřízeny milevskému klášteru, později pánům ze Zvíkova. Dne 4. září 1612 prodal Jiří Ehrenreich ze Švamberka Zvíkov panu Jiřímu ze Švamberka, k tomuto majetku patřily i vesnice Kučeř, Květov, Jickovice, Velká, Rukáveč, Stehlovice, Jetětice, Branice, Osek, Vůsí, kostel na Červené na Vltavou a další. Po bitvě na Bílé hoře Švamberkové tento majetek ztratili a tak přešel do vlastnictví Eggenbergů a roku 1710 Schwarzenbergů.  Obec po dlouhý čas neměla vlastní školu. Děti musely docházet na Červenou, vzdálenou pět kilometrů. Neschůdná cesta vedla lesem a kolem řeky Vltavy, byla velmi neschůdná a nebezpečná. Z toho důvodu zde docházelo k mnoha tragédiím – těžkým úrazům nebo utonutí. Červenská škola měla jenom jednu třídu a z blízkého i dalekého okolí sem docházelo kolem 300 dětí. Situace byla neúnosná, a proto 19. října 1872 podala obec žádost o zřízení vlastní školy. Začátkem roku 1873–1874 byla v Kučeři otevřena samostatná jednotřídní škola. Posloužilo k tomu stavení čp. 38, které náleželo panu J. Kohnovi za roční nájemné 80 zl. Prvním zdejším učitelem byl Josef Pelich a vyučoval zde do roku 1876. Později se škola z nevyhovujících vlhkých prostor přestěhovala do podnájmu, do domu čp. 25 k panu Janu Novotnému za ročních 60 zl. Místnost brzy nepostačovala, žáků bylo mnoho a bylo zapotřebí postavit vlastní budovu. Po překonání různých neshod byla dne 30. března 1876 stavba povolena. Místo bylo zvoleno proti rybníku, kde dříve stávala zvonice. Dne 9. prosince 1878 se začalo v budově učit. Druhá třída byla otevřena začátkem roku 1881. Dne 18. ledna 1882 do Kučeře začaly chodit i děti z Květova. Později byla škola zrušena a místní děti dojíždějí do školy do Milevska.  Sbor dobrovolných hasičů byl v obci založený roku 1891.  V roce 1930 zde žilo 420 obyvatel v 83 domech.  Po Kučeři byly pojmenované i velké a malé kameny v blízké Vltavě, které ztěžovaly plavbu, nyní jsou zatopené vodním dílem.

Kučeř je obec ležící v jižních Čechách v okrese Písek. Žije v ní obyvatel. První písemná zmínka pochází z roku 1488. Vzdálenost od Milevska je devět kilometrů.

Kučeř (deutsch "Kutscheř", auch "Kutschersch") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer westlich von Milevsko und gehört zum Okres Písek.


Historie.

V roce 1999 nahradila státní správu Svazové republiky Jugoslávie správa UNMIK (Organizace spojených národů). V rámci ní byl postupně vytvářen policejní kontingent pod názvem "UNMIK Police". Podle rezoluce 1244 OSN se mělo jednat o nový policejní sbor, nezatížený předchozím konfliktem, který by dokázal zajistit dodržování zákona a pořádku na území Kosova. Prvním ředitelem organizace se stal Sven Frederiksen. Posléze začal být používán politicky a jazykově neutrální název "Kosovo Police Service". Ve Vučitrnu byla zřízena policejní škola, jejíž rozvoj financovala Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě.  V roce 2004 měla k dispozici 7000 lidí, roku 2010 se tento počet zvýšil na 9000. 85 % policistů tvoří Albánci, 15 % Srbové a příslušníci ostatních národností, které žijí v Kosovu.  V roce 2008 byla policie převedena pod státní správu jednostranně vyhlášené Republiky Kosovo. V následujících letech kosovská policie postupně přebírala náročné úkoly ochrany míst s albánským/srbským obyvatelstvem, které se mohly stát terčem útočníků. Policie také zajistila ochranu některých pravoslavných klášterů, které byly opakovaně ničeny (např. v letech 1999 a 2004). I přesto se nově vzniklé organizaci nepodařilo získat důvěru ze strany místních Srbů, nebo ze strany Srbska. V roce 2012 například dva kosovští policisté překročili spornou hranici mezi Kosovem a centrálním Srbskem a následně byli zatčeni srbskou policií; jejich propuštění bylo předmětem vyjednávání na vládní úrovni.

Rozdělení.

Kosovská policie má několik regionálních ředitelství, která se nacházejí v Prištině, Kosovské Mitrovici/sever, Kosovské Mitrovici/jih, Gnjilanu, Uroševaci, Prizrenu, Peći a Đakovici. Pod kosovskou policii spadá i pohraniční policie, která hlídkuje na hraničních přechodech se sousedními zeměmi.

Kosovská policie (albánsky Policia e Kosovës, srbsky Косовска полиција/Kosovska policija) je provozována kosovským ministerstvem vnitra. Zajišťuje pořádek na území Kosova.

Die Polizei des Kosovo (,, ) wurde im Jahr 1999 als Folge des Kosovokrieges und des anschließenden Abzuges der jugoslawischen Streitkräfte aus dem Kosovo gegründet und ist seitdem die Polizei der Republik Kosovo.


Kariéra.

Vyrůstal v obci Dereköy, kde začal s tradičním zápasem zvaným karakudžak. Ve třinácti letech se přesunul do tréninkového centra mládeže v Sivas, kde se již věnoval řecko-římskému stylu. Později trénoval v Ankaře, kde vystudoval vysokou školu aby nakonec přesídlil do Istanbulu. Během své sportovní kariéry vystřídal několik trenérů - Erdogan Kodža, Mustafa Boylu nebo Hakki Bašar.  Zápasil v době zlaté éry tureckého řecko-římského zápasu, kdy společně s Hamza Yerlikayou nebo Nazmi Avlucou vozili medaile prakticky se všech turnajů, na kterých startovali. Eroğlu byl velmi úspěšný v Evropě, ale ve světě jakoby ztrácel půdu pod nohama. Byl znám až nadlidskou hbitostí. Říkalo se, že zvednou a přehodit tohoto Turka přes hlavu je skoro nemožné. Na olympijských hrách však tuto pověst nepotvrzoval. Jeho nezdar na olympijských hrách v Atlantě v roce 1996 byl cennou zkušeností a v roce 2000 na olympijských hrách v Sydney měl po veleúspěšných letech brát minimálně bronzovou medaili. Jenže ve skupině proti němu Rusové nominovali mladého Samurgaševa a po prohře s ním bylo po nadějích.  V roce 2004 se mu po rozpačitých sezonách tolik nevěřilo. Měl náročnou s kupinu s největším favoritem Gruzíncem Kvirvelijou, který však nenačasoval optimálně formu. Byl z toho postup ze skupiny a nakonec i finálová účast proti Árerbájdžánci Mansurovovi. Finále mělo napínavý průběh, kdy se mu v poslední minutě podařilo snížit skóre na jediný bod. Ten však nezískal a jako poražený finalista vybojoval stříbrnou medaili. V dalších letech šel s výkonností postupně dolů. Kvalifikoval se ještě na své čtvrté olympijské hry v Pekingu, ale jeho účast byla více symbolická. Následně ukončil sportovní kariéru. Věnuje se podnikání a politice.

Şeref Eroğlu [Šeref Erólu], (* 21. listopadu 1975, Kahramanmaraş, Turecko) je bývalý reprezentant Turecka v zápase řecko-římském. Je olympijským medailistou z roku 2004.

Şeref Eroğlu (* 25. November 1975 in Kahramanmaraş) ist ein ehemaliger türkischer Ringer. Er gewann bei den Olympischen Spielen 2004 eine Silbermedaille und wurde einmal Welt- und sechsmal Europameister im griechisch-römischen Stil in drei verschiedenen Gewichtsklassen.


Život.

Šlo o jednoho z nejvýznamnějších světových přírodovědců 20. století. Po celý svůj poměrně dlouhý život (dožil se úctyhodných 85 let) se zabýval studiem chování zvířat a za své objevy v roce 1973 obdržel Nobelovu cenu za fyziologii a lékařství.  Narodil se dne 7. 11. 1903 v Altenbergu nedaleko Vídně a zemřel dne 27. 2. 1989. Na přání svého otce, kterým byl rakouský ortoped, vystudoval medicínu ve Vídni a v New Yorku. Jeho celoživotní vášní však byla zoologie. Spolupracoval s vídeňskou zoologickou zahradou, kde mu tamní ředitel svěřoval do opatrování zvířata, která se nechtěla adaptovat na nové podmínky nebo byla poraněná. Lorenz byl velmi úspěšný v jejich léčení a některá zvířata se mu podařilo i v zajetí rozmnožit. Předtím, než se začal naplno věnovat chovatelství a studiu chování zvířat, pracoval jako asistent srovnávací anatomie na univerzitě ve Vídni, avšak tato práce ho nijak zvlášť neuspokojovala. Po návratu z univerzity si ve vile rodičů v Altenbergu zhotovil mnoho výběhů a rybníčků pro zvířata a začal studovat a zkoumat jejich chování. Nejprve začal pozorovat havranovité ptáky, později přešel na divoké kachny a husy, které si velmi oblíbil. Na otázku, proč si třeba nevybral psa, Lorenz odpověděl, že pes je příliš složité zvíře, naproti tomu pták se nenaučí žádný nový pohyb, ale používá jen vrozené způsoby. Na příkladu života ptáků ve vědecké studii v tehdejší době formuloval základy nového vědního oboru, fyziologie chování, jinak řečeno etologie. Díky své práci se seznámil se dvěma výtečnými odborníky a začal s nimi spolupracovat. Jedním z nich byl německý fyziolog E. Hostem a druhý byl nizozemský zoolog Nikolaas Tinbergen. Společná práce a přátelství rozvinula etologii jako biologickou disciplínu se zcela novým přístupem k chápání chování zvířat. Při vstupu do NSDAP v roce 1938 napsal: „... celá má vědecká práce je oddaná myšlenkám národního socialismu.“ V roce 1940 byl Konrad Lorenz jmenován profesorem psychologie a ředitelem Ústavu fyziologie na univerzitě v Královci. Bohužel po roce byl povolán do vojenské služby a ke svému bádání se vrátil až po roce 1948, neboť mezi lety 1945–1948 pobýval v ruském zajetí. Díky přímluvě německých vědců z Ústavu Maxe Plancka mu bylo umožněno založit etologický ústav v Buldernu a později i v bavorském Seewisenu. Tím získal úžasné podmínky pro svou práci. Začal se naplno věnovat studiu chování vodních ptáků, také sladkovodním a mořským rybám. Zanedlouho si ústav získal světový věhlas a pracovaly zde skupiny vědců a studentů z různých částí Evropy a ze Spojených států. Lorenzovo zkoumání chování a života divokých hus, vlků a ryb neovlivnilo pouze přírodovědu, ale také humanitní obory, a to hlavně sociologii a etiku. Lorenz ve svých knihách často uvažoval o místě člověka v přírodě. Zabýval se projevy a chováním, hledal smysl lásky, důvěry, ale i agrese či nenávisti v lidském světě. Za značný přínos pro biologii i pro poznání člověka mu byla společně s jeho přáteli Nikolaasem Tinbergenem a rakouským zoologem Karlem von Frischem udělena v roce 1973 Nobelova cena za fyziologii a medicínu. Konrad Lorenz je autorem i jinak tematicky zaměřených knih, například humorného díla „Život se psem není pod psa“, ve kterém líčí různé psí příběhy, jež sám i ilustroval, nebo vědecké publikace „Osm smrtelných hříchů“, kde důrazně varuje před dosavadním jednáním současného člověka, které může znamenat bezprostřední ohrožení existence lidstva.

Osm smrtelných hříchů.

Za osm smrtelných hříchů, popsaných ve stejnojmenné knize, považoval:

Konrad Zacharias Lorenz (7. listopadu 1903 – 27. února 1989) byl rakouský zoolog, zakladatel moderní etologie. Narodil se v Altenbergu nedaleko Vídně a ve Vídni pak vystudoval medicínu, protože si to přál jeho otec Adolf Lorenz (1854–1946), rakouský ortoped a rodák z Vidnavy. Na univerzitě jej anatomii učil Ferdinand Hochstetter, kterého on sám označoval za výborného anatoma a embryologa a který jej přivedl ke srovnávací anatomii. Metody, které se naučil na srovnávací anatomii, pak používal i při výzkumu chování zvířat. Zájem o živou přírodu ho přivedl ke studiu zoologie a psychologie. Za předmět svého bádání si zvolil fyziologii chování zvířat a stal se zakladatelem nové biologické disciplíny - etologie. Po 2. světové válce založil a později vedl Ústav Maxe Plancka pro fyziologii v Seewiesenu u Starnbergu. Působil i jako profesor na univerzitě v Münsteru a v Mnichově.

Konrad Zacharias Lorenz (* 7. November 1903 in Wien; † 27. Februar 1989 ebenda) war ein österreichischer Zoologe, Medizin-Nobelpreisträger und einer der Hauptvertreter der klassischen vergleichenden Verhaltensforschung (Ethologie). Er selbst nannte dieses Forschungsgebiet bis 1949 „Tierpsychologie“. Lorenz wird im deutschsprachigen Raum als deren Gründervater angesehen. Er war Mitarbeiter des Rassenpolitischen Amtes der NSDAP und Direktor des Max-Planck-Instituts für Verhaltensphysiologie.


Kariéra.

Dne 19.6.2016 vyhrál na placené akci Money in the Bank kufřík, který zpeněžil později večer na Sethu Rollinsovi, který porazil Romana Reigns o titul. Dean zpeněžil úspěšně a stal se novým WWE World Heavyweight Championem. Dean obhajoval titul na show RAW 18 července 2016 proti Rollinsovi ale zápas skončil jako remíza a rematch se konal další den v show SmackDown Live kde byl Dean přesunut do show SmackDown a úspěšně obhájil titul proti Seth Rollins  Dean titul obhajoval na placené akci Battleground proti Sethu Rollins a Romanu Reigns.Titul uspěšně obhájil a tím přivedl WWE World Championship do show SmackDown Live.  Dean následně na placené akci SummerSlam čelil vyzyvateli Dolph Ziggler ale Dean svůj titul dokázal obhájit.Následně v show SmackDown Live se AJ Styles domáhal aby dostat shot na WWE World Championship po tom co porazil Johna Cenu.Generální manažer Daniel Bryan oznámil že 11. září na placené akci Backlash se uskuteční zápas Dean Ambrose(c) vs AJ Styles o světový titul WWE.Titul ovšem ztratil po té co ho AJ Styles kopl mezi nohy a nasadil mu svůj finisher Styles Clash.Následně v show SmackDown Live naštvaný Ambrose chtěl svůj rematch který se uskuteční jako triple theart na placené akci No Mercy v podání AJ Styles vs Dean Ambrose vs John Cena.Tohoto večera se uskutečnil Main Event Dean Ambrose a John Cena vs AJ Styles a Miz který vyhrál Cena a Ambrose.Po zápase Ambrose nasadil Cenovy Dirty Deeds.To vedlo k jejich zápasu na další show SmackDownu.Dean Ambrose porazil Johna Cenu čistě.(Cena naposled čistě prohrál na TV Show v roce 2009 v zápase Triple Hem.Dean nedokázal titul získat zpátky a AJ Styles zůstal championem. Ambrose se následně zapojil do programu s James Ellsworthem kterému zařídil 2 vítězství nad AJ Stylesem.Dean se učastnil 5 on 5 Elimination Tag team matche na placené akci Survivor Series kde ho eliminoval Braun Strowman,později toho večera se Ambrose vrátil do ringu pomstít se AJ Stylesovy,v ten moment došlo k sjednocení frakce Shield kdy nasadili AJovi Triple Powerbomb na komentátorský stůl společně s Romanem Reignsem a Sethem Rollinsem.Dean Ambrose bojoval o hlavní titul na placené akci TLC kde ovšem neuspěl kvůli zradě Jamese Ellswortha který zhodil žebřík když Ambrose měl na dosah titul.Další show v SmackDown Live Dean nasadil Jamesovy Dirty Deeds.Později té noci Dean bojoval o intercontinetal titul kde také neuspěl díky Jamesovy který nechtěně zařídil prohu Ambrose.V prvním SmackDownu roku 2017 vyhrál zápas o titul s The Miz a stal se novým WWE Intercontinental championem.Během Draftu se Dean přesunul do show RAW a obnovil svůj feud s Mizem.Na placené akci Extreme Rules svůj IC titul prohrál.  Na placené akci Summerslam 2017 se spojil se Sethem Rollinsem (bývalý parťák z The Shield) proti Cesarovi a Sheamusovi, kde Ambrose a Rollins vyhráli Raw Tag Team Championship. Ambrose tak poprvé obdržel týmový titul v WWE. Zároveň se stal jedním z mála takzvaných Grand Slam Championů.  V současné době působí ve společnosti All Elite Wrestling pod přezdívkou Jon Moxley. Debutoval na placené akci Double or Nothing 25. května 2019.

Úspěchy.

Mad-Pro Wrestling  MPW Heavyweight Championship (1x)  MPW Tag Team Championship (1x)  All Elite Wrestling  AEW World Championship (1x)  Full Impact Pro  FIP World Heavyweight Championship (1x)  Combat Zone Wrestling  CZW World Heavyweight Championship (2x)  Heartland Wrestling Association:  HWA Heavyweight Championship (3 x)  HWA Tag Team Championship (5x)  Attack of the Trios (2009)  Insanity Pro Wrestling:  IPW World Heavyweight Championship (2x)  IPW Mid-American Championship (1x)  International Wrestling Association:  IWA World Tag Team Championship (1x)  Pro Wrestling Illustrated:  PWI jej zařadila jako #102 v žebříčku PWI 500 v roce 2011  westside Xtreme wrestling:  wXw World Tag Team Championship (1x)  wXw World Tag Team Title Tournament (2009)  World Wrestling Entertainment:  New Japan Pro-Wrestling  IWGP United States Championship (2x)

Jonathan Good (* 7. prosince 1985) je americký profesionální zápasník a herec. V současné době pracuje ve společnosti All Elite Wrestling pod přezdívkou Jon Moxley. Moxley je známý také jako Dean Amrbose, který je bývalým WWE Intercontinental Champion WWE World Heavyweight Champion, WWE Intercontinental Champion a United States Champion, titul držel 351 dní (což je 3. nejdelší držení v WWE historii),a vítězem Money in the Bank kufříku 2016 který držel 56 minut a 18 sekund. Je také zařazen do tzv. Skupiny Grandslam šampionů. Byl součástí frakce The Shield s Sethem Rollinsem a Romanem Reignsem od listopadu 2012 do června 2014.Shield se znovu vrátil v roce 2017.

Jonathan David Good (* 7. Dezember 1985 in Cincinnati, Ohio), besser bekannt unter seinem alten Ringnamen Dean Ambrose, ist ein US-amerikanischer Wrestler, der aktuell bei All Elite Wrestling unter Vertrag steht und unter dem Ringnamen Jon Moxley auftritt. Während seiner Tätigkeit bei World Wrestling Entertainment stieg Good vorwiegend als "Dean Ambrose" in den Ring. Seine bisher größten Erfolge sind der Erhalt der "WWE Championship", der AEW World Championship, sowie die Vervollständigung des "Grand Slams".


Historie a poslání.

Fairphone byl založen jako sociálně odpovědná společnost v lednu 2013 poté, co dva a půl roku existoval jako kampaň. Web společnosti uvádí, že jejím posláním je „přivést na trh spravedlivý chytrý telefon – navržený a vyrobený s minimálním poškozením lidí a planety“. Fairphone však připouští, že nebude možné vyrobit 100% spravedlivý telefon, ale s tímto cílem se snaží zvýšit povědomí spotřebitelů a v odvětví mobilních telefonů.

Fairphone 2.

V únoru 2015 označil Fairphone za svého nového výrobního partnera Hi-P, na základě výběrovém řízení podrobně popsaného na blogu. V červnu 2015 byly na webu společnosti zveřejněny specifikace a cena.

Fairphone 2 New Life Edition.

V dubnu 2019 započal prodej levnější verze Fairphone 2 New Life Edition, která je stejná jako Fairphone 2, ale jde o opravené telefony, které jsou prodávané levněji.

Ocenění.

Fairphone získal cenu za nejrychleji rostoucí evropský technologický startup na konferenci "The Next Web" v dubnu 2015. (Dalšími nominovanými byly Freespee (Švédsko), YPlan (UK), Uplike (Francie), PackLink (Španělsko), Blacklane (Německo) a Festicket (UK).)  Fairphone byl jedním ze tří vítězů ceny "German Environmental Prize" v roce 2016.

Kritika.

Volba hardware od Qualcommu byla silně kritizována správci OS Replicant. Vzhledem k této volbě nebylo možné vytvořit fungující verzi systému Android pouze s pomocí svobodného software, protože procesor vyžaduje nesvobodný firmware s tajným binárním blobem. Správci Replicantu navrhli jiný hardware, vhodnější než ten od Qualcommu, jako I.MX, OMAP, Rockchip nebo Allwinner.  I když slíbili, že budou jiní, Fairphone silně ovládá veškeré informace o svých produktech, stejně jako jiné komerční značky. To uživatelům téměř znemožňuje podílet se na projektu.

Fairphone je společensky odpovědný výrobce chytrých telefonů se sídlem v Amsterdamu v Nizozemí. Společnost podporuje Waag Society, což je nadace, která si klade za cíl podpořit experimentování s novými technologiemi, uměním a kulturou. Hlavní motivací pro založení Fairphone bylo vyvinout mobilní zařízení, které neobsahuje „krvavé minerály“ (v chytrých telefonech typicky zlato, cín, tantal a wolfram) a produkuje ho dodavatelský řetězec který má spravedlivé pracovní podmínky. Druhá verze telefonu společnosti je jedním z prvních dostupných modulárních chytrých telefonů, přičemž výrobek je navržen tak, aby se dal snadno opravit a modernizovat.

Fairphone B.V., oft auch kurz als Fairphone bezeichnet, ist eine niederländische Gesellschaft mit beschränkter Haftung mit eingetragenem Sitz in Amsterdam. Das Unternehmen entwickelte unter der Leitung von Bas van Abel bis 2019 drei Smartphones, die ebenfalls den Namen „Fairphone“ tragen.


Pozadí.

Strana vznikla v roce 1998 poté, co Benny Begin, Michael Kleiner a David Re'em vystoupili ze strany Likud, během funkčního období 14. Knesetu. Odštěpení bylo důsledkem neshod s vůdcem Likudu, Benjaminem Netanjahuem, v otázce Memoranda od Wye River a Hebronského protokolu, které měli postoupit území Palestincům. Strana byla podporována bývalým vůdcem Cherutu a izraelským premiérem Jicchakem Šamirem.  Cherut - Národní hnutí se zúčastnil voleb do Knesetu v roce 1999 jako součást Národní jednoty, pravicového uskupení stran Moledet a Tkuma, s Beginem v jeho vedení. V současně probíhající přímé volbě premiéra původně měl Begin kandidovat, ale tři dny před volbami odstoupil, aby netříštil pravicové hlasy mezi ním a Netanjahuem (což stejně nepomohlo a Netanjahu byl poražen Barakem o více než 12%). Ve volbách získala Národní jednota pouhá 3%, což představovala 4 křesla v Knesetu. Po slabém zisku ve volbách Begin rezignoval ještě před začátkem funkčního období nově zvoleného Knesetu a odešel z politiky. Jeho místo v čele strany zaujal Kleiner.  Během funkčního období Knesetu vystoupil Kleiner s Cherutem z Národní jednoty a učinil z něj nezávislou stranu. Ve volbách v roce 2003 strana kandidovala samostatně. Na hlasovací lístek si vybrala písmeno נץ. S Kleinerem kandidoval bývalý člen zakázané strany Kach, Baruch Marzel. Strana ve volbách získala 36 202 hlasů, což bylo celkem 1,1%, což nebylo dost pro překročení volebního prahu. Krátce poté Merzel opustil stranu a založil si vlastní - Židovskou národní frontu.  Cherut kandidoval i v posledních volbách v roce 2006 (opět pod písmeny נץ); jeho předvolební kampaň byla označena za silně rasistickou. Za stranu kandidovala i izraelská královna krásy původem z Ukrajiny, jež vystoupila též i v předvolebním spotu strany a s hidžábem poukazovala na nárůst počtu palestinců v prvních dvou desetiletích tohoto století. V současné době je ale vliv strany zanedbatelný a ve volbách získala jen 2387 hlasů, což je 0,07%.

Cherut – Národní hnutí (: חרות – התנועה הלאומית, "Cherut – ha-teno'a ha-le'umit") je malá nacionalistická, krajně pravicová politická strana v Izraeli. Ačkoliv se strana považuje za ideologického následovníka strany Cherut (ze které vzešla strana Likud), jedná se o novou a samostatnou stranu.

Cherut – HaTnu'a HaLeumit () ist eine nationalistische Partei in Israel. Sie betrachtet sich selber als Nachfolgerin der einstigen Cherut-Partei.


Losování.

Všech 52 účastnických zemí bylo nejprve rozděleno do 5 košíků podle rankingu UEFA (pro reprezentace U21). V košících A až D bylo 10 týmů, v košíku E dvanáct. Zohlednily se napjaté vztahy mezi některými zeměmi, do jedné skupiny tak nemohly být vylosovány Arménie a Ázerbájdžán a také Rusko a Gruzie.

Systém kvalifikace.

Existovalo celkem deset skupin. Dvě z těchto skupin měly šest týmů, zbývajících osm skupin se skládalo z pěti týmů. Ve skupinách se utkal každý s každým doma a venku. Vítězové skupin postoupili do baráže. Týmy na druhých místech se seřadily v tabulce týmů na druhých místech. Čtyři nejlepší týmy z tohoto žebříčku doplnily desítku týmů v baráži. Sedm týmů, které postoupily z baráže doplnily hostitelskou zemi (Českou republiku) na závěrečném turnaji.

Kvalifikační skupiny.

V křížových tabulkách napravo je domácí tým v levém sloupci, hostující v horní řadě.

Skupina 1.

Zdroj:

Skupina 2.

Zdroj:

Skupina 3.

Zdroj:

Skupina 4.

Zdroj:

Skupina 5.

Zdroj:

Skupina 6.

Zdroj:

Skupina 7.

Zdroj:

Skupina 8.

Zdroj:

Skupina 9.

Zdroj:

Skupina 10.

Zdroj:

Žebříček týmů na druhých místech.

Do žebříčku týmů na druhých místech se nezapočítávaly zápasy se šestými týmy dané skupiny, aby nebyly pětičlenné skupiny znevýhodněny.  Kritéria, která určovala umístění:  Legenda:

Baráž.

Zápasy baráže se uskutečnily 9. a 10. října a odvety pak 14. října 2014. 7 vítězných týmů postoupilo na závěrečný šampionát v České republice. Los proběhl v pátek 12. září 2014 ve švýcarském Nyonu. 7 vítězů skupin s nejvyšším koeficientem UEFA bylo nasazeno proti zbývajícím nenasazeným týmům. Nemohly se střetnout týmy, které spolu hrály v kvalifikační skupině.  Zdroj:  Na Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2015 postoupily z kvalifikace tyto týmy:

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2015 se účastnilo celkem 52 národních fotbalových týmů, členů UEFA. Hostitelská země (Česká republika) měla účast na závěrečném turnaji jistou a Gibraltar v době zahájení ještě nebyl členem. Kvalifikace se konala od března 2013 do října 2014.

An der Qualifikation zur U-21-Fußball-Europameisterschaft 2015 beteiligten sich alle 53 Mitgliedsverbände der Vereinigung Europäischer Fußballverbände (UEFA). Die Endrunde wurde an Tschechien vergeben, dessen Mannschaft damit automatisch für die Runde der letzten acht Mannschaften qualifiziert war. Alle anderen 52 Mannschaften mussten sich in der Vorrunde qualifizieren.