Život.

Původ a mládí.

Mago Barkas se narodil v Kartágu v roce 241 nebo 240 př. n. l. Jeho otec Hamilkar Barkas bojoval proti Římanům v první punské válce. Po jejím skončení přispěl rozhodující měrou ke kartaginskému vítězství v žoldnéřské válce. Následně podnikl dobyvatelské tažení v Ibérii s cílem vytvořit novou zámořskou doménu Kartága jako náhradu za území ztracená ve prospěch Římanů na Sicílii a Sardinii. Při obléhání jednoho iberského města upadl Hamilkar do léčky a přišel o život. V době jeho smrti, k níž došlo v zimě 229 až 228 př. n. l., se v Ibérii nacházeli jeho starší synové: Hannibal a Hasdrubal. Nejmladší Mago tam přicestoval patrně až někdy krátce před otcovým skonem nebo nedlouho po něm. O jeho mládí toho není mnoho známo kromě skutečnosti, že se od útlého věku cvičil ve válečném umění.

Na výpravě s Hannibalem.

Mago sloužil v Ibérii, když Hannibal v roce 221 př. n. l. převzal velení nad tamějším punským vojskem. Po vypuknutí druhé punské války v roce 218 př. n. l. doprovázel svého bratra na jeho tažení z Hispánie přes Pyreneje, jižní Galii a Alpy do Itálie.  Po prvotním úspěchu nad Římany v bitvě u Ticina vyslal Hannibal Magona s lehkou hispánskou jízdou k Placentii (dnešní Piacenza), kam se stáhli poražení nepřátelé. Římané a Punové se posléze utábořili na opačných březích řeky Trebie a připravovali se na nadcházející střetnutí. Nedaleko od bitevního pole tekl potok s vysokými břehy, zarostlými hustým křovím. Hannibal přidělil Magonovi 1000 numidských jezdců a 1000 pěšáků a přikázal mu, aby se s nimi na tomto místě ukryl. Druhý den překročili Římané Trebii a zaútočili na Kartágince. Když se oba šiky srazily v nerozhodném boji, vyřítili se Magonovi Numiďané ze svého úkrytu, nečekaně vpadli do protivníkova týlu a vyvolali v jeho řadách zmatek. Magonův útok způsobil Římanům těžké ztráty a výrazně přispěl k jejich porážce v bitvě.  V roce 216 př. n. l. se Mago zúčastnil bitvy u Kann. Společně s Hannibalem se nacházel ve středu bitevní linie, představujícímu nejzranitelnější část kartaginské sestavy. Po vítězství u Kann vtáhl Hannibal na území samnitského kmene Hirpinů a rozdělil zde svoji armádu na dvě části. Velení jedné z nich svěřil Magonovi a přikázal mu, aby si podrobil obce v dané oblasti. O několik týdnů později přešli na stranu Punů Bruttiové, přičemž Mago zajistil obsazení jejich měst. Hannibal ho pak poslal do Kartága se žádostí o posily a zásoby. Magonovi se dostalo slyšení v kartaginském senátu, v němž vylíčil velkolepé úspěchy, jichž Hannibal v Itálii dosáhl. Na důkaz toho nechal na podlahu vysypat zlaté prsteny, sňaté z těl zabitých římských jezdců. Bylo jich tolik, že postačovaly k naplnění jedné měřice. Magonův výklad vyvolal nadšení mezi senátory, načež stoupenci Barkovců odsouhlasili doplnění Hannibalových vojenských sil.

Ibérská tažení.

Mago shromáždil v Africe vojsko sestávající z 12 000 pěšáků, 1500 jezdců a 20 slonů a chystal se vyplout pod ochranou 60 válečných lodí do Itálie. Mezitím dorazily znepokojivé zprávy o porážce jeho druhého bratra Hasdrubala v bitvě u Hiberu. Kartaginská vláda proto v roce 215 př. n. l. rozhodla, že Mago a posily určené původně pro Hannibala zamíří na Iberský poloostrov. Jelikož vrchním velitelem v Ibérii byl Hasdrubal, Magonovi náleželo vůči němu formálně podřízené postavení. Ve skutečnosti ale oba operovali často samostatně a veleli vlastním armádám.  V dalších dvou letech se nepřihodilo nic pozoruhodného. Hasdrubal a Mago zřejmě čelili povstání místních kmenů proti kartaginské nadvládě a nepodnikli nic proti Římanům, držícím severovýchodní část poloostrova. Průlom nastal teprve v roce 212 př. n. l., kdy římští velitelé, bratři Gnaeus Cornelius Scipio a Publius Cornelius Scipio, překročili řeku Hiberus (Ebro) a během rozsáhlého tažení na jih dosáhli řady úspěchů. V následujícím roce sloučil Mago své vojsko s vojskem Hasdrubala, syna Gisgona, třetího kartaginského vojevůdce působícího v Ibérii. V oblasti horního toku řeky Baetis (Guadalquivir) poté společně porazili a zabili Publia Scipiona, v čemž jim výrazně pomohli místní válečníci přivedení ilergetským náčelníkem Indibilisem a numidská jízda pod velením prince Masinissy. Bezprostředně po svém vítězství se oba punští velitelé spojili s Hasdrubalem, stíhajícím Gnaea Scipiona. Ustupující Římany, značně oslabené dezercí hispánských žoldnéřů, Kartáginci obklíčili a zcela potřeli, přičemž přišel o život i druhý ze Scipionů.  Za jediný měsíc zničili kartaginští velitelé téměř veškeré římské síly v Ibérii. Nedokázali ale využít příznivých okolností po bitvě k jejich úplnému vytlačení z poloostrova a zřejmě upadli do vzájemných rozbrojů. Jistému římskému jezdci Luciu Marciovi se podařilo dovést několik tisíc mužů zpět za řeku Hiberus a vyčkat do příchodu posil. Podle Livia se ho Mago pokusil pronásledovat, avšak počínal si příliš neopatrně. Marcius ho přepadl ze zálohy a způsobil mu těžké ztráty.  V roce 209 př. n. l. se Mago zdržoval se svými muži u Hérakleových sloupů. Jeho bratr Hasdrubal válčil ve střední části poloostrova a Hasdrubal Gisgo pobýval při ústí řeky Tagus (Tajo). Své nepřátelé zjevně podcenili a nepovažovali je nadále za hrozbu. Jejich nejednost umožnila nově příchozímu římskému veliteli Publiu Corneliovi Scipionovi, stejnojmennému synovi padlého vojevůdce, aby rychlým a nečekaným výpadem dobyl Nové Kartágo (Cartagena), hlavní město punské říše v Ibérii. O rok později mu Hasdrubal podlehl v bitvě u Baeculy. Mago a Hasdrubal Gisgo se snažili spojit své armády s Hasdrubalovou, nicméně nestihli přijít včas. Nedlouho po bitvě se poblíž horního toku Tagu konala společná porada, na níž se dohodli, že se Hasdrubal vypraví za Hannibalem do Itálie. Současně Mago odevzdal své vojsko Hasdrubalu Gisgonovi a vydal se na Baleárské ostrovy najímat žoldnéře.  V roce 207 př. n. l. dorazily do Ibérie kartaginské posily vedené Hannonem. Mago se společně s ním vydal na území Keltiberů, kde naverbovali několik tisíc Hispánů. Scipionův podřízený Marcus Silanus se s 10 000 pěšáky a 500 jezdci nepozorovaně přiblížil k jejich táboru a náhlým útokem Keltibery překvapil. Římané zahnali Hispány na útěk a zajali kartaginské vojáky včetně Hannona. Z boje se podařilo vyváznout jen 2000 pěšáků a celé jízdě v čele s Magonem, který uprchl brzy po zahájení bitvy. Po deseti dnech se Mago dostal k Hasdrubalovi Gisgonovi, nacházejícímu se u města Gades (Cádiz).  Na počátku roku 206 př. n. l. shromáždili Punové obrovské vojsko, čítající zhruba 50 000 pěšáků a 4000 jezdců (Polybios hovoří dokonce o více než 70 000 pěšácích). V čele této armády se Hasdrubal Gisgo a Mago vypravili proti Římanům a usadili se na planině poblíž města Ilipa. Když se k nim přiblížil Scipio, podnikl Mago s většinou jezdců a Massinissovými Numiďany nájezd na nepřátele, zaneprázdněné výstavbou tábora. Římská jízda ukrytá za nedalekým kopcem vyrazila ale proti nim a zahnala útočníky na útěk. V následné bitvě u Ilipy utrpěli Kartáginci jednoznačnou porážku a jejich vojsko bylo zničeno. Punští velitelé se s asi 6000 muži stáhli na jakýsi kopec při řece Baetis. Nakonec Hasdrubal Gisgo a po něm i Mago odpluli na lodích do Gad.  Během několika měsíců po svém vítězství si Římané podrobili celou někdejší punskou Ibérii. Hasdrubal Gisgo se krátce po bitvě odebral do Afriky. Naproti tomu Mago se v Gadách pokoušel obnovit válku a shromáždil nějaké lodě. Jeden z jeho podřízených vytáhl s hrstkou vojáků k řece Baetis a vyzbrojil tam 4000 hispánských žoldnéřů. Vzápětí proti němu udeřil Lucius Marcius a rozprášil jeho vojsko. Poté obdržel Mago z Kartága veliký obnos peněz a zprávu, v níž mu senát nařizoval, aby se přepravil s loďstvem do Itálie. Vyplul proto podél pobřeží Ibérie a zkusil se zmocnit Nového Kartága útokem z moře. Jeho obránci ho ale odrazili. Když se chtěl vrátit do Gad, odmítli ho jeho obyvatelé, vyjednávající s Římany, vpustit dovnitř. Mago vylákal nejvyšší úředníky města, načež je dal zbičovat a ukřižovat. Potom odplul na Baléarské ostrovy a přezimoval na Menorce. Při svém pobytu na ostrově měl údajně založit město nesoucí dnes název Mahón. V létě 205 př. n. l. se nalodil s 12 000 pěšáky a 2000 jezdci, které zde odvedl, a vyrazil ke břehům Itálie.

Vpád do Itálie.

Z Menorky zamířil Mago do Ligurie, kde náhlým přepadem dobyl a vyplenil město Genua (Janov). Na jeho stranu se přidávali jak místní Ligurové, tak sousední Galové, vstupující do jeho armády. Mago nemohl přesto dosáhnout žádného průlomu ani vyrazit k Hannibalovi, neboť Římané postavili proti němu dvě vojska: jedno v Předalpské Galii a další v Etrurii. V následujícím roce k němu z Kartága připlulo 25 válečných lodí s 6000 pěšáky, 800 jezdci a sedmi válečnými slony. Obdržel rovněž finanční prostředky k najímání žoldnéřů.  V létě 203 př. n. l. se Mago v zemi Insubrů utkal s legiemi praetora Publia Quintilia Vara a prokonzula Marka Cornelia. Bitva skončila naprostou porážkou Punů a jejich spojenců. Samotného Magona museli vynést z boje s probodnutým stehnem. Nedlouho poté k němu dorazili vyslanci z Kartága s příkazem, aby se urychleně vrátil se svými muži do Afriky.  Podle Livia při zpáteční plavbě nedaleko Sardinie podlehl Mago utrpěným zraněním. Cornelius Nepos naopak uvádí, že se dožil konce války a o několik let později měl být stejně jako Hannibal vypovězen do vyhnanství. Dále zmiňuje dvě verze Magonova úmrtí. Buď měl zahynout při ztroskotání lodi, nebo být zabit vlastními otroky. Líčení Cornelia Nepota však současní badatelé odmítají jako smyšlené a za věrohodný považují Liviův popis Magonova skonu.

Mago Barkas (řecky "Magón"; 241 nebo 240 př. n. l. – 203 př. n. l.) byl kartaginský vojevůdce z rodu Barkovců. V prvních letech druhé punské války doprovázel svého nejstaršího bratra Hannibala při jeho tažení proti Římanům v Itálii. Později se přesunul do Ibérie, kde bojoval společně se svým druhým bratrem Hasdrubalem a Hasdrubalem Gisgonem. V závěru války se pokusil o výpad do Ligurie. Jeho výprava ale skončila neúspěchem a při zpáteční plavbě do Kartága podlehl utrpěným zraněním.

Mago († 203 v. Chr.) war ein karthagischer Feldherr im Zweiten Punischen Krieg, ein Sohn Hamilkar Barkas' und der jüngste Bruder Hannibals.


Život.

Narodil se v Plzni v rodině učitele Josefa Berana a jeho ženy Marie, roz. Lindauerové (neteře významného malíře Bohumíra (Gottfrieda) Lindauera), při křtu dostal jména Josef Jaroslav, za kmotry mu byli školník Josef Beneš a Rozálie Benešová.

Vzdělání a činnost do 2. světové války.

Vystudoval plzeňské gymnázium, poté se stal alumnem České koleje v Římě (Bohemicum, dnešní Nepomucenum, 1907–1912). Po vysvěcení na kněze (1911) pokračoval ve studiu teologie (doktorát 1912). V letech 1912–1917 působil jako kaplan (Chyše, Prosek u Prahy, Praha), dále působil nejprve jako učitel a posléze ředitel na ženském učitelském ústavu sv. Anny (1917–1928). Od roku 1928 vyučoval jako docent pastorální teologii na Teologické fakultě UK, v roce 1932 se stal profesorem teologie. V této době byl též rektorem pražského arcibiskupského kněžského semináře (od roku 1932).  V roce 1942 byl po atentátu na Heydricha zatčen a vězněn v koncentračních táborech Terezín a Dachau. Zde byl vězněn mimo jiné společně s páterem Richardem Henkesem (roku 2019 blahořečen).

Pronásledování režimem.

Dne 4. listopadu 1946 jej papež Pius XII. jmenoval arcibiskupem pražským (vysvěcen 8. prosince téhož roku). Po komunistickém převratu v roce 1948 odmítl podřídit církev komunistické moci, vystoupil proti komunisty zřízené podvratné „Katolické akci“ a exkomunikoval a suspendoval kněze Josefa Plojhara (a s ním i několik dalších), který přes jeho přísný zákaz přijal místo v komunistické vládě. Přes enormní nátlak státu exkomunikaci nikdy neodvolal. V roce 1951 ji z Plojhara na nátlak komunistické vlády sňal pražský kapitulní vikář, na což ovšem neměl patřičné pravomoci (navíc Plojhar mezi tím pilně sbíral další exkomunikace). Plojhar Beranovi zákrok proti své osobě nikdy nezapomněl a systematicky využíval svého vlivu na komunistickou proticírkevní politiku k prosazení maximálních restrikcí vůči arcibiskupovi. Například když vláda v roce 1956 jednala o Beranově propuštění z internace, Plojhar byl striktně proti.  V letech 1949–1963 byl protiprávně internován StB na různých místech Československa, nejprve v Arcibiskupském paláci v Praze (1949–1951) a posléze jinde (Roželov, Růžodol, Paběnice, Mukařov, Radvanov). Během internace byl neustále sledován a StB se na něj pokoušela sehnat či vyrobit kompromitující materiály. Mimo jiné jednu dobu tajně přimíchávala do nápojů a jídla pro arcibiskupa a řeholnici, která se o něj starala, afrodiziaka v naději, že bude mít příležitost natočit nějaké kompromitující scény. Ovšem akce skončila debaklem, neboť nejenže nedosáhla úspěchu, ale arcibiskup nakonec příslušníka StB, který ho tajně natáčel, přistihl.

Odjezd do Říma.

V roce 1963 byl propuštěn z internace, bylo mu však zakázáno zdržovat se v Praze a vykonávat arcibiskupský úřad. 25. února 1965 jej papež Pavel VI. jmenoval kardinálem titulu Santa Croce in via Flaminia. Stát povolil arcibiskupu Beranovi odjet ze země do Říma na slavnostní předání kardinálského klobouku s úmyslem, že už mu nedovolí vrátit se do země. Komunističtí představitelé státu však arcibiskupa buďto uvedli v omyl nebo nemluvili dost jasně. Beran byl přesvědčen, že se bude moci vrátit. Že tomu tak není se dověděl až po jednání s nimi od Agostina Casaroliho. Ten mu sdělil, že Svatý otec ponechává rozhodnutí na něm. Dodal také, že pokud odjede, bude snad možné nahradit kolaborujícího pražského kapitulního vikáře za biskupa věrného Římu. Poté se Beran rozhodl, pro dobro své diecéze, do Říma odjet.  Ve Vatikánu se kardinál Beran zapojil do práce Druhého vatikánského koncilu. 20. září 1965 na něm vystoupil s projevem "O svobodě svědomí", v němž odmítl hmotný nebo duševní nátlak, nutící jednat člověka proti jeho svědomí a žádal jasné a bezvýhradné vyhlášení zásady náboženské svobody. Tento požadavek odůvodnil historickou zkušeností (z období komunistického útlaku a událostmi v 15. a 17. století), kdy podle jeho názoru útisk svobody svědomí vedl k pokrytectví, lži a jiným mravním neřestem, vážně ohrožujícím víru. Předpokládal, že takové vyhlášení zahanbí ty, kdo utlačují Církev a povede k jejich obrácení. Velmi opatrně se také pokusil apelovat na koncil, aby se zastal pronásledovaných křesťanů a navrhl, aby deklarace "Dignitatis humanae" byla doplněna o jasný požadavek na osvobození kněží i laiků, vězněných pro svoji víru, umožnění svobodného výkonu úřadu biskupů a kněží a usnadnění jejich spojení se Svatým stolcem. Tato jeho snaha však nebyla úspěšná, koncil se k otázce křesťanů pronásledovaných komunistickými totalitními režimy nevyjádřil a deklarace Dignitatis humanae o navrhované formulace doplněna nebyla.  V Římě kardinál Beran založil České náboženské středisko Velehrad. Jeho sekretářem byl po celou dobu jeho působení v Římě pozdější pomocný biskup pražský Jaroslav Škarvada.  Po sebevraždě Jana Palacha přednesl ve vatikánském rádiu projev, ve kterém neschválil Palachův čin, ale vyzdvihl jeho ideály. Za tento projev byl kritizován prosovětským listem "Zprávy".

Závěr života.

Kardinál Beran zemřel 17. května 1969 na rakovinu plic v Papežské koleji Nepomucenum v Římě, kde bydlel.

Převoz ostatků do vlasti.

Když kardinál Beran zemřel, komunistická vláda nepovolila převoz těla do vlasti. Papež Pavel VI. rozhodl, že kardinál Beran bude pohřben po boku papežů v kryptách chrámu sv. Petra ve Vatikánu. Stal se tak prvním a zatím jediným Čechem, kterému se té pocty dostalo. Jeho hrob se nachází poblíž hrobu svatého Petra, mezi hroby Pia XI. a Pia XII. Pavel VI. také oproti zvyklostem osobně vedl pohřební obřady. Papež František v lednu 2018 povolil převoz ostatků kardinála Berana do Česka. Dne 19. dubna došlo k vyzvednutí klerikových ostatků ze sarkofágu ve svatopetrské bazilice a následujícího dne byly transportovány vládním speciálem do České republiky na vojenské letiště Praha-Kbely. Následně se uskutečnily převoz koňským spřežením a další ceremonie. Mezi 20. a 23. dubnem byly ostatky veřejně vystaveny: v pátek 20. před bazilikou Nanebevzetí Panny Marie v areálu kláštera premonstrátů na Strahově, v sobotu 21. mezi prvním a druhým nádvořím Arcibiskupského paláce a poté před oltářem svatovítského dómu, a to do pondělí 23. dubna. Navečer toho dne byly uloženy do sarkofágu v kapli sv. Anežky České v hlavní lodi katedrály sv. Víta.

Ocenění a blahořečení.

Josef Beran byl v roce 1991 in memoriam vyznamenán řádem Tomáše Garrigua Masaryka I. třídy. Dne 2. dubna 1998 byl zahájen proces blahořečení Josefa Berana. Postulátorem se stal Mons. Jaroslav V. Polc, po jeho smrti v roce 2004 jej nahradil profesor Jan Matějka.  Centrum náboženské tvorby České televize v Brně natočilo o kardinálu Beranovi hodinový polohraný dokument, který byl odvysílán 26. prosince 2008, tj. u příležitosti 120. výročí jeho narození.

Monografie.

Životu kardinála Berana se věnuje v římském exilu vydaná publikace s názvem "Velká mše" (1970) a po sametové revoluci vydaná monografie "Kardinál Josef Beran: Životní příběh velkého vyhnance" (2008) a výpravná publikace "Uzavírám vás do svého srdce: Životopis Josefa kardinála Berana" (2009).

Josef Jaroslav Beran (29. prosince 1888 Plzeň – 17. května 1969 Řím) byl katolický duchovní a teolog, 33. arcibiskup pražský a primas český v letech 1946–1969 a od roku 1965 kardinál.

Josef Kardinal Beran (* 29. Dezember 1888 in Pilsen, Böhmen; † 17. Mai 1969 in Rom) war Erzbischof von Prag.


Popis.

M249 používá munici ráže 5,56mm a 7,62mm. Je automatická s možností přepnutí na režim dávek, nelze ovšem z této zbraně střílet jednotlivými ranami. Standardní kadence je 750 nábojů za minutu a maximální kadence zbraně je 1000 nábojů za minutu. Ovšem kvůli takto značně vysoké kadenci se zbraň vychyluje ze směru střelby a při maximální kadenci je velmi nepřesná. M249 se standardně nabíjí boxem s kapacitou 200 či 250 nábojů a nebo pásem s kapacitou 200 a více nábojů. Na tyto typy zásobníků je situován otvor na spodku zbraně. Také se ovšem dá nabíjet 20 i 30rannými zásobníky ze zbraní M4,M16 nebo AR15. Pro použití těchto zásobníků není potřeba na zbraní provádět jakékoliv úpravy, jelikož vstup na zásobníky tohoto typu je situován na pravé straně zbraně. Ve zbrani ovšem nemohou být založeny oba druhy zásobníků současně. Na M249 také může být namontována trojnožky, díky které je střelba přesnější.

Vývoj.

V roce 1965 americká armáda primárně používala kulomety M2 Browning a M60. M2 browning byl těžký kulomet, zpravidla namontovaný na vozidlech. M60 byla daleko více mobilní než M2 Browning a proto tuto zbraň používali pěchotními jednotkami stejně jako se dnes používá M249. S M60 se však pěchotním jednotkám špatně manipulovalo kvůli její vysoké váze a velikosti. Proto se armáda rozhodla, že je potřeba zbraň, která bude lehčí než M60 a zároveň bude mít větší palebnou sílu než M16. Nejslibnějším návrhem na požadovanou zbraň byla právě M249 od firmy FN Herstal. Mezi její podstatné výhody patřila nespecifikovaná ráže, přijatelná hmotnost a snadná manipulace.

Historie.

První velké využití M249 bylo v roce 1991 při válce v Perském zálivu. Zde bylo využito 929 těchto zbraní a byly zpravidla využívané staticky jako krycí palba pro přesun jednotek. Také zde bylo mnoho stížností na funkčnost v pouštním prostředí. Přes vzniklé problémy se však zbraň osvědčila a tak se dočkala dalšího velkého využití v Afghánistánu, kde téměř každá standardní americká jednotka byla vybavena 1-2 kusy M249. V roce 2003, kdy vypukla válka v Iráku, se zbraň v modifikované verzi M249 PIP a M249 Paratrooper opět použila během samotné invaze. Během války se také používaly klasické M249, ale vzhledem k jejich stáří již nebyly příliš spolehlivé. V současné době je M249 a její modifikované verze ve výzbroji většiny států NATO, včetně České republiky.

M249 (celým názvem M249 SAW, Squad Automatic Weapon, automatická zbraň družstva) je americká verze lehkého kulometu FN MINIMI, vyráběná belgickou firmou FN Herstal. M249 je vyráběna v Jižní Karolíně pro U.S. armored forces. Americká armáda začala používat M249 v roce 1984, kdy byla z několika dalších zbraní shledána jako nejefektivnější a nejvíce vyhovující zbraní pro účely americké armády. Proto od roku 1984 je používána pěšími jednotkami v kombinaci s útočnými puškami M16.

Das M249 LMG ("light machine gun"), früher M249 SAW ("Squad Automatic Weapon"), ist ein leichtes Maschinengewehr, das seit dem 1. Februar 1982 das Standard-Infanterie-Maschinengewehr der Streitkräfte der Vereinigten Staaten ist. Es handelt sich dabei um eine modifizierte und in den Vereinigten Staaten produzierte Version des "FN Minimi" der belgischen Firma Fabrique Nationale Herstal.


EPPO kód.

Synonyma.

Seznam podle Biolib pro patogena "Armillaria "(Fr.) Staude.

Zeměpisné rozšíření.

Podle eol.org Severní Amerika, Jižní Amerika, Evropa, Japonsko, Austrálie.

Podřízené taxony.

Podle autorů Antonína a Tomšovského (Živa 2010, č. 6) byl dříve určován pouze jediný prstenatý druh, václavka obecná ("Armillaria mellea"). Ve druhé polovině 70. let a v 80. letech 20. stol. bylo na základě pěstování čistých kultur a testů inkompatibility – experimentálního párování haploidních (monokaryotických) kultur různých druhů, jejichž cílem je zjistit vzájemnou křížitelnost (např. Korhonen 1978, Marxmüllerová 1982, 1987) – rozlišeno pět evropských druhů s prstenem a dva bezprstenné druhy. Všech 7 druhů václavek lze nalézt v ČR. V roce 1995 bylo rozlišováno 43 druhů rodu václavka. Podle biolib.cz je více podřízených taxonů u rodu václavka "Armillaria", například václavka severská "Armillaria borealis" nebo václavka smrková Armillaria ostoyae.

Hostitel.

Rod poškozuje všechny druhy dřevin, avšak různé druhy rodu václavka poškozují obvykle specifické druhy dřevin. Nejvýznamnějším patogenem v ČR je václavka smrková na kořenech a bázi smrku.

Příznaky.

Kloboukaté plodnice vyrůstají v okolí kořenů stromů na podzim (obvykle v září a říjnu). Příznaky napadení stromů těmito parazitními houbami jsou výrony pryskyřice na kůře jehličnanů a přítomnost černých provazcovitých rhizomorf v půdě kolem kořenových náběhů, pod kůrou stromů narůstá bílé mycelium syrrocium. Typická je rozšířená báze kmene způsobená dvojnásobným přírůstem na horní straně kořenů, protože uvnitř se vytváří dutina. Stromy, u kterých václavky rostou, jsou náchylné na vývraty. Kromě destrukce dřevní hmoty způsobují václavky kořenovou hnilobu.

Možnost záměny.

Plodnice je možné zaměnit s jinými druhy hub, zejména se šupinovkami, především šupinovkou kostrbatou ("Pholiota squarrosa"), která má výrazné šupiny na klobouku i na třeni, hnědý výtrusný prach a jejíž plodnice jsou tuhé. Často lidé za václavky považují různé pařezové houby, většinou jsou to houby jedlé, např. vzácná václavka bezprstenná ("Armillariella tabescens"), strmělka hnilobná ("Clitocybe tabescens") opěnka měnlivá nebo některé třepenitky, u kterých je nutné dát pozor na silně hořkou chuť (např. u třepenitky svazčité).

Význam.

Václavka je tržní houba, ale za syrova mírně jedovatá. Plodnice václavek jsou jedlé, ale hůře stravitelné. Nedovařená nebo málo podušená může způsobit značné žaludeční a střevní potíže. Nejvhodnější je připravená v octovém nálevu. Její za syrova natrpklá chuť se úpravou mění v příjemně výraznou. Používají se zejména kloboučky mladých plodnic i části třeně. Plodnice vyžadují náležitou úpravu a citliví lidé je nemusejí snášet.  Významně poškozuje přehuštěné výsadby. Někdy dochází k poškození mladých porostů. Často rozkládá mrtvou dřevní hmotu, vzácněji napadá dospělé dřeviny. Napadené dřeviny velmi rychle hynou. Je považována za nebezpečný patogen.

Popis.

Popis pro druh václavka obecná: Klobouk v průměru 2–15 cm je proměnlivý ve svém vzhledu i zbarvení. V mládí je vyklenutý, později se zplošťuje a ve stáří může být až prohnutý. Barva je medově žlutá až tmavě hnědá. Třeň měří 5–15 cm. U některých plodnic je třeň téměř hlízovitý, u jiných velice štíhlý. Prsten je vždy zřetelný. Lupeny jsou v mládí bílé, časem hnědnou. Dužnina je bílá, vůně silná, nasládlá. Výtrusný prach je bělavý.

Ochrana rostlin.

Výsadba rostlin na vhodném stanovišti s dostatečnou výživou a prouděním vzduchu. Odstranění napadené dřeviny vykácením, odstranění pařezů a výměna velkého objemu půdy.

Václavka ("Armillaria") je rod stopkovýtrusých hub z čeledi Physalacriaceae, které parazitují na stromech (smrky a jiné) a rozkládají i mrtvou dřevní hmotu. Z hlediska poškození dřevin je nejvážnějším patogenem václavka smrková na kořenech a bázi smrku. Působí vážné problémy v oblastech, kde výsadby smrku vyrůstají na okraji svého ekologického optima.

Die Hallimasche oder Honigpilze ("Armillaria") sind eine Pilzgattung aus der Familie Physalacriaceae mit mehreren, schwer unterscheidbaren Arten beziehungsweise Kleinarten. Man spricht hier auch von einem Aggregat, dem Hallimaschkomplex. Viele Arten besitzen am Stiel einen wattigen Ring (Annulus, siehe Artname: lateinisch "Armilla" = Armband), der aber mit zunehmender Reife der Fruchtkörper durch Witterungseinflüsse und Schneckenfraß verloren gehen kann. Einige Arten befallen auch lebende Bäume, bringen diese zum Absterben und gelten deshalb als Forstschädlinge.


Hrad.

Oblast Ibelinu byla osídlena již od nejstarších dob, Římané ji nazývali "lamnia". Hrad byl vybudován roku 1141 mezi Jaffou a Askalonem, poblíž Montgisardu a Ramly. V té době byl Askalon stále pod nadvládou fátimovského Egypta a Egypťané každoročně podnikali nájezdy na křižácké državy. Ibelin byl vystavěn za účelem omezit tyto útoky na menší oblast. Hrad vybudovaný z rozkazu krále Fulka z Anjou měl čtyři věže.

Ibelinové: první a druhá generace.

Ibelinové byl nevýznamný rod relativně nízkého původu, jeho členové se však stali jedněmi z nejvýznamnějších šlechticů v jeruzalémském království a na Kypru. O rodině se tvrdilo, že pochází z Le Puiset, vikomství Chartes, ale to se zdá být jako výmysl z pozdější doby. Zdá se pravděpodobnější, že pocházeli z Pisy v Itálii. Jméno „Barisan“ se vyskytovalo v Toskánsku a Ligurii v souvislosti s rodinou Azzopardi. První známý člen rodu Barisan se roku 1110 stal královským konetáblem v Jaffě. Za odměnu za svou věrnou službu se kolem roku 1122 oženil s Helvisou, dědičkou ramelského panství.  Král Fulko daroval Barisanovi roku 1141 hrad Ibelin za jeho loajalitu během pokusu o převrat svého tehdejšího pána Huga II. z Le Puiset, hraběte z Jaffy, z roku 1134. K Ibelinu spadala také část hrabství Jaffy, které bylo králem konfiskováno po neúspěšném pokusu o převrat. Barisan měl s Helvisou pět dětí: Huga, Balduina, Barisana, Ermengardu a Stephanii. Barisan mladší je znám jako Balian. Kromě Ibelinu rodina držela ještě ramelské panství (zděděné po Helvise). Balian dále připojil Panství Nablus, vyženěné na královně vdově Marii Komnenovně. Balian tato území držel až do Saladinova vítězného tažení roku 1187.  Ibelinové zažili své mocenské a politické výsluní pouze během dvou generací. Za okolností, které panovali v křižáckých státech nebyl jejich vzestup, "noblesse nouveau", tak obtížný jako v Evropě. Ve Svaté zemi si Bůh svůj lid povolával k sobě relativně brzy, a to i včetně vysoké šlechty. Takto vzniklé politické vakuum bylo třeba zaplnit, což umožnilo v Evropě nevýznamným a nemajetným rodům dosáhnout zde takového úspěchu.

Ibelinové ve 13. století.

Balianovi potomci stáli mezi nejvýznamnějšími šlechtici Jeruzaléma a Kypru. Balianův nejstarší syn, Jan z Ibelinu byl vůdcem opozice proti římsko-německému císaři Fridrichu II., když se císař pokoušel uplatňovat svou moc nad křižáckými státy. Ibelinové nakrátko získali hrad Ibelin zpět v roce 1241 během šesté křížové výpravy, kdy se oblast opět dostala pod křesťanskou nadvládu. Jan měl mnoho dětí s Melisenou z Arfufu, jmenovitě Baliana, pána z Bejrútu, Balduina, majordoma na Kypru, Jana, pána z Arsufu a komisaře v Jeruzalémě a Guye, komisaře na Kypru. Balian se oženil s Eschivou de Montbéliard, s níž měl syna, Jana II. z Bejrútu, který se oženil s dcerou Guye I. de la Roche, vévody z Athén. Jan z Arsufu měl syna Baliana z Arsufu, který se oženil s Plaisancí z Antiochie. Komisař Guy měl dceru Isabelu, která se provdala za Huga III. krále Kypru.  Druhý syn Baliana z Ibelinu Filip se stal regentem Kypru, když jeho neteř, královna vdova Alice potřebovala s vládou pomoci. S Alicí de Montbéliard měl Filip syna Jana, hraběte z Jaffy a Askalonu, regenta Jeruzaléma a autora "Listiny jeruzalémského sněmu", jednoho z nejvýznamnějších dokumentů jeruzalémského království. Jan se oženil s Marií, sestrou Hethuma I. Arménského, krále Malé Arménie.  Několik členů klanu Ibelinů se po dobytí Jeruzaléma Saladinem odebralo do nového Království kyperského, které vzniklo teprve nedávno dobytím ostrova na Byzantské říši anglickým králem Richardem I., většina jich však zůstala na pevnině v království, které se však hroutilo. Nezdá se pravděpodobné, že by některý z Ibelinů odešel jinam, než na Kypr.  Navzdory svému nízkému původu se Ibelinové během 13. století - 15. století stali významní aristokraté také na Kypru, jejichž dcery se vdávaly s mladšími členy kyperské královské rodiny (neboť pro krále a korunní prince se vybíraly vznešenější a mocnější nevěsty z Evropy). Když se však stalo, že se na trůn dostal i mladší princ, dcery Ibelinů se stávaly královnami. Ibelinové se jinak pohybovali v nejvyšších kruzích po boku dalších šlechtických rodů, jako Montfortů, Dampierrů, vévodů Brunswicků, Lusignanů, Montbeliardů a Gibeletů. Nezřídka se také stávalo, že se Ibelinové ženily s dalšími vzdálenějšími Ibeliny, kteří měli vznešené předky, jako třeba Marii Komnenovnu z byzantské císařské rodiny Komnenovců, či byli spřízněni s králi Gruzie, Bulharska, Arménie, Parthie a Sýrie.  Když v 15. století království kyperské padlo, Ibelinové tím ztratili svůj majetek i moc (a rodina tím nejspíš i zanikla) - protože dobové historické prameny se již o Ibelinech přinejmenším nezmiňují.

Filmografie.

Království nebeské (Kingdom of Heaven), r. Ridley Scott, 2005

Ibelin byl ve 12. století hrad a s ním spjaté stejnojmenné panství (francouzsky "Seigneurie d'Ibelin") v křižáckém Jeruzalémském království. Ibelin byl sídlem významného šlechtického rodu Ibelinů.

Ibelin, heute Jawne in Israel, im Römischen Reich Iamnia genannt, war seit der Antike ein strategisch wichtiger Ort. Im 12. Jahrhundert, der Zeit des Königreichs Jerusalem, stand hier eine Kreuzfahrerburg, nach der sich eine für das Königreich wesentliche Familie nannte. Ibelin liegt zwischen Jaffa und Askalon in der Nähe von Montgisard und Ramlah.


Život.

Narodil se v Roxbury v Bostonu, rodiče pocházeli z Irska, jeho otec Mike Sullivan z Abbeydorney, Hrabství Kerry a jeho matka Catherine Kelly z Athlonu, Hrabství Westmeath/Hrabství Roscommon. Sullivan byl přezdíván The Boston Strongboy (Bostonský silák). Jako mladík byl několikrát uvězněn za účast v tehdy zapovězených zápasech. Vydal se tedy na exhibiční turné, kde za finanční odměnu vyzýval lidi k zápasu s jeho osobou. V období 1883-1884 jezdil od pobřeží k pobřeží ještě s dalšími pěti boxery. Zavázal se k uskutečnění 195 představení ve 136 různých městech USA, což se mu podařilo v pouhých 238 dnech. Pomoci prosadit jeho cíl, přislíbil Sullivan, že bude boxovat s každým a kdykoliv v průběhu jeho turné podle Queensberrských pravidel za odměnu 250 $. Údajně asi 30 zápasů vyhrál k.o., avšak neexistuje jediný důkaz který by toto potvrdil či vyvrátil.

Vítězství.

V Sullivanově době neexistovaly žádné formální boxerské tituly. Stal se „mistrem“ až po výhře nad Paddy Ryanem, který byl veřejně uznáván Mistrem těžké váhy v USA, ne však celosvětově. Tím se stal Sullivan až po zápase s Charley Mitchellem ve Francii v roce 1888 a následné výhře nad Jakem Kilrainem, kterého porazil v 75 kole k.o. Zápas byl vypsán na 80 kol! Ale vpravdě, žádný zápas v této době nebyl uznáván jako určující mistra světa těžké váhy. První mistrovský pás byl udělen Johnu L. Sullivanovi skupinou lidí z Bostonu 8. srpna 1887, což inspirovalo společnost k předávání a uznávání těchto titulů. Na tomto pásu z roku 1887 bylo napsáno: “Darováno vítězi vítězů, Johnu L. Sullivanovi, od obyvatel U.S.A.“. Dále na něm byly zobrazeny vlajky U.S.A.,Irska a Velké Británie. Sullivan se však s Mitchellem potkal už dříve, v roce 1883 ho Mitchell porazil v prvním kole k.o., jejich společná odveta však vypadala úplně jinak. Trvala více než dvě hodiny, oba muži byli od sebe k nerozpoznání a utrpěli velkou ztrátu krve. Stěží už jen zvedali paže k úderu a výsledek zápasu byl uznán za nerozhodný. Na místo konání pak dorazilo i místní četnictvo a uvěznilo Mitchella z důvodu porušení zákazu boxování ve Francii. Sullivan dokázal úřadům uniknout, ovázán obvazy byl odvezen zpět do Velké Británie, kde strávil několik týdnů v rekonvalescenci.

Sullivan vs Kilrain.

Tento zápas mezi Sullivanem a Kilrainem se považuje za zvrat v boxerské historii. Byl to poslední zápas o mistra světa podle tzv. Londýnských pravidel. Nejprve novináři prosazovali předzápasové reportáže z treningových center borců a oddávali se spekulacím kde se zápas uskuteční. Centrem aktivit bylo New Orleans, avšak konání zápasu v tomto městě zakázal místní guvernér. Sullivan se na toto klání připravoval 4 měsíce pod vedením svého trenéra Williama Muldoona, jehož největší starostí bylo, jak dostat Sullivana z pití alkoholu. Rochesterský novinář Arch Merril vypověděl, že se Sullivan občas “osvobodil“ od svého dozorce a následný řev trenéra byl prý slyšet po celé čtvrti. Osobně si pro něj vždy došel do baru odkud ho odvedl zpátky do kempu.

Sullivanův odchod.

V roce 1892 Sullivan přijal nabídku obhajovat svůj titul proti Jamesi J. Corbettovi, přezdívaného "Gentleman Jim". Zápas se konal 7. září a Sullivan byl poražen KO v 21. kole. John L. Sullivan byl posledním profesionálním boxerem, který boxoval ještě v éře, kdy se nepoužívaly rukavice. Po této porážce Sullivan odešel do Abingtonu v Massachusetts, ale během 12 let se objevil v několika dalších exhibicích, včetně tříkolové exhibice proti Thomasi Sharkeymu a závěrečné dvoukolové proti Jimu McCormickovi, která se konala v roce 1905 v Grand Rapids v Michiganu.  Později se živil také jako divadelní herec, řečník, baseballový rozhodčí, sportovní reportér a majitel baru. Ve svých pozdějších letech, Sullivan zvítězil nad svou celoživotní závislostí na alkoholu a stal se podporovatelem prohibice.  Nadváha a dlouhodobý nezdravý styl života, způsobený nadměrnou konzumací tučných potravin a alkoholických nápojů, jakož i trvalé následky z dlouhých a tvrdých zápasů způsobily Sullivanovi značné zdravotní potíže, díky nimž 2. února 1918 ve věku 59 let zemřel. Je pohřben na hřbitově Old Calvary Cemetery ve městě Roslindale v sousedství Bostonu. Zemřel s necelými 10 dolary v kapse.

John Lawrence Sullivan (15. října 1858, Roxbury, Boston, Massachusetts, USA – 2. února 1918, Abington, Massachusetts, USA) je uznáván jako první šampion v těžké váze moderního boxu.

John Lawrence Sullivan (* 15. Oktober 1858 in Roxbury, Boston; † 2. Februar 1918 in Abington, Massachusetts) war ein US-amerikanischer Boxer. Er ging als erster offiziell geführter Schwergewichtsweltmeister in die Boxgeschichte ein.


Osobní život.

V roce 1955 narukoval do francouzské armády. V roce 1957 byl odvelen do Alžírska, kde se účastnil války za nezávislost. Z francouzské služby se vrátil zpět do Guineje, která získala na své metropoli také nezávislost v roce 1958. Zůstal v armádě v hodnosti seržanta, v roce 1965 byl povýšen na poručíka.  Dne 22. listopadu 1970 se skupina guinejských emigrantů žijící v Portugalské Guineji, pokusila o svržení vlády prezidenta Ahmed Sékou Tourého, které bylo rychle potlačeno. Conté stál na straně tehdejší vlády a podílel se na obraně hlavního města. V roce 1971 byl povýšen do hodnosti kapitána a v roce 1973 postoupil ve své kariéře na pozici velitele operační zóny Boké v severozápadní části země, aby pomáhal gerilovým oddílům z marxistické strany za nezávislost Guiney a mysu Verde ("PAIGC, African Party for the Independence of Guinea and Cape Verde"), kteří usilovali o nezávislost Portugalské Guiney na Portugalsku. Dne 10. května 1975 byl jmenován zástupcem náčelníka Generálního štábu Guiney.  V roce 1977 vedl guinejskou delegaci na jednáních o vymezení sporné hranice s Guineou-Bissau. O tři roky později se stal členem zákonodárného sboru Národního shromáždění. Téhož roku se zúčastnil oficiální pouti vládnoucí "Demokratické strany Guineje" (PDG) do Mekky.  Prezident Ahmed Sékou Touré zemřel 26. března 1984. Předseda vlády Louis Lansana Beavogui se tak stal prozatímním prezidentem. Dne 3. dubna 1984 Conté úspěšně vedl coup d'état ("násilné svržení vlády").

Prezidentský úřad.

Po uchopení moci v zemi propustil 250 politických vězňů a podpořil návrat asi 200 000 exulantů do země. Byl zřízen dvacetipětičlenný Vojenský výbor národní obnovy ("Military Committee for National Recovery, CMRN") v čele s Contém, který byl 5. dubna 1984 prohlášen za prezidenta Guineje.  Bývalý předseda vlády Diarra Traoré se pokusil 4. července 1985, když byl prezident Conté mimo zemi na zasedání ECOWASu v Lomé, o převzetí moci. Armáda loajální prezidentovi však tento pokus rychle potlačila. Přibližně sto členů včetně Traorého bylo následně odsouzeno.  Dne 3. dubna 1990 byl Conté jmenován do hodnosti armádního generála. Také zastával funkci generálního tajemníka mezivládní organizace Mezinárodního parlamentu pro bezpečnost a mír ("IPSP, International Parliament for Safety and Peace"), založené v Itálii roku 1975.

Lansana Conté (1934 – 22. prosince 2008) byl guinejský politik. Od 3. dubna 1984 do své smrti v roce 2008 zastával úřad prezidenta země.

Lansana Conté [] (* 1934 in Moussayah Loumbaya, Guinea; † 22. Dezember 2008 in Conakry) war von 1984 bis zu seinem Tod Präsident von Guinea. Unter seiner Herrschaft fanden 1993 erstmals seit der Unabhängigkeit Guineas von 1958 Präsidentschaftswahlen mit mehreren Kandidaten statt, wobei die Freiheit dieser und darauffolgender Wahlen zweifelhaft ist.


Sezóna 2007.

Po dlouhých dohadech mezi Red Bullem a Ferrari o závazcích jejich smlouvy o dodávání motorů, byla nakonec tato smlouva převedena na Toro Rosso. Red Bull používal pro sezonu 2007 motory Renault. 7. srpna 2006 tým oznámil podpis smlouvy s Markem Webberem, který od nové sezony nahradil ve druhém voze Red Bullu Christiana Kliena, který ukončil spolupráci s týmem. Klien byl na poslední tři závody nahrazen Robertem Doornbosem, který se nakonec stal třetím pilotem týmu pro sezonu 2007. Nový vůz navržený Adrianem Neweyem byl představen 26. ledna.  V domácím závodě v Austrálii startoval Webber ze 7. místa, ale závod dokončil na 13. místě, po problémech s víkem palivové nádrže, které se po první zastávce v boxu nezavřelo a během závodu tak zhoršilo aerodynamiku vozu. Coulthard měl 10 kol před koncem závodu kolizi s Wurzem, kdy jeho vůz vylétl do vzduchu a jen těsně minul Wurzovu hlavu. V Malajsii Webber dokončil na 10. místě a Coulthard odstoupil po problémech s brzdami. V Bahrajnu oba vozy jezdily na bodovaných místech. Coulthard na 7. a Webber na 8. místě, nakonec však oba vozy kvůli technickým problémům závod nedokončili. Ve Španělsku se porojevily nová vylepšení na voze. Coulthard skončil po problémech s převodovkou v posledních kolech na 5. místě, ale Webber, který se s problémy s hydraulikou potýkal po celý závodní víkend ze závodu odstoupil v 7. kole. V evropské grand prix získal Webber pro sebe i pro tým druhé umístění na stupních vítězů, 3. místo. Coulthard skončil na pěkném 5. místě poté, co startoval z 20. místa. Poslední body získal Webber v Belgii. Kdežto Coulthard skončil v Japonsku na 4. místě a v dalším závodě byl osmý. Celkem tým získal 24 body a v poháru konstruktérů obsadil 5. místo.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu Poznámky:

Aston Martin Red Bull Racing je automobilová stáj formule 1 vlastněná rakouským výrobcem energetických nápojů Red Bull. Tým vznikl v roce 2004 odkoupením týmu Jaguar Racing od společnosti Ford. V roce 2005 Red Bull zakoupil i stáj Minardi, která nyní působí pod názvem Scuderia Toro Rosso jako „B-tým“ Red Bull Racing. Tým v současné době řídí Christian Horner.

Red Bull Racing ist ein im britischen Milton Keynes ansässiger Formel-1-Rennstall, der sich im Besitz des Energy-Drink-Herstellers Red Bull befindet und mit österreichischer Lizenz antritt. Eigentümer des Teams ist Firmengründer Dietrich Mateschitz. Red Bull Racing ging Ende 2004 aus dem britischen Team Jaguar Racing hervor. 2010, im sechsten Jahr seines Bestehens, erreichte das Team erstmals beide WM-Titel, sowohl die Konstrukteurs-Weltmeisterschaft als auch die Fahrer-Weltmeisterschaft durch Sebastian Vettel. Diesen Erfolg konnte das Team 2011, 2012 und 2013 wiederholen. Außerdem hält das Team seit der Saison 2011 den Rekord von 18 Pole-Positions in 19 Rennen (94,7 Prozent). Zu Red Bull gehört außerdem der italienische Formel-1-Rennstall Scuderia AlphaTauri (bis 2019: Toro Rosso, italienisch für „Roter Bulle“), der aus dem Minardi-Team hervorgegangen ist und als Red Bulls Juniorteam gilt.


Křížová výprava.

Roku 1096 byla papežem Urbanem II. v Clermontu vyhlášena první křížová výprava. Štěpán se k ní připojil z rozhodnutí své dominantní ženy Adély – a Štěpán ji, jako vždy, poslechl. Proto na rozdíl od jiných křižáckých velmožů neoplýval náboženským nadšením, ani nechtěl na východě získat panství. Jeho armáda čítala asi 10 000 mužů, ale odhad je to jen hrubý a přesná čísla jsou dnes již nezjistitelná. Ve své výpravě měl i jednoho z nejslavnějších kronikářů první křížové výpravy Fulchera ze Chartres. Štěpán táhl přes Itálii většinou společně s vojsky Huga z Vermandois, Roberta Flanderského a svého švagra Roberta Normanského.  Po překročení Alp se na konci října setkali v Lucce s papežem Urbanem II. Poté pokračovali do Říma a Bari. V Bari se vojsko rozdělilo, když flanderský hrabě se svými oddíly přes pokročilou roční dobu přeplavil přes Jaderské moře. Normandský vévoda se Štěpánem z Blois se rozhodli přezimovat v jižní Itálii.  Přestože část křižáků po nešťastné události na další cestu rezignovala, většina se nalodila a šťastně doplula do Drače. Zde se setkali s přátelským přijetím a koncem května dorazili ke Konstantinopoli.  Křižáci poté spolu s byzantskými spojenci vyrazili dobýt město Nikáia, které drželi Turci. Zatímco křižáci uzavřeli město a odrazili i útok sultána Kiliče Arslana zvenčí, teprve poté 3. června 1097 dorazil k obléhání Štěpán z Blois a Robert Normanský. Po dobytí Nikáie Štěpán napsal: Křižáci postupovali dále na východ a Štěpán pokračoval s nimi až před Antiochii. Během obléhání křižáci spotřebovali většinu zásob a především v zimě, kdy se rozvodnila řeka Orontes a žádné zásoby nešly sehnat, začali hladovět. V zimě se navíc přidali deště a začaly se šířit choroby. Štěpán od Antiochie své ženě napsal:  Během obléhání Štěpána dokonce velmoži zvolili za společného vůdce výpravy. Štěpán však nedlouho poté onemocněl a raději odjel od Antiochie do Alexandretty. Když se uzdravil, křižáci sice Antiochii obsadili, ale sami byli sevřeni vojskem Ketbogy, atabega z Mosulu, který přitáhl antiochijským obráncům na pomoc. Štěpán, který se o tom doslechl, šel křižákům na pomoc, ale když spatřil, v jakém postavení se nachází, dospěl k názoru, že křižáci nemají šanci a dal se na ústup zpět na západ.  Na pochodu potkal císaře Alexia, jenž táhl v čele svého vojska křižákům na pomoc, a vylíčil mu, v jakém jsou křižáci v beznadějném postavení a nemá cenu jim pomáhat. Alexios na Štěpánovy závěry dal a obrátil se zpět do Konstantinopole.  Po návratu do Francie za své jednání sklidil opovržení od své ženy Adély. Nakonec jej žena donutila se do Svaté země vrátit.  Na jaře 1101 přeplul Bospor a přidal se k výpravě na záchranu Bohemunda z Tarentu, kterého drželi Turci v Ankyře v zajetí. Tažení za Bohemundem však ztroskotalo a Štěpán i Raimond de Saint-Gilles, který mu velel, uprchli se zbytky svých armád do Konstantinopole. Odtud se nakonec po moři dostali do Levanty.  Zde se roku 1102 poté spojil s novým jeruzalémským králem Balduinem z Boulogne. Mezitím z Egypta vypochodovala obrovská armáda proti křižákům. Balduin však neodhadl její sílu a jen s několika sty rytíři na ni zaútočil. Egypťané ho však zatlačili do pevnosti Ramla, kde ho obklíčili. V noci se rytířům podařilo pomoci králi Balduinovi k úniku z obklíčení. Ráno Egypťané zaútočili, pevnost dobyli a všechny obránce pobili.  Štěpánova smrt tak v očích tehdejšího křesťanského světa očistila jeho jméno od pohany zrádce a zbabělce.

Potomstvo.

Dále jsou Štěpánovi a jeho manželce Adéle připisovány ještě tři dcery:

Štěpán II. Jindřich z Blois (francouzsky "Étienne II Henri de Blois"; 1045 — 18. květen 1102 Ramla) byl hrabětem z Blois a Chartres a jedním z vůdců první křížové výpravy. Jeho rodiči byli hrabě z Blois Theobald III. a Garsinda z Maine. Kolem roku 1080 se Štěpán v Chartres oženil s Adélou, dcerou Viléma Dobyvatele. Štěpánovy dopisy, které posílal z křížové výpravy své ženě do Evropy, jsou kromě kronik důležitým zdrojem informací o průběhu křížové výpravy.

Stephan Heinrich von Blois ("Etienne Henri"; * um 1045; † 19. Mai 1102 nach der Schlacht von Ramla) war seit 1089 ein Graf von Blois, Chartres, Châteaudun, Sancerre und Meaux. Er war der älteste Sohn des Grafen Theobald III./I. von Blois-Champagne und dessen zweiter Ehefrau Gundrade (Gondrée).


Život.

Narodil se roku 1676 do významného uherského šlechtického rodu Rákócziů. Jeho otec František I. Rákóczi a někteří jeho další příbuzní se účastnili protihabsburských povstání, a proto byl během svého dospívání pod rakouským dohledem. Po smrti otce vychováván otčímem I. Tökölym. Po porážce Tökölyho povstání v roce 1688 byl zajat a dán do výchovy jezuitům. Po sňatku s tehdy patnáctiletou Šarlotou Amálií z Hessen-Wanfriedu žil od roku 1694 na svém panství na východním Slovensku.  V roce 1701, nespokojený s habsburskou politikou v Uhersku, se pokusil na dálku navázat spojenectví s rakouským nepřítelem, francouzským králem Ludvíkem XIV. Plán uhersko-francouzského spojenectví byl však prozrazen a Rákóczi uvězněn. Po útěku z vězení žil v polském exilu, kde připravoval boj proti Habsburkům. V roce 1703 se po návratu do vlasti stal vůdcem právě vypuklého protihabsburského povstání. To začalo v době, kdy byla velká část rakouských vojsk zaměstnána válkou o španělské dědictví s Francií, a proto se rychle rozšířilo. Do prosince 1703 povstalci, zvaní kuruci, ovládli většinu tehdejšího Uherska a Sedmihradska. V roce 1704 se stal Rákóczi sedmihradským knížetem a roku 1705 byl zvolen v Sečanech hlavou uherské stavovské konfederace. Kuruci si udržovali své pozice i díky francouzské finanční pomoci a jejím vojenským odborníkům. Velkou podporu mělo povstání u poddaných, kterým Rákóczi slíbil osvobození od jejich povinností. Na sněmu uherské šlechty v Ónodu 1707 byli Habsburkové sesazeni z uherského trůnu. Rákóczi uzavřel tajnou smlouvu s carem Petrem I. Velikým k podpoře svých ambicí na polsko-litevský trůn. V důsledku vojenských neúspěchů Francie za války o dědictví španělské se Rákócziho povstání dostávalo do izolace; v roce 1708 byl poražen u Trenčína., což byla předzvěst blížícího se konce.  Situace se ale změnila v roce 1708, kdy posílená rakouská armáda porazila kuruce u Trenčína. Část povstalců přešla na stranu císaře Josefa I., jehož vojska převzala iniciativu a v letech 1708–1711 postupně dobývala zpět Uhersko. Roku 1710, kdy byl již uherský odboj téměř poražen, se sedmihradský kníže rozhodl odejít do Polska, aby zde vyjednal vojenskou podporu od ruského státu. Zbylí uherští povstalci ale ukončili boje a v dubnu 1711 podepsali s císařem tzv. Satmárský mír. Ta jim zajistila amnestii, náboženskou svobodu a stavovské výsady. V roce 1711, když Rákóczi byl v Polsku, generál Sándor Károlyi se vzdal. Rákóczi se již domů vrátit nemohl.  Rákóczi amnestii odmítl a odjel v roce 1713 do francouzského exilu. Zde pobýval nejdříve ve Versailles, poté v karmelitánském klášteře, kde psal své paměti. Při vyjednávání rastattského míru v roce 1714 se Ludvík XIV. marně přimlouval za jeho odškodnění. Za dva roky dostal pozvání od tureckého sultána, který organizoval tažení proti Rakousku a navrhl Rákóczimu spolupráci. V Turecku ale Rákóczi byl zklamán, protože sultán s Habsburky uzavřel mír. Od té doby až do konce svého života žil v tureckém městě Tekirdağ, kde 8. dubna 1735 také zemřel. Pochován byl nejdříve v Cařihradu, roku 1906 byly jeho ostatky převezeny na Slovensko, kde jsou uloženy v košické katedrále svaté Alžběty.

František II. Rákóczi (; 27. března 1676, Borša, Uhersko – 8. dubna 1735, Tekirdağ, Osmanská říše) byl sedmihradský kníže, vůdce neúspěšného protihabsburského uherského povstání v letech 1703–1711.

Franz II. Rákóczi (* 27. März 1676 auf Schloss Borsi (heute Borša) im Komitat Semplin, Königreich Ungarn; † 8. April 1735 in Tekirdağ, Osmanisches Reich); (ung.: II. Rákóczi Ferenc, slow.: František II. Rákoci) gilt heute als ungarischer Nationalheld und war seinerzeit der reichste Adlige im Königlichen Ungarn. Er war Gespan des oberungarischen Komitats Sáros und Anführer des nach ihm benannten Aufstandes (1703 bis 1711), der letzten und größten Erhebung ungarischer Adliger gegen die Habsburger.


Mládí a vzdělání.

Narodil se 29. června 1896 do chudé židovské rodiny žijící v Rusku ve městě Taganrog na březích Azovského moře. V roce 1913 se přestěhoval do USA. Zde začal studovat elektrotechniku na Univerzitě Jižní Kalifornie, kde v roce 1918 získal bakalářský titul. Poté několik let sloužil u americké armády, ve vzdělávání pokračoval studiem matematiky, z níž získal magisterský titul v roce 1926 znovu na Univerzitě Jižní Kalifornie. Doktorát poté získal roku 1928 na Kalifornském technologickém institutu v oboru teoretická fyzika.

Vědecká kariéra.

Po zisku doktorátu začal Podolsky pracoval na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde strávil rok, poté dojel na rok do Lipska. Roku 1930 se vrátil na Caltech, kde se jeho spolupracovníkem stal Richard Tolman. Po roce opět odešel, tentokrát na Ústav fyziky a technologie v Charkově. Zde pracoval s několika významnými fyziky jimiž byli například Vladimir Alexandrovič Fok, Paul Dirac a Lev Davidovič Landau. Do Spojených států se vrátil v roce 1933, tentokrát na Institute for Advanced Study v Princetonu. O dva roky později pak získal místo profesora matematické fyziky na University of Cincinnati, kde zůstal do roku 1961.

Výzkum.

Podolského nejvíce proslavila spolupráce s Einsteinem a Rosenem na EPR paradoxu (publikace 1935), jímž se snažili dokázat neúplnost kvantové mechaniky. To vyústilo až ve formulaci Bellových nerovností v roce 1964 a v příchod kvantové informační teorie.  V roce 1933 Landaua a Podolského napadlo, že by mohli vydat učebnici elektromagnetismu a speciální teorie relativity s důrazem spíše na teorii než na experimentální výsledky. Toto se neuskutečnilo, ale Landaua a Lifšice to inspirovalo k sepsání slavného desetidílného Kurzu teoretické fyziky. Rovněž Podolsky později napsal knihu o elektromagnetismu.

Špionáž.

V roce 2009 vyšla kniha J. Haynese, H. Klehra a A. Vassilijeva "Spies: The Rise and Fall of the KGB in America" v níž se objevují důkazy, že Podolsky roky působil jako sovětský špion, který předával informace o americkém jaderném programu. Na rozdíl od většiny ostatních špionů zřejmě tuto činnost nevykonával z ideologických důvodu, ale za peníze.

Boris Podolsky (29. června 1896 – 28. listopadu 1966) byl americký fyzik rusko - židovského původu. Známý je především díky práci s Albertem Einsteinem a Nathanem Rosenem na kvantovém provázání a takzvaném EPR paradoxu.

Boris Podolsky (, wiss. Transliteration ""; * 29. Juni 1896 in Taganrog; † 28. November 1966 in Cincinnati) war ein US-amerikanischer Physiker.


Začátky.

Šachy se naučil hrát v osmi letech. Ve 12 letech se stal mistrem sportu a ve 14 letech mezinárodním mistrem. V roce 1989 zvítězil na mistrovství světa mládeže do 14 let v Portoriku a v roce 1990 získal stříbrnou medaili na mistrovství mládeže do 16 let v Singapuru. Velmistrem se stal v roce 1992. V roce 1994 hrál za Bulharsko na šachové olympiádě v Moskvě, kde podal nejlepší výkon na první šachovnici a přispěl k zisku 5. místa družstva. V roce 1995 se probojoval do světové špičky a začal se účastnit superturnajů.

Zápasy o titul mistra světa.

Na mistrovství světa FIDE 1998 hraném vyřazovacím systémem vypadl ve druhém kole s Jeroenem Piketem 0,5-1,5. Na mistrovství světa FIDE 1999 v Las Vegas skončil v osmifinále po prohře s Vladimirem Kramnikem 1-3. Roku 2000 nastoupil v dalším ročníku Dillí vypadl ve čtvrtfinále s Michaelem Adamsem 0-5-1,5.  V roce 2002 se mistrovství světa FIDE hrálo v Moskvě. Topalov se probojoval do osmifinále, kde prohrál s Alexejem Širovem 3-4. V roce 2002 se také zúčastnil Dortmundských šachových dnů, které byly zároveň kandidátským turnajem asociace profesionálních šachistů PCA o právo vyzvat tehdejšího mistra světa PCA Kramnika. Topalov se probojoval do finále, tam ale prohrál s Péterem Lékem 1,5-2,5. V roce 2004 se zúčastnil turnaje Mistrovství světa FIDE 2004, hraného opět vyřazovacím způsobem. Ve 3. kole zvítězil nad Sergejem Movsesjanem 1,5-0,5, v osmifinále zdolal Kožula 2-0 a ve čtvrtfinále Charlova stejným poměrem. V semifinále byl však poražen tehdejším vítězem a mistrem světa FIDE 2004 Rustamem Kasimdžanovem 2-4.

Mistr světa FIDE.

Turnaj o titul mistra světa FIDE se konal roku 2005 od 27. září do 16. října v Potrero de los Funes v provincii San Luis v Argentině. Po kritice vyřazovacího systému předchozích mistrovství se o titulu rozhodovalo v turnaji osmi špičkových hráčů. Kromě Topalova zde hráli Viswanathan Anand, Péter Lékó, Alexandr Morozevič, Petr Svidler, Judit Polgárová, Rustam Kasimdžanov a Michael Adams. Hrálo se systémem každý s každým bílými i černými kameny, celkem tedy 14 partií. Topalov v první polovině získal vynikajících 6,5 bodu ze sedmi partií. Ve zbylých sedmi partiích hrál na jistotu a remizoval. S celkovým výsledkem 10 bodů ze 14 partií se stal s náskokem 1,5 bodu vítězem turnaje a mistrem světa FIDE.

Ztráta titulu ve sjednocovacím zápase.

23. září - 13. října 2006 se v Elistě konal zápas sjednocující tituly mistrů světa FIDE a PCA. Topalovovým soupeřem v zápase na 12 partií byl Vladimir Kramnik, mistr světa PCA. Bylo dohodnuto, že v případě nerozhodného výsledku následují čtyři partie v rapid šachu a v případě trvání nerozhodného stavu 2 až 3 partie bleskové. Topalovov začal zápas nešťastně prohrou v prvních dvou partiích. Zápas probíhal v dusné atmosféře a provázely ho spory. Kramnik se nedostavil k 5. partii a Topalov ji vyhrál kontumačně. V osmé partii se Topalovovi podařilo vyrovnat. Po 12 partiích byl stav nerozhodný 6-6 a rozhodovalo se v prodloužení se zrychleným tempem. Tam Topalov prohrál 1,5-2,5, a titul tak udržel Vladimir Kramnik.

Plánované zápasy o titul mistra světa.

Roku 2009 se Topalov utkal v zápase s Gatou Kamským a zvítězil 4,5:2,5. To znamená, že Topalov bude bojovat s vítězem zápasu Anand-Kramnik o titul mistra světa v šachu.

Veselin Topalov (* 15. března 1975) je bulharský šachový velmistr, který byl v letech 2005 až 2006 mistrem světa mezinárodní šachové federace FIDE. V říjnu 2015 je trojkou na žebříčku FIDE s ratingem ELO 2813 bodů. Roku 2005 obdržel šachového Oskara. V Bulharsku je Topalov jednou z největších celebrit, v roce 2005 tam byl vyhlášen mužem roku. Veselin Topalov je kombinačně laděný útočný hráč a nebojí se v partiích riskovat.

Wesselin Topalow (bulgarisch, wiss. Transliteration "Veselin Topalov"; * 15. März 1975 in Russe) ist ein bulgarischer Großmeister im Schach.


Historie.

Stáří tohoto plemene se odhaduje na více než 1 000 let, a přesné záznamy o šlechtění tedy nejsou. Nevíme, z jakých plemen se tento pes vyvinul a kde přesně to bylo, ale jelikož se dnes nejvíce vyskytuje v Chorvatsku, je tato země zapsána jako země původu. Kvůli svým vlastnostem byli jeho předci nejspíše také pastevečtí psi. V roce 1969 byl uveřejněn standard, který je totožný s tím, který se používá dnes.  Původně byl vyšlechtěn jako pastevecké plemeno, dnes se ale k tomuto účelu používají spíše jiná plemena a tak dnes toto plemeno nalezneme spíše jako hlídače nebo společníka. Protože nejsou moc rozšíření, nemohlo se zatím "ozkoušet" jak by se mu dařila obrana nebo čichové práce.

Vzhled.

Chorvatský ovčák je středně velké psí plemeno. Délka těla přesahuje kohoutkovou výšku asi o 10 %, jedná se tedy o plemeno s obdélníkovým rámcem. Srst je mírně kudrnatá, na hlavě a končetinách je kratší oproti zbytku těla. Povolené zbarvení je pouze černé, žádné jiné barvy se ani nevyskytují. Srst tvoří na uších krátké volánky a na ocase prapor, také mírný límec na krku.  Hlava je klínovitého tvaru, lehká, s poměrem čenichu ku mozkovny 9:11. Celková délka hlavy činí asi 20 cm. Při pohledu shora je lebka oválná a týlní hrbol mírně výrazný, naopak stop je jen málo vyjádřený. Uši trojúhelníkové, polovztyčené nebo vztyčené (záleží na jedinci), středně dlouhé a daleko od sebe. Kupírování není povoleno a to jak z pohledu českého zákona, tak z pohledu chovu; chovní psi nesmějí mít kupírované uši. Oči kaštanové až černé barvy, střední velikosti a mandlového tvaru. Výraz je inteligentní a živý. Nosní houba vždy černá s dobře otevřenými nozdrami. Zuby musí být silné a zdravé, nejlépe s nůžkovým skusem, avšak klešťový skus je také přípustný. Krk v poměru k hřbetní linii stojí mírně šikmo, je středně dlouhý, široký a dobře osvalený. Hřbet krátký, silný. Nohy jsou dlouhé, dobře osvalené, zakončené kulatými tlapkami s černými drápky. Ocas středně vysoko nasazený, kupírování je povolené, avšak v poslední době se často stává i to, že se štěňata narodí s přirozeně krátkým ocasem nebo úplně bez něj.

Povaha.

Chorvatský ovčák je přátelský, oddaný, hravý, mrštný a bystrý pes. Má vyvinutý ochranářský pud, dokáže se samostatně rozhodovat, je čilý, pozorný a snadno cvičitelný. Oplývá téměř nevyčerpatelnou zásobou energie, kterou si může ventilovat například při dlouhých procházkách nebo psích sportech, jako je agility nebo dogfrisbee. Je to dobrý a schopný hlídač. Děti má rád a s ostatními zvířaty také vychází dobře, ale může mít sklony "povyšovat se" nad ostatní psy, obzvláště samce. K cizím se chová nedůvěřivě ale nesmí být agresivní. Je to pes spíše pro jednoho pána, a tomu je věrný. Kvůli své dominantní povaze ale může mít nějakou dobu "zálusk" na post "vůdce smečky", to se ale dá patřičným výcvikem zlepšit.

Péče.

Srst nepotřebuje skoro žádnou péči, stačí občasně pročesat, ale mýt by se měla jen v případě, pokud je pes opravdu špinavý, protože tak dobře neizoluje a mohla by ztratit svůj přirozený lesk a mastnost, což by vedlo ke kožním potížím. Jako každý ovčácký pes vyžaduje hodně pohybu a nedostatek může vést až k agresivitě nebo nervozitě. Drápky je nutné zastřihávat, pokud si je pes nebrousí o chodník nebo kámen. Může být celý rok držen venku, ale nejlépe se zateplenou boudou. Lepší pro něj bude dům se zahrádkou, nežli byt.

Chorvatský ovčák (anglicky: "Croatian Sheepdog") je původně pastevecký a ovčácký pes pocházející z Balkánu, nejvíce je rozšířený v Chorvatsku a ve Slovinsku. Patří do skupiny ovčáčtí a honáčtí psi a ve své rodné zemi je velmi oblíbený pro schopnost sám se rozhodovat. Plemeno je oficiálně uznané Mezinárodní kynologickou federací (FCI), která jej řadí do skupiny plemena ovčácká, honácká a pastevecká.

Der Hrvatski ovčar "(sprich: hrwatski owtschar)" ist eine von der FCI anerkannte Hunderasse aus Kroatien (FCI-Gruppe 1, Sektion 1, Standard Nr. 277).


Popis.

Jeseter má protáhlé, nízké tělo. Hlava vybíhá v dlouhý rypec. Ústa jsou na spodní části hlavy. Má 4 vousky. Oči jsou malé. Hřbetní ploutev je posunuta dozadu, ocasní je nesouměrná s výrazně větším horním lalokem. Na těle jsou kostěné štíty vytvářející 5 podélných řad. Na hřbetě má v řadě 11–17, na boku 60–70 a na břiše 10–18 kostěných štítků. Kostra je chrupavčitá. Hřbet a boky jsou šedohnědé až zelenohnědé, břicho žlutavé nebo špinavě hnědé. Hřbetní a řitní ploutve rezavě červené, ostatní jsou světle šedé. Nejvyšší zaznamenaný věk byl 27 let. Může dosáhnout délky až 125 cm při hmotnosti 19 kg.

Výskyt.

Vyskytuje se ve velkých, poměrně rychle proudících tocích úmoří Černého, Kaspického a Baltského moře. Na Slovensku je chován v rybnících. V ČR se vyskytuje velmi vzácně v řece Dyji a Moravě, kam proniká z Dunaje.

Význam.

V našich podmínkách nemá velký hospodářský význam na maso. Jeseteři jsou z volných vod drancováni především pro kaviár. Chov jeseterů a produkce kaviáru v akvakultuře je tedy považováno nejen za perspektivní oblast, ale také za způsob ochrany jeseterů. Celosvětová produkce jeseterů vzrostla v posledních letech z 2500 tun v roce 1999 na 25 600 tun v roce 2008 (FAO, 2008). U výroby kaviáru lze sledovat podobný trend. Ta vzrostla z 1,7 tuny v roce 2003 na 27,3 tun v roce 2007. Vysoká cena kaviáru tedy zaručuje rentabilitu chovu jeseterů v akvakultuře, přičemž kaviár z albinotické formy jesetera patří k nejdražším na světě. Kilogram tohoto vysoce kvalitního "zlatého kaviáru" může stát podle Guinessovy knihy rekordů až 25 000 $. Je snaha o jeho návrat vysazováním jedinců z umělého odchovu do volných vod. Vytvoření trvalé populace schopné přirozeného rozmnožování se zatím nezdařilo.

Potrava.

Jeseteři jsou v přirozeném prostředí živočichové, jejichž hlavní složkou potravy jsou bentické organizmy (larvy hmyzu, červi, korýši), některé v akvakulturách chované druhy (např. vyza velká, jeseter ruský, jeseter malý) se od určitého stáří (velikosti jedince) stávají predátory, kdy vyhledávají a loví ryby vhodných velikostí. Proto jejich chov nelze běžně provádět extenzivní ani semi-intenzivní metodou. Potravu většinou sbírají ze dna, ale výjimečně i z vodního sloupce a z hladiny. Je tedy bentofágem.

Rozmnožování.

Tření probíhá zpravidla od dubna do června. Jeseteři v této době táhnou proti proudu řeky do vyšších partii. Jikry jsou kladeny na štěrkové dno. Plodnost se pohybuje mezi 10 000 a 140 000 jiker na samici. Jeseter malý byl zvolen jako modelový druh pro své rozšíření ve středoevropské akvakultuře a pro využití v hybridizaci s vysoce ceněnou vyzou velkou ("Huso huso") k produkci bestěra.

Pohlaví.

Na první pohled obtížně zjistitelné. Pohlavní dospělosti dosahují samci ve věku 3–5 let a samice 4–7 let, většinou po překročení délky 40 cm. Samice žijí déle než samci. Oproti jiným rybám rostou velmi pomalu.

Ekonomické aspekty umělého výtěru.

Konvenční akvakultura jeseterů vyžaduje společný chov obou pohlaví podle druhu po několik let, než je možné pohlaví diagnostickými metodami rozlišit. Při chovu jeseterů na produkci kaviáru z akvakultury ale není odchov samců do vyšší hmotnosti ekonomicky výhodný, vzhledem k násobným až řadovým rozdílům mezi cenou 1 kg jeseteřího masa (cca 350 Kč) a 1 kg kaviáru (cca 15 400 Kč).

Jeseter malý ("Acipenser ruthenus"; L., 1758) je sladkovodní ryba, jedním z vývojově nejstarších druhů ryb objevujících se v Česku. Předpokládá se, že se tyto ryby vyvinuly před 200 miliony let a žijí na Zemi od dob dinosaurů v téměř stejné podobě, jako je známe dnes. Jeho výskyt je však velmi sporadický, a proto je chráněn zákonem.

Der Sterlet ("Acipenser ruthenus") ist eine Fischart aus der Familie der Störe (Acipenseridae). Mit einer Länge von etwa 40 bis 100 Zentimetern gehört er zu den kleineren Arten der Gruppe.


Kariéra.

Winnipeg Jets/Phoenix Coyotes.

Chabibulin byl vybrán v devátém kole Vstupního draftu NHL v roce 1992 kanadským klubem Winnipeg Jets. V sezóně 1993-94 hrál za tým Russian Penguins a v lednu 1995 poprvé nastoupil za Winnipeg v NHL. V roce 1996 se Jets přestěhovali do Phoenixu a byli přejmenováni na Phoenix Coyotes. V pěti sezónách ve Winnipegu a Phoenixu sehrál tři sezóny s více než 60 zápasy na kontě (z toho dvě s více než 70 zápasy), což podle některých názorů vedlo k tomu, že Chabibulinova forma klesla kvůli únavě právě v playoff, což přispělo k tomu, že se tým během té doby nedostal do druhého kola playoff. Po sezóně 1998-99 se Chabibulin dostal do sporu s klubem Coyotes, kvůli prodloužení kontraktu a celou sezónu 1999-00 hrál v nižší severoamerické lize IHL, kde hrál za klub Long Beach Ice Dogs, kde obdržel trofej pro nejužitečnějšího hráče sezóny IHL.

Tampa Bay Lightning.

5. března 2001 byl Chabibulin vyměněn do Tampy Bay Lightning za Mika Johnsona, Paula Maru, Ruslana Zajnulina a výběr v druhém kole draftu 2001, ve kterém si Phoenix vybral Matthewa Spillera. Jako nová jednička týmu Lightning pomohl společně se superhvězdami Vincentem Lecavalierem, Bradem Richardsem a Martinem St. Louisem dovést tým do playoff v roce 2003 (poprvé od roku 1996) a v roce 2004 vyhráli poprvé v historii Tampy Bay – Stanley Cup. V tehdejším playoff vychytal pět čistých kont ve 23 zápasech a v prvním kole playoff proti New Yorku Islanders vyrovnal rekord NHL v počtu 3 čistých kont v jednom kole. Na rozdíl od Phoenixu mohl v Tampě Bay Chabibulin během sezóny šetřit síly díky kvalitnímu náhradníkovi Johnu Grahamovi.  Během výluky NHL v sezóně 2004-05 hrál Chabibulin za Ak Bars Kazaň v Ruské superlize.

Chicago Blackhawks.

Poté co Hráčská asociace NHL ratifikovala kolektivní smlouvu NHL, se stal Chabibulin volným hráčem a podepsal smlouvu s Chicagem Blackhawks na 4 sezóny za 27 000 000 dolarů (asi 540 000 000 kč) a stal se tak nejlépe placeným brankářem ligy. Během jeho působení v Chicagu jej, ale sužovala častá zranění a nevyrovnanost formy.  V červenci 2008 podepsali Blackhawks smlouvu s brankářem Cristobalem Huetem, který předtím hrál za Washington Capitals. Huet byl kandidátem na místo prvního brankáře za Chabibulina, kterému se nedařilo. Vzhledem k tomu, že Huet i Chabibulin brali vysoké platy (Huet vydělával asi 112 miliónů kč za sezónu), tak byl očekáván obchod, aby se Chicago zbavilo drahého Chabibulina. Nicméně v sezóně 2008-09 zůstal v týmu a chytal ve 42 zápasech základní části a s týmem se kvalifikovali do playoff, kde byl prvním brankářem týmu. Blackhawks porazili Calgary Flames a Vancouver Canucks a dostali se do finále západní konference, kde nastoupili proti Detroitu Red Wings. Ve třetím zápase musel být během hry nahrazen Cristobalem Huetem, kvůli zranění a vynechal i další tři zápasy playoff.

Edmonton Oilers.

1. července 2009 podepsal čtyřletou smlouvu s Edmontonem Oilers na 15 miliónů dolarů (asi 300 miliónů korun) a nahradil Dwayna Rolosona na pozici prvního brankáře klubu. Za Oilers debutoval 3. října 2009 proti Calgary Flames, ve kterém udělal hrubou chybu, když se snažil v poslední minutě zápasu překazit vyjetím z branky zabránit přihrávce protihráčů, což se mu nepodařilo a David Moss, tak dával gól do prázdné branky. 13. ledna 2010 klub oznámil, že se Chabibulin musí podrobit operaci vyhřezlé meziobratlové ploténky a ten tak chyběl po celý zbytek sezóny.  V sezoně 2010–2011 odchytal 47 zápasů (10 musel vynechat kvůli zranění), ale měl nejhorší statistiky od sezony 2005–06 a připsal si pouhých 10 výher.  Sezonu 2011–2012 začal výborně, když neprohrál prvních 9 zápasů sezony (7 vyhrál) a za říjen byl vyhlášen 3. hvězdou měsíce NHL, ale postupem času se jeho výkony i výkony Oilers zhoršovaly. V sezoně odchytal 40 zápasů a de facto se stal dvojkou Oilres, protože Devan Dubnyk odchytal 47 zápasů. Statistiky si lehce vylepšil, ale připsal si jen 12 vítězství.  Během výluky v NHL v sezony 2012–13 nikde nehrál. Při přípravě v krátkém kempu si zranil třísla a poprvé nastoupil až v 11. zápase Oilres. Přesto, že měl nejlepší statistiky během svého působení v Edmontonu (průměr 2,54 a úspěšnost zákroků 92,3%), si připsal pouze 4 vítězství ve 12 zápasech, protože přednost dostával Dubnyk.

Návrat do Chicaga Blackhawks.

5. července 2013 podepsal roční smlouvu s Chicagem na 2 milióny dolarů (asi 40 miliónů korun).

Osobní život.

8. února 2010 byl při řízení auta zastaven policisty, když překročil povolenou rychlost o více než 40 km/h a následně bylo zjištěno, že byl i pod vlivem alkoholu, načež byl zatčen a obviněn za překročení rychlosti a řízení pod vlivem alkoholu. 7. července 2010 byl soudem případ odložen. Později byl za toto odsouzen na 30 dní vězení a v současnosti je projednávána jiná alternativa tohoto trestu.

Reprezentační kariéra.

Chabibulin na reprezentační scéně debutoval startem na ME juniorů, kde nastoupil za Sovětský svaz. V roce 1992 chytal na MS juniorů, kde s reprezentací SNS získal zlatou medaili poté se v tom samém roce zúčastnil Zimních olympijských her, kde získal také zlatou medaili jako třetí brankář týmu. Po turnaji ovšem vznikl spor poté, co si medaili, která měla náležet Chabibulinovi, přisvojil reprezentační trenér Viktor Tichonov, ačkoliv trenéři na Olympijských hrách nejsou medailemi odměňováni. To byl důvod k Chabibulinově bojkotu reprezentace na většině pozdějších mezinárodních turnajů.  V roce 1996 nastoupil ve dvou zápasech Světového poháru za Rusko.  V roce 2002 pomohl ruské reprezentaci k bronzovým medailím na Zimních olympijských hrách v Salt Lake City. V roce 2006 byl nominován do ruské reprezentace na Olympijských hrách v Turíně, kde ovšem nechytal ani v jednom zápase a všechny zápasy odchytal Jevgenij Nabokov.

Nikolaj Ivanovič Chabibulin (* 13. ledna 1973, Jekatěrinburg, Sovětský svaz) je bývalý ruský hokejový brankář, naposledy hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize NHL.

Nikolai Iwanowitsch Chabibulin (; englische Transkription: "Nikolai Ivanovich Khabibulin"; * 13. Januar 1973 in Swerdlowsk, Russische SFSR) ist ein ehemaliger russischer Eishockeytorwart. Chabibulin absolvierte über 800 Spiele für die Winnipeg Jets, Phoenix Coyotes, Tampa Bay Lightning, Chicago Blackhawks und Edmonton Oilers in der National Hockey League und gewann dabei im Jahr 2004 mit den Tampa Bay Lightning den Stanley Cup. 1992 wurde er mit der Eishockeynationalmannschaft der GUS Olympiasieger und ließ dieser Gold- eine Bronzemedaille mit der russischen Nationalmannschaft bei den Olympischen Winterspielen 2002 folgen.


Charakteristika.

Sledge hokej je určen pro hráče, kteří mají postižení v dolní části těla. Jejich postižení musí být klasifikováno odbornou osobou a uznáno v souladu s pravidly. Hráči jsou upnutí do speciální ocelových saní se dvěma noži a plastovým sedákem a pohybují se pomocí dvou krátkých hokejek, které mají na jednom konci ocelové hroty a na druhém čepel, díky které ovládají puk. Brankář je také usazen na saních, má ale pouze jednu hokejku, chránič nohou (beton), lapačku a vyrážečku. Hraje se na ledové ploše stejné jako pro klasický lední hokej a počet hráčů je také stejný jako u ledního hokeje, tedy 5 hráčů plus brankář. Branka je zmenšená z důvodu handicapu pro který by brankář nezabránil gólu v horní části branky. Maximální počet hráčů v jednom družstvu je omezen na 15.

Vznik a vývoj.

Vznik sledge hokeje se datuje v 60. letech 20. století, kdy skupina pacientů z rehabilitačního centra vymyslela, jak hrát hokej i přes svůj handicap. Navrhli první sáně a hokejky a již v roce 1969 se uskutečnilo první mezinárodní utkání mezi Norskem a Švédskem. První sledge hokejová liga vznikla v Evropě v 70. letech a účastnilo se jí 5 týmů. V 80. letech se přidala Velká Británie a Kanada a v 90. letech USA, Estonsko a Japonsko. V roce 1994 se sledge hokej poprvé představil na Zimních paralympijských hrách v Lillehammeru v Norsku. Od té doby se stal jedním z nejsledovanějších sportů na zimních paralympijských hrách.

Sledge hokej v ČR.

V České republice byl první sledge hokejový tým založen v roce 1999 ve Zlíně. V roce 2002 byly založeny týmy v Kolíně a Olomouci. V témže roce vznikla také první česká sledge hokejová liga s názvem Český pohár (para hokej). V roce 2003 se přidaly další dva týmy z Karlových Varů a Českých Budějovic. V roce 2006 přibyl do české ligy tým Sparta Praha, v roce 2009 Studénka a v roce 2011 Pardubice.  Česká republika má i svůj sledge hokejový reprezentační tým, který se řadí do světové elitní skupiny A. Vznikl v sezóně 2002/2003 a již v roce 2005 se česká reprezentace umístila na čtvrtém místě na domácím mistrovství Evropy konaném ve Zlíně. V listopadu 2007 vybojovala česká reprezentace stříbrné medaile na mistrovství Evropy v Itálii. Díky 2. místu na mistrovství světa "B" v USA v dubnu 2008 český reprezentační tým postoupil do elitní skupiny mistrovství světa "A", které se konalo v roce 2009 v Ostravě. Český národní tým ve své mistrovské premiéře obsadil páté místo, čímž se poprvé v historii kvalifikoval na Zimní paralympijské hry ve Vancouveru (2010). Na paralympiádě český tým potvrdil svoji vysokou úroveň, když skončil na pátém místě. V roce 2011 česká sledge hokejová reprezentace obhájila 2. místo na mistrovství Evropy ve Švédsku. V roce 2013 na mistrovství světa v Koreji obsadili čtvrté místo, na Zimních paralympijských hrách v Soči obhájili páté místo. Na zatím posledním mistrovství světa v roce 2019 v Ostravě česká reprezentace obsadila 4. místo, což je zatím největší úspěch české reprezentace.

Sledge hokej (), též para hokej (), je sport, který je příbuzný lednímu hokeji, ale je určen pro handicapované hráče. Pravidla sledge hokeje jsou téměř stejná jako pravidla ledního.

Para-Eishockey ist eine dem Eishockey ähnliche Behindertensportart und paralympische Disziplin. Das Spielfeld, die Kleidung und die meisten Spielregeln entsprechen denen des Eishockeys. Der einzige Unterschied besteht in der Fortbewegung, da sich die Para-Eishockey-Spieler nicht auf Schlittschuhen, sondern auf kleinen Schlitten bewegen. Zur Beschleunigung nutzen die Spieler zwei kurze Schläger, die am Ende mit Spikes besetzt sind. Ein Spiel ist in Drittel von je 15 Minuten geteilt.


Charakteristika.

Projekt "coreboot" je svobodný software, který umožňuje za pomoci otevřeného kódu zajistit start počítače. Nahrazuje tak BIOS, který je základním programovým vybavením počítače, které je umístěno na základní desce počítače ve flash paměti již při její výrobě.  BIOS (resp. "coreboot") obsahuje strojový kód (počítačový program), který kromě jiného po zapnutí počítače provede první detekci a inicializaci připojeného hardware a tzv. POST testy. Tento kód je závislý na použitém hardware, protože jeho programátor musí detailně vědět, jak je hardware ovládán a jak je ho možné správně nastavit tak, aby správně fungoval. Tyto informace obvykle výrobci ponechávají utajené, a proto není možné jednoduše a bez omezení využívat všechny funkce hardware (např. přehrávání Full HD videa z disku Blu-ray na běžném monitoru). Projekt "coreboot" využívá reverzního inženýrství a zveřejněné dokumentace pro reimplementaci BIOSu.  Současné systémy vyžadují, aby detekovaný hardware a jeho schopnosti byly detailně popsány v ACPI tabulkách, které musí "coreboot" připravit.

Zavedení jádra.

Dále je při startu v rámci BIOSu spuštěn zavaděč, který nakopíruje do operační paměti kód jádra operačního systému a aktivuje ho (spustí ho). Tím je dokončen start (tzv. bootování) počítače, který je tak připraven k použití (typicky je aktivováno grafické uživatelské rozhraní, ve kterém uživatel může spouštět aplikace a využívat tak počítač dle svých představ).  Pro spuštění proprietárních systémů, jako jsou Microsoft Windows, je k projektu "coreboot" nutný ještě tzv. "payload", který implementuje klasické funkce nutné pro jejich zavedení. V tomto případě lze použít SeaBIOS.

Legacy API.

Dalším úkolem BIOSu je poskytnutí rozhraní (tzv. API) pro základní ovládání počítače. Tyto základní funkce nejsou optimalizovány na rychlost, ale jsou univerzální v rámci platformy počítačů IBM PC kompatibilních. Využíval je zejména operační systém DOS, částečně též Windows pro DOS. Současné 32bitové a 64bitové systémy, jako jsou Windows NT (např. Windows XP, Windows 7), Linux, Mac OS X a další systémy, již BIOS nepoužívají a místo těchto základních funkcí BIOSu používají vlastní ovladače hardware.

Projekt coreboot (dříve známý jako LinuxBIOS) je open source software, který v počítači nahrazuje proprietární BIOS sloužící k zajištění startu počítače (). Projekt coreboot tak umožňuje vybavit počítač firmwarem, který je k dispozici včetně zdrojového kódu. Projekt coreboot je vyvíjen jako svobodný software pod hlavičkou Free Software Foundation.

Coreboot (Eigenschreibung: coreboot, ehemals LinuxBIOS) ist ein Projekt, welches zum Ziel hat, ein quell-offenes, freies BIOS zu entwickeln. LinuxBIOS wurde 1999 vom Los Alamos National Laboratory gestartet und Anfang 2008 in „coreboot“ umbenannt. Das Projekt ist unter der GNU General Public License lizenziert.


Historie.

Počátek Athénského vévodství.

Prvním vévodou z Athén (nebo také z Théb) se stal v roce 1205 menší burgundský rytíř, který se účastnil čtvrté křížové výpravy, Otta de la Roche. Ačkoliv byl Otta znám jako „Athénský vévoda“, tak tento titul nebyl až do roku 1260 oficiálním titulem pro hlavu tohoto křižáckého státu. Zdejší Řekové nazývali athénské vévody „Megas Kyris“ (řecky "Μέγας Κύρης", "Velký Lord"), ze kterého se později vyvinula zkrácená podoba "Megaskyr".  Athénské vévodství bylo původně vazalským státem Soluňského království, ale po pádu Soluně do rukou epirského despoty Theodora se Athény staly vazalským státem Achajského knížectví. Vévodství zabíralo poloostrov Attika a část Makedonie a sousedilo se Soluňským královstvím a později s Epirským despotátem, přičemž hranice se často hýbaly. K Athénskému vévodství nenáležely žádné ostrovy v Egejském moři, které byly v rukou Benátčanů, Athény si však udržovaly vliv nad latinským Negropontským panstvím. Budovy na Akropoli sloužily jako palác pro athénské vévody.

Katalánské dobytí.

Athénské vévodství držel ve svých rukou rod de la Roche až do roku 1308, kdy přešlo na Gautiera V. z Brienne. Gautier V. najal Katalánskou společnost, skupinu žoldnéřů založenou Rogerem de Flor k boji proti řeckým nástupnickým státům, Epirskémi despotátu a Nikájskému císařství, ale když se je v roce 1311 pokusil podvést a zabít, Katalánci ho v bitvě u Halmyrosu zavraždili a převzali kontrolu na Athénami. Následně zavedli katalánštinu jako úřední jazyk namísto francouzštiny a právo a zákony, které byly stejné jako Achajském knížectví a byly odvozené z byzantského práva nahradily katalánské. Syn Gautiera V. Gautier VI. se udržel jen v panství Argu a Nauplia, kde se stále považoval za legitimního athénského vévodu.  V letech 1318 - 1319 Aragonci dobyli Siderokastron a jižní Thessálii a na těchto dobytých územích založili Neopatrijské vévodství, které se sjednotilo s Athénským vévodstvím. Zbytek Thessálie dobyli v roce 1337 Srbové.

Pád Athénského vévodství.

V roce 1379 Navarrská společnost, sloužící latinskému císaři Jacquesu de Baux dobyla Théby a část Neopatrijského vévodství. Mezitím se Aragornci zmocnili další části Neopatrie a Attiky.  Po roce 1381 vévodství vládli Aragonští králové a to celých sedm let, kdy Athény koupil rod Acciaioli z Florencie. Roku 1390 byla obsazena rovněž Neopatrie.  Od roku 1395 do roku 1402 Athény krátce kontrolovaly Benátky. Roku 1444 se Athénské vévodství dostalo pod vliv, morejského despoty Konstantina XI. a jeho dědiců na byzantském trůnu. V roce 1453 po pádu Konstantinopole se Athény staly součástí Osmanské říše a poslední ohniska odporu proti turecké moci dobyl sultán Mehmed II.

Vévodové z Athén.

Rod de la Roche.

Rod de la Roche burgundského původu a pocházející z malého panství La Roche obnovila antické město Platóna a Aristotela jako uhlazené evropské rytířské město. Stát, který kolem Athén vybudovali se záhy stal nejsilnějším a nejmírumilovnějším křižáckým státem v Řecku. Poté co se moci v Athénském vévodství chopil rod de Brienne, se někteří členové klanu de la Roche vrátili na své panství nedaleko Paříže, ostatní však zůstali v Řecku ve východní části Attiky. Členové rodu de la Roche si poté změnili jméno, nejprve na Rosis, Rosas, Rokas a nakonec Papavasileiou a to v důsledku malé občanské války. Rod Papavasileiou však v Attice stále vlastnil velkou část majetku de la Roche.

Rod de Brienne.

Athénský sněm poté zvolil za nástupce Guye II. hraběte z Brienne, ale jeho majetek byl malý a navíc byl po bitvě s Katalánci sesazen. Jeho manželka poté krátce držela město. Jejich dědicové si nepřestali dělat na Athény nároky, ale jako athénští vévodové byli uznáváni jen v Panství Argu a Nauplia.

Aragonská nadvláda.

Připojení Athénského vévodství Katalánskou společností k aragonskému panství ve středozemí přišlo po popření nástupnictví nového athénského vládce po smrti posledního burgundského vévody.

Rod Acciaioli.

Florentský rod Acciaioli (také Acciajuoli) se vlády v Athénském vévodství zmocnil po odstranění Katalánské nadvlády, za výrazného přispění Navarrské společnosti.

Athénské vévodství (katalánsky Ducat d'Atenes, francouzsky Duché d'Athènes, řecky Δουκάτον Αθηνών) byl jedním z křižáckých států, ustanovených křižáky po čtvrté křížové výpravě v dobytém Řecku.

Das Herzogtum Athen war einer der Kreuzfahrerstaaten in Griechenland, die nach der Eroberung Konstantinopels während des Vierten Kreuzzugs gegründet wurden. In seinem Umfang entsprach das Herzogtum weitestgehend den heutigen Regionen Attika und Böotien, später reichte es bis nach Thessalien hinein.


Nauka.

Na přelomu starověku a středověku se ve Východořímské (Byzantské) říši uchovávala bez přerušení souvislost s antickou kulturou a vzdělaností a proto byla většinově přijímána kosmologie Aristotelova. Někteří křesťanští učenci však přišli se snahou o křesťanskou kosmologii, která by byla v souladu s biblickými texty. Přívržencem této tzv. Syrské školy byl i Kosmas. Podle Kosmy se křesťan nesmí nechat unášet bludy pohanských filozofů, ale raději se vzepřít učení o kulatosti Země, protinožcích, pohybu Země a samostatném pohybu hvězd. Tyto bludy podle Kosmy totiž údajně souvisí s duševním pomatením, kterému propadli lidé při stavbě babylonské věže. Z Mezopotámie se podle něj přenesly do Egypta, kde se s nimi seznámili řečtí filozofové.  Viditelná Země se podle Kosmy podobá velesvatyni zbudované Mojžíšem, v níž se nacházela Archa úmluvy obsahující podle víry Izraele kamenné desky s desaterem božích přikázání. Země má podle Kosmy tvar obdélníku, ploché desky, jejíž délka je dvakrát větší než šířka; obklopuje ji obdélníkový oceán, za kterým na východě žili lidé před potopou světa; tam se prý rozkládá ráj, tam pramení Nil, Eufrat, Tigris a Ganga, které protékají oceánem a poté se znovu vracejí na povrch. Oceán tvoří čtyři zálivy: Římský (Středozemní moře), Arabský, Perský a Kaspický. Křišťálové stěny svatostánku tvoří nebe, říši Kristovu a blažených. Sluncem, Měsícem i hvězdami pohybují andělé, kteří navíc vysílají na Zemi vítr. V noci Slunce zapadá za vysokou horu.  Kosmův výklad je vrcholem středověké naivity v kosmologických otázkách. Přes svůj zdánlivý soulad s křesťanským učením však zůstal bez většího vlivu. Na západě bylo Kosmovo dílo neznámé, nikdy nebylo přeloženo do latiny. Ani v samotné Byzantské říši nedosáhlo většího ohlasu a byla tam nadále dávána přednost Aristotelovu učení.

Dílo.

"Christianike topografia" (zřejmě z roku 547) je dílem, které popisuje obchodní cesty po tehdy známém světě, v němž se Kosmas na základě Bible pokusil vytvořit protiváhu Ptolemaiově, Aristotelem rozpracované antické soustavě – systém, který by byl v souladu s křesťanským učením. Pokoušel se sladit některé obecně geografické představy antiky s doslovnou interpretací biblického místopisu. Dílo obsahuje některé zajímavé informace o zemích, jež autor navštívil či alespoň poznal z doslechu (například o Číně). Kosmas Indikopleustes je kromě toho pravděpodobně autorem dalších čtyř, dnes ztracených knih o astronomii a kosmografii, o Písni písní a žalmech.

Kosmas Indikopleustés (doslova "Indoplavec", rozumí se "Mořeplavec po Indickém oceánu") byl alexandrijský kupec a později mnich Sinajského kláštera, který žil v 6. století a je autorem díla "Christianiké topografia" ("Křesťanský místopis"). V něm popsal země jižní Asie a západní Afriky, která poznal na svých obchodních cestách. Přišel v něm také s vlastním výkladem podoby Vesmíru a Země, kterou považoval za plochou obdélníkovou desku.

Kosmas Indikopleustes ( „Kosmas der Indienfahrer“) war ein spätantiker Schriftsteller und Reisender aus Alexandrien und Zeitgenosse Kaiser Justinians I. Der wirkliche Name des Autors ist unbekannt; etwa seit dem 9. Jahrhundert nannte man ihn "Kosmas Indikopleustes".


Život a dílo.

Rodina.

Švédský inženýr Arvid Gerhard Damm byl na začátku dvacátého století ve své zemi ředitelem naftové společnosti bratří Nobelových. Zároveň však byl spolu s Holanďanem Hugo Kochem autorem tří patentů pro šifrovací stroje. Na jejich výrobu měl ve Švédsku založenou firmu. O jejich vynálezy nebyl na trhu zájem, dokud se vývoje neujal Boris Hagelin.

První práce Borise Hagelina – dvacátá léta.

Roku 1922 se Boris Hagelin ujal práce na zjednodušení jednoho z otcových strojů, který vybavil klávenicí a žárovkami. Podobně to udělal u svého stroje Američan Edward H. Hebern. Díky těmto úpravám se zařízení podobalo německé verzi Enigmy od Artura Scherbia. Do roku 1929 dokázal Hagelin prodat generálnímu štábu Švédska mnoho šifrovacích strojů.  Roku 1928 zemřel Hagelinův otec Bernard Damn.

Vylepšení strojů ve 30. letech.

Hagelin zařízení vylepšil elektrickým psacím strojem aby mohlo psát text přímo na pásku a roku 1934 vestavěl do stroje tiskárnu. Vyřadil tak zastaralé žárovky ukazující šifrovaný text. Usnadnil tím obsluhu, jelikož původně kontrola žárovek vyžadovala současnou práci dvou osob. Zařízení vážilo jen 16 kilogramů a vešlo se do malého kufru. Rychlost 200 znaků za minutu byla v té době nadstandardní.

Francouzská zakázka na „kapesní šifrovač“.

Francouzský generální štáb zaujal stroj natolik, že požádali o vytvoření miniaturního zařízení. Hagelin vyvinul čistě mechanický stroj který nevážil ani 1,5 kilogramu. Francouzi nakoupili ihned přes 5000 kusů těchto strojů, menších než tehdejší telefon. Stroj opět na principu Enigmy vyráběl heslo v průběhu šifrování. Uvnitř zařízení bylo na společné ose, šest kotoučů s různým množstvím pracovních poloh. Přesněji jich bylo 17, 19, 21, 23, 25 a 26. Při šifrování se jejich polohy rozcházely, čímž se při každém počátečním nastavení kotoučů, vytvářel jiný šifrovací kód. Tento kód byl neperiodický a dlouhý přes 101 miliónů znaků.

Emigrace do USA.

Na začátku druhé světové války absolvoval Hagelin riskantní emigraci přes Berlín a Vídeň do New Yorku. To vše kvůli strachu z Hitlera, který v témže roce obsadil Norsko, Holandsko, Belgii a Francii. Do emigrace propašoval kompletní dokumentaci a plány výroby stroje typu "C-28". Z New Yorku zamířil vynálezce do Washingtonu, aby se zde konečně setkal s vynálezce a kryptografem Wiliamem Fredericem Friedmanem.  Pro řádné vyzkoušení se podařilo do konce září propašovat ze Švédska padesát šifrovacích strojů. Testy dopadly úspěšně, ale se strojem se muselo zacházet přesně podle návodu, jinak jeho stupeň bezpečnosti značně klesal. V případě, že se několikrát za sebou použilo stejné heslo, docházelo se k tomu samému. Zprávy šlo poté rozluštit metodou předpokládaných slov. Díky jediné rozluštěné zprávě by šlo odhadnout rozmístění vnitřních kotoučů stroje a ten by byl už nadále k ničemu. Jelikož však USA neměly nic alespoň srovnatelného, přistoupily na používání tohoto zařízení s několika vylepšeními od Friedmana. Od roku 1942 ho pod označením "M-209" vyráběla firma Smith-Corona Typewriter ve státě New York. Roku 1944 jich už bylo vyrobeno 140 000 kusů a Boris Hagelin se stal milionářem.

Návrat do Evropy.

Po válce obnovil Hagelin výrobu ve Švédsku, roku 1948 přemístil část výroby i prodeje do Švýcarska. Úplné přestěhování bylo ukončeno až o deset let později.  Po válce začínal Hagelin 170 zaměstnanci a roku 1952 vznikl nový typ šifrovacího stroje "CX-52". Kotouče byly změněny a šlo je používat v libovolném pořadí (jako u Enigmy). Stejně tak se změnila i část pro tvorbu hesla. Zdvojnásobení počtu pracovních poloh u čtyřech nejmenších kotoučů dovolovalo komunikaci se starými typy stroje. Zařízení však mělo i druhý typ, kde počet pracovních poloh u kotoučů byl v prvočíslech. Délka hesla se tak zvýšila na 2,75 miliardy znaků. Přidalo se i zařízení pro snímání a tvoření textu do děrné pásky "PEB-61". V dalších letech se zařízení stále vyvíjelo. Stroje například umožňovaly nepravidelné pohyby kotoučů nebo přepisy do jiných jazyků.

Vývoj po Hagelinově smrti.

Roku 1983 Boris Hagelin zemřel. Byl tehdy jediným vynálezcem kryptografických zařízení, který na nich dokázal zbohatnout.  Hagelinem založená firma "Crypto AG" sídlí nedaleko Zugu a pokračuje ve výrobě a modernizaci šifrovacích strojů a zařízení. Od začátku sedmdesátých let vyrábí zařízení, která využívají pro vytvoření hesla místo kotoučů posuvné registry.

Boris Hagelin (2. července 1892 – 7. září 1983) byl švédský inženýr, vynálezce a zlepšovatel šifrovacích strojů. Byl jediný vynálezce své doby, který na šifrování zbohatl.

Boris Caesar Wilhelm Hagelin (* 2. Juli 1892 in Adschikent; † 7. September 1983 in Zug, Schweiz) war ein schwedischer Unternehmer und Kryptograph.