Klubová kariéra.

Willem II.

V dětství i dospívání hrál fotbal za celek Willem II Tilburg. Seniorský debut prožil dva dny před 18. narozeninami proti Den Haagu v květnu 2015.

Ajax.

Poté co zaujal sportovního ředitele Marca Overmarse, zamířil de Jong do amsterdamského Ajaxu. Počáteční dva roky balancoval mezi A-týmem a týmem do 21 let. V roli střídajícího náhradníka se objevil ve finále Evropské liga UEFA 2016/17, do hry vkročil v 81. minutě na místo Riedewalda. Ajax však prohrál s Manchesterem United 0:2. Počínaje ročníkem 2017/18 se začal naplno prosazovat do základní sestavy a utvořil mladou stoperskou dvojici s Matthijsem de Ligtem. Odehrál celé prosincové utkání proti PSV Eindhoven, které Ajax doma opanoval a zvítězil 3:0.

Sezóna 2018/2019.

Základní skupinu milionářské Ligu mistrů Ajax odstartoval 9. září 2018 domácím vítězstvím nad AEK Athény 3:0, při kterém si De Jong zahrál na stoperu vedle Daleyho Blinda. Potíže s lýtkem jej nevpustily do zápasu proti Bayernu (1:1), ostatní skupinové zápasy ale odehrát stihl a pomohl Ajaxu projít do osmifinále bez prohry.  Na konci ledna byl de Jong u ligové prohry 2:6 na hřišti Feyenoordu, Ajaxu zkomplikovala boj o titul, z čehož mohlo těžit PSV. Další prohra přišla proti Heraclesu, trenér Erik ten Hag navíc v 79. minutě stáhnul de Jonga kvůli svalovému zranění. V polovině února 2019 doma Ajax přivítal Real Madrid a i díky kontroverzně neuznanému gólu prohrál se Španěly 1:2, de Jong odehrál plných 90 minut. De Jongův skvělý výkon v březnové odvetě na Santiago Bernabéu, ale i kolektivní výkon Ajaxu vedl k výhře 4:1 a k postupu do čtvrtfinále.

FC Barcelona.

V lednu 2019 si jeho služby zajistila Barcelona, která Ajaxu zaplatila přestupovou částku 86 milionů eur (v přepočtu 2,2 miliardy korun).  Trenér Ernesto Valverde ho nasadil do úvodního utkání La Ligy na hřišti Bilbaa, jeho osobní debut byl však zastíněn porážkou 0:1. Ve druhém utkání před zraky fanoušků na Camp Nou se předvedl v lepším světle, byla mu totiž svěřena více ofenzivní role, na hřišti navíc oproti prvnímu utkání hrál defenzivně schopný Sergio Busquets, což de Jongovi uvolnilo „ruce“. Barcelona vyhrála nad Betisem 5:2 a získala první tři body. Proti Osasuně ve třetím kole byl u remízy 1:1. Ve čtvrtém ligovém utkání se poprvé gólově prosadil a přispěl k vítězství 5:2 nad Valencií. Už po dvou minutách nahrál na gól 16letému Ansuovi Fatimu, sám pak přesnou střelou zvýšil na 2:0.  Druhý gól v sezóně vsítil po Messiho přihrávce proti Betisu 9. února 2020 a pomohl katalánskému mužstvu vyhrát 3:2 a udržet tým tři body za Realem Madrid.

Reprezentační kariéra.

De Jong odehrál první reprezentační zápas 6. září 2018 při přátelském střetnutí Nizozemska s Peru. Nastoupil do druhého poločasu a asistoval brance Memphise Depaye na 1:1. Nizozemsko nakonec vyhrálo 2:1. O tři dny později odehrál celý úvodní zápas premiérové Ligy národů UEFA s Francií, poté co si získal důvěru trenéra Koemana v zápase s Peru. Proti mistrům světa nezklamal, Nizozemsko přesto prohrálo 1:2.  V září 2019 odehrál celé utkání kvalifikace na Mistrovství Evropy 2020 proti Německu na jeho půdě. Nizozemsko rivala porazilo 4:2 a de Jong se blýskl vyrovnávacím gólem na 1:1. V 59. minutě si naběhl na centr Ryana Babela, využil zaváhání Nica Schulze a z první překonal brankáře Manuela Neuera. O tři dny později nastoupil proti Estonsku a byl u další kvalifikační výhry, tentokráte 4:0.

Frenkie de Jong (* 12. května 1997, Gorinchem) je nizozemský reprezentační fotbalista hrající na pozici záložníka. Od léta 2019 působí ve španělské Barceloně.

Frenkie de Jong (* 12. Mai 1997 in Gorinchem, Niederlande) ist ein niederländischer Fußballspieler, der als Mittelfeldspieler seit Juli 2019 beim FC Barcelona unter Vertrag steht.


Pamětihodnosti.

Kostel Všech svatých.

Slivenecký kostel Všech svatých je raně gotická stavba z konce 13. století s přistavěnou předsíní z roku 1693. V roce 1886 byla vestavěna kruchta a roku 1901 byl kostel opraven podle návrhu A. Barvitia. Na obdélnou loď s věží navazuje trojboce zakončený presbytář s žebrovou křížovou klenbou. V presbytáři se zachovalo prosté gotické sedile a sanktuárium. V lodi jsou lomená okna s kopiemi původních vitráží ze 14. století (originály jsou v Uměleckoprůmyslovém muzeu); v českých zemích jsou téměř unikátní.

Křižovnický dvůr.

Ves Slivenec věnoval král Václav I. listinou ze 6. dubna 1253 řádu křižovníků s červenou hvězdou, s čímž byla spojena povinnost řádu pečovat o opravy Juditina mostu. Bývalý majetek křižovnického řádu zablokovaný pro restituce tvoří 7 % rozlohy městské části Praha-Slivenec, dalšími 3 hektary přesahuje do městské části Praha 5. Je ve správě Pozemkového fondu, většinou jde o ornou půdu. Zemědělský dvůr užíval za socialismu státní statek, nyní ho má od Pozemkového fondu pronajatý soukromá zemědělská firma Pražská agrární společnost s.r.o. Dvůr chátrá, správce ani nájemce do něj dlouhodobě neinvestují, teprve po medializaci tohoto stavu starostkou začal Pozemkový fond vyměňovat střechu, aniž by vyměnil zpuchřelé trámy. Městská část dlouhodobě usiluje o navrácení zdejšího majetku řádu křižovníků.

Těžba kamene.

V lomu nad samotou Cikánka se těží červený vápenec, tzv. slivenecký mramor. Nejstarší známou dochovanou pražskou památkou z červeného mramoru, pravděpodobně sliveneckého, jsou některé desky na hrobech 14 biskupů v chóru chrámu sv. Víta, které nechal v roce 1374 položit Beneš Krabice z Veitmile, a pravděpodobně ze Slivence pochází i mramor řady dalších náhrobků ze 14. a 15. století, například svatojiřské abatyše v křížové chodbě Svatojiřského kláštera na Pražském hradě. V 16. století a v období renesance se stal hojně a všestranně využívaným a žádaným kamenem, největším objektem byla Krocínova kašna v Praze na Staroměstském náměstí o výše 6 metrů a stejném průměru.  Nejstarší písemná zmínka o těžbě mramoru ve Slivenci je z roku 1515. Křižovníci své lomy pronajímali různým kameníkům a firmám. 23. října 1923 křižovníci lom prodali firmě Spojené pražské továrny na stavivo, a.s., které jej měla v nájmu již od roku 1895 (původně pod jménem Barta & Tichý). Roku 1946 byl lom znárodněn, poté privatizován.

Doprava.

Mezi Slivencem a Holyní prochází páteřní výpadovka, ulice K Barrandovu, která je radiálním napaječem Pražského okruhu. Přímo přes Slivenec vede stará silnice od Barrandova do Lochkova a Radotína, z níž ve Slivenci a v Lochkově odbočují silnice do Velké Chuchle. Na sever vede ze Slivence silnice do Holyně, na severozápad do Ořecha.  Do Slivence po léta jezdily městské autobusové linky 246, 247 a 248 ze Smíchova. Od 2. září 2006 byla od Stodůlek a Řeporyj přes Slivenec na Barrandov prodloužena v pracovních dnech linka 230, čímž vytvořila zcela nové spojení MHD, později byl provoz v tomto úseku omezen jen na dopravní špičky. V současnosti jezdí tímto směrem linka 130. V rámci rozsáhlých změn 1. září 2012 byly dosavadní linky 246 a 247 nahrazeny prodloužením linky 120, která jezdí nyní ze Smíchova (Na Knížecí) do Lochkova, část spojů jezdí až do Radotína. Linka 248, která jezdila přes Slivenec do Holyně, byla nahrazena změněnou linkou 230, která začala zajíždět místo linky 248 do Holyně a místo linky 120 do Klukovic a na barrandovské straně byla prodloužena z Chaplinova náměstí k filmovým ateliérům.

Zajímavosti.

Na fotbalovém hřišti ve Slivenci se točilo utkání ve fotbale v "Kameňáku". V areálu Křižovnického dvora se točil film "Utrpení mladého Boháčka".

Slivenec () je katastrální území Prahy. Je zde evidováno 51 ulic, 970 adres a žijí zde asi 3 tisíce obyvatel. K Praze byl připojen roku 1974.

Praha-Slivenec ist ein Stadtteil im Westen der tschechischen Hauptstadt Prag. Er gehört zum Verwaltungsbezirk Prag 5 und setzt sich aus den zwei Katastralgemeinden Slivenec (deutsch "Sliwenetz") und Holyně (deutsch "Hollin") zusammen. Der Stadtteil gehört seit 1974 zu Prag.


Biografie.

Narodil se v Praze, kde absolvoval gymnázium. Pak studoval práva na Vídeňské univerzitě. Podle jiného zdroje vystudoval práva na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze. Roku 1859 získal titul doktora práv. Po jistou dobu pracoval na advokátní praxi v Praze. V letech 1867–1873 působil jako advokát v Kremži, pak se přestěhoval do Vídně. V letech 1874–1881 tam zasedal v disciplinární radě advokátní komory. Byl veřejně a politicky aktivní. Už během pobytu v Kremži předsedal tamnímu ústavnímu pokrokovému klubu. Zasedal v předsednictvu Německé jednoty.  Počátkem 80. let patřil mezi zakladatele německého školského spolku Deutscher Schulverein, který vznikl 13. května 1880. O několik měsíců později byl Weitlof zvolen jeho prvním předsedou. Ve funkci setrval až do své smrti, tedy téměř 25 let. Schulverein působil na německo-českém, německo-slovinském a německo-italském národnostním pomezí a zakládal německé školy s cílem udržet a rozšířit německý živel v těchto oblastech. Weitlof v tomto ohledu aktivně sbíral finance, navštěvoval různé regiony a zakládal místní pobočky tohoto spolku. Deník "Bohemia" ho v nekrologu vylíčil jako neúnavného a pracovitého agitátora. Četná města v monarchii, mj. Tachov nebo Prachatice, mu udělila čestné občanství. Císař mu udělil Řád železné koruny.  V zemských volbách roku 1871 byl zvolen na Dolnorakouský zemský sněm za kurii měst, obvod Horn. Mandát obhájil za týž obvod v roce 1878, 1884 a 1890. Zemským poslancem byl až do roku 1896. Zastupoval německé liberály (tzv. Ústavní strana). Od roku 1878 byl náhradníkem a pak od roku 1890 do roku 1896 řádným členem zemského výboru.  Působil taky jako poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam nastoupil v doplňovacích volbách roku 1881 za kurii městskou v Dolních Rakousích, obvod Vídeň, I. okres. Slib složil 28. dubna 1881. Mandát zde obhájil ve volbách roku 1885. Ve volebním období 1879–1885 se uvádí jako Dr. Moritz Weitlof, advokát, bytem Vídeň. Ve sněmovně vynikl pětihodinovou řečí, v níž citoval obšírně některé choulostivé pasáže z Bible. Následkem tohoto projevu vydal předseda sněmovny Franciszek Jan Smolka zákaz vstupu na galerii pro veřejnost mladší 14 let. "Národní listy" v nekrologu uvádějí, že zesnulý měl "řezavý a sípavý hlas". Říšská rada ho zvolila za člena státního soudního dvora.  Po volbách roku 1885 se uvádí coby člen klubu Sjednocené německé levice, který utvořilo několik ústavověrných politických proudů liberálního a centralistického ražení. Později byl členem poslanecké frakce Deutscher Club (Německý klub). Ta vznikla na Říšské radě brzy po volbách roku 1885 (po rozpadu Sjednocené levice). V roce 1890 se uvádí jako poslanec obnoveného klubu německých liberálů, nyní oficiálně nazývaného Sjednocená německá levice.  Zemřel v březnu 1905 ve svém bytě ve Vídni. Delší dobu trpěl srdeční chorobou a stáhl se z veřejného života.

Moritz Weitlof, též Moriz Weitlof (26. ledna 1835 Praha – 2. března 1905 Vídeň), byl rakouský právník a politik německé národnosti, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady z Dolních Rakous; spoluzakladatel a první předseda spolku Deutscher Schulverein.

Moriz Weitlof (auch „Moritz Weitlof“; * 26. Jänner 1835 in Prag; † 2. März 1905 in Wien) war ein österreichischer Rechtsanwalt. Bekannt wurde er als deutschnationaler Politiker im Schulwesen Altösterreichs.


Mládí a vzdělání.

Milo Yiannopoulos se narodil v Athénách pod rodným jménem Milo Hanrahan, ale vyrostl v Anglii. Po svém řeckém otci zdědil katolickou víru, jeho matka je židovka. Navštěvoval Univerzitu v Manchesteru, kterou však nedostudoval. Poté dva roky studoval anglickou literaturu na univerzitě v Cambridge, studia opět nedokončil.

Kariéra.

Yiannopoulos se původně hodlal věnovat divadelní kritice, ale během práce pro The Daily Telegraph, zkoumající vztah žen a IT, se v roce 2009 se začal zajímat o moderní technologie a jejich sociální aspekty. V roce 2011 spolu s několika přáteli založili online magazín "The Kernel", ve kterém zastával post šéfredaktora, do té doby lze datovat i jeho přihlášení se k hnutí alt-right. Po finančních problémech a tahanících v roce 2014 z této pozice odstoupil a magazín převzala společnost Daily Dot Media. Z pozice homosexuála často mluví o hrozbě islámu. Tvrdí že islamizace Evropy je jedním z důvodů, proč tráví čas v Americe, proto také horlivě podporoval republikánského kandidáta na prezidenta Spojených států amerických Donalda Trumpa.

Gamergate.

Yiannopoulos byl mezi prvními novináři, reflektujícími kauzu GamerGate, která začala v srpnu 2014. Kritizoval politizaci videoherní kultury ze strany feministických programátorů, aktivistů a blogerů. Od října 2015 působí jako vedoucí technologické sekce serveru Breitbart.com.

The Dangerous Faggot Tour.

V první polovině roku 2016 navštívil v rámci turné ke své chystané knize „The Dangerous Faggot Tour“ (volně přeloženo „turné nebezpečného buzíka“) několik severoamerických univerzit, kde pronášel proslovy týkající se aktuálních společenských otázek, feminismu nebo imigrace. Během jeho návštěvy na DePaul University došlo k incidentu, při kterém bylo jeho vystoupení přerušeno aktivisty z hnutí Black Lives Matter, kvůli čemuž skončilo po dvaceti minutách. Vedení univerzity celou událost odsoudilo.  1. února 2017 došlo na Kalifornské univerzitě v Berkeley k protestům proti Milově přednášce, které přerostly v nepokoje vedoucí k uzavření kampusu a zrušení jeho přednášky. Prezident Donald Trump pohrozil univerzitě odebráním federálních dotací. Po tomto incidentu bylo rozhodnuto o jeho pozvání na Konzervativní politickou akční konferenci (CPAC), kde měl přednést řeč chystanou původně pro univerzitu v Berkeley. Týden před chystanou konferencí však prosáklo na veřejnost video, kde obhajoval sex mužů s třináctiletými mladíky. I přesto, že vzal později svá slova zpět s tím, že dotyčné tvrzení měl na mysli jen v žertu, CPAC zrušila jeho pozvání, nakladatelství Simon & Schuster s ním zrušilo smlouvu na knihu Dangerous a on sám byl přinucen opustit redakci Breitbart.com.

Ban na Twitteru.

V červenci roku 2016 Milo napsal kritický článek o novém feministickém rebootu Ghostbusters, následně na Twitteru zkritizoval herečku Leslie Jones, která se ve zmíněném filmu hraje jednu z hlavních rolí. Leslie Jonesová ho okamžitě zablokovala, Milo pak ihned Tweetnul „blocked by another black dude.“ Také později uvedl, že Jonesová vypadá jako jeho bývalý sexuální partner. Twitter toto považoval za „hate speech“ a i přes to že Milův účet na Twitteru byl už v minulosti dočasně pozastaven, tentokrát jeho Twitter účet @Nero dostal permanentní ban. Na Twitteru ihned začal trendovat hashtag #FreeMilo. Milovi příznivci tento čin totiž viděli jako útok na svobodu slova. Yiannopoulos se objevil v mnoha rozhovorech nejen pro televizi ale také pro The Right Side Broadcasting nebo InfoWars které moderuje Alex Jones.

Milo Yiannopoulos (* 18. října 1984, Athény) je britský novinář a podnikatel. Yiannoupoulos založil v roce 2011 bulvární online magazín "The Kernel", zaměřený na moderní technologie. Prodal jej roku 2014 společnosti Daily Dot Media. Do širšího povědomí se dostal koncem roku 2015, kdy se začal ve svých komentářích zabývat kontroverzí ohledně kauzy Gamergate, kterou také pomohl zmedializovat. V současnosti působí jako redaktor technologické rubriky pro americký konzervativní server Breitbart.com. V roce 2016 na sebe upoutal pozornost také svým přednáškovým turné po amerických univerzitách, nazvaným „The Dangerous Faggot Tour.“ Otevřeně se přiznává ke své homosexuální orientaci. Zásadně však vyvolal odpor poté, co se vyjádřil pozitivně na adresu potencionality pedofilních svazků.

Milo Yiannopoulos (* 18. Oktober 1984) ist ein britischer Journalist, Unternehmer und Blogger. Bekannt wurde er vor allem als ehemaliger Redakteur des US-Portals Breitbart und als Unterstützer der Wahlkampfkampagne Donald Trumps.


Biografie.

Narodil se v kibucu Deganija ještě za dob britské mandátní Palestiny. Studoval na místní zemědělské akademii před naverbováním do britské armády v roce 1944, kde pracoval jako řidič. S koncem druhé světové války vstoupil do organizace Hagana. V této funkci byl nápomocen Alija Bet, ilegální židovské imigraci z Evropy do mandátní Palestiny. Byl zatčen a uvězněn na dva týdny v Římě za účast na takových akcích.  Svoji leteckou kariéru zahájil výcvikem v Itálii, ale brzy byl poslán do Československa. Nově vytvořené Izraelské vojenské letectvo (IAF) potřebovalo moderní vojenská letadla, a proto v této zemi zakoupilo několik desítek Spitfirů a Avií S-199 (modifikovaných kopií Messerschmittu Bf 109G). Po zakoupení bylo nutné, aby letadla doletěla do Izraele, a po vyučení vojáku pilotovat nová letadla, Hod doprovázel skupinu letců na sedmihodinový let, který se uskutečnil 22. prosince 1948.  Po návratu do Izraele, Hod zahájil svou kariéru v IAF. Přes některé předchozí zkušenosti létání, Hod navštěvoval IAF leteckou akademii a absolvoval let v první třídě 14 března 1949. O rok později byl znovu poslán do zahraničí, aby se tentokrát naučil létat v Gloster Meteor ve Spojeném království, což byly první proudové stíhačky Izraele. Po druhém návratu do Izraele v roce 1951, byl Hod jmenován velitelem letky P-51 Mustang. V roce 1956 vedl během sinajské války několik podpůrných misí, včetně doprovodu pro letadla s nákladem a výsadkáři. Za deset let po konfliktu povýšil ve své kariéře v letectvu. Stal se velitelem základny v roce 1957 a o tři roky později stál v čele všech operací izraelského letectva. Jen o rok později v roce 1961 byl povýšen na vedoucího oddělení leteckého Generálního štábu. V této funkci zůstal až do 27. dubna 1966, kdy se stal velitelem celého letectva.  O něco více než rok po své práci, Hod čelil obrovskému dilema. Egyptský prezident Gamál Násir uzavřel Tiranskou úžinu, a Izrael čelil možnosti vést válku proti Egyptu, Jordánsku a Sýrii. Izrael proto zahájil operaci Focus, což byl otevřený letecký úder, který zahájil šestidenní válku. Hodův úder s pouhými 12 letadly na obranu Izraele s podporou od Mosadu a Amanu uspěl ve zničení většiny egyptské, jordánské a syrské vzdušné sily. To Izraeli během konfliktu zajistilo vzdušnou převahu. V rozhovoru o několik let později Hod prohlásil, že 45 minut dlouhá vlna letadel pro Izrael bylo „nejdelších 45 minut v mém životě.“ Hod také musel řešit incident s lodí USS "Liberty", při kterém izraelská letadla omylem napadla americkou loď u pobřeží Sinajského poloostrova, při kterých zahynulo 34 členů posádky.  Během opotřebovací války mezi Izraelem a Egyptem (1968–1970) řídil nálety u Suezského průplavu a hlouběji do egyptského území. Zaznamenal také uspěl v sestřelování sovětských letadel MiG pilotovaných egyptskými piloty.  V dubnu 1973 sestoupil Hod v IAF o funkci níž, což bylo pouhých 6 měsíců před zahájením jomkipurské války. Kvůli válce byl rychle odvolán a působit jako poradce letectva u generálmajora Jicchaka Chofiho, který měl tehdy na starosti severní velitelství. Než se přemístil do soukromého sektoru sloužil Hod jako asistent ministra obrany. Během své vojenské kariéry se Hod setkal se seržantkou IAF jménem Penina, s kterou se oženil a společně měli tři děti.  Po ukončení vojenské letecké kariéry zahájil kariéru v civilním letectví a roku 1975 založil CAL Cargo Air Lines. V jeho čele stál až do roku 1977, kdy se stal prezidentem izraelské národní letecké společnosti El Al. V této funkci působil až do roku 1979 a později se stal předsedou Israel Aircraft Industries. Zemřel dne 29. června 2003.

Mordechaj „Mottie“ Hod (: מרדכי הוד; žil 28. září 1926 – 29. června 2003) byl izraelský letec a generál, který stál v letech 1966 až 1973 v čele Izraelského vojenského letectva.

Mordechai „Motti“ Hod (* 28. September 1926 im Kibbutz Degania; † 29. Juni 2003) war ein israelischer Generalmajor und Luftfahrtunternehmer. Er war von 1966 bis 1973 Chef der Israelischen Luftwaffe und von 1977 bis 1979 Vorstandsvorsitzender der Fluggesellschaft El Al.


Charakteristika stanice.

Stanice je hloubená, založená v jámě, vystavěná jako dlouhodobě koncová (se dvěma odstavnými a dvěma obratovými kolejemi). Včetně těchto kolejí je stanice dlouhá 301 m a leží 11,5 m pod úrovní Evropské ulice. Nástupiště se stanovištěm dozorčího uprostřed je ostrovní, jednolodní, bezsloupové – jedná se tedy vlastně o velkou halu. Stěny stanice za kolejišti jsou obloženy keramickými glazovanými tvarovkami různých barev typu Hurdis.  Ze staniční úrovně vede dvojice výstupů do úrovně vestibulů. Výstup do západního vestibulu Evropská (ve směru Nemocnice Motol) je realizován pomocí trojice eskalátorů a ústí ke stanovišti dozorčího. Výstup do východního vestibulu Vítězné náměstí (směr Depo Hostivař) je realizován kromě pevného schodiště i výtahem. Oba vestibuly jsou propojeny pasáží přímo pod úrovní Evropské ulice.  Na výstavbu stanice, která probíhala v letech 1973–1978, bylo vynaloženo 301 milionů Kčs. V roce 2011 ve stanici započaly úpravy k napojení na nově budovaný úsek linky A do Motola. Ten byl uveden do provozu 6. dubna 2015; na Dejvické pak končila pouze část vlaků, zbytek pokračoval pásmovým provozem do nové stanice Nemocnice Motol. Od 1. června 2015 všechny vlaky pokračovaly až do stanice Petřiny, pásmový provoz probíhal pouze v úseku Petřiny – Nemocnice Motol. Konečně od 29. dubna 2017 byl pásmový provoz v západní části linky A zrušen úplně a jedinou konečnou stanicí se stala Nemocnice Motol.  Směrem ke stanici Bořislavka se nachází služební stanice Kanadská, kde jsou umístěna pouze technologická zařízení nutná pro provoz nové trasy metra.

Výstupy.

Ze západního vestibulu Evropská vede čtveřice schodišť do přilehlých ulic a na tramvajovou zastávku Dejvická. Na jižní stranu Evropské ulice do křižovatky s Banskobystrickou ulicí vede také výtah umožňující bezbariérový přístup do úrovně vestibulu. Bezbariérové spojení mezi vestibulem a nástupištěm je realizováno pouze výtahem ve vestibulu Vítězné náměstí na druhé straně pasáže. Přibližně uprostřed pasáže mezi vestibuly se pak nachází další východ ústící schodištěm a výtahem na severní stranu Evropské ulice při zastávce příměstských autobusů směr Roztoky a Velké Přílepy přes Podbabu.  Z prostoru východního vestibulu Vítězné náměstí vychází dvojice schodišť. Jedno z nich vede k jihozápadnímu okraji náměstí a blízké tramvajové zastávce Vítězné náměstí. Druhé ústí na severozápadním okraji náměstí u autobusového terminálu linek odjíždějících směrem na Suchdol, Lysolaje, Horoměřice a Únětice přes Podbabu.

Evropská (ve směru Nemocnice Motol).

V polovině pasáže:

Bezobslužný obrat.

Ve stanici Dejvická byl poprvé v síti pražského metra realizována jízda soupravy bez strojvedoucího.  Vlak se samostatně pohybuje z výstupní polohy (2. kolej), kde je zkontrolován obratovou četou; strojvedoucí vystoupí a pracovník obratové čety povolí na obslužném zařízení mimo vůz přechod soupravy do automatického režimu (režim je signalizován rozsvícením jak čelních, tak koncových světel na obou čelech soupravy). Vlak již bez obsluhy zavře dveře a rozjede se vstříc obratové koleji. Po odjezdu ze stanice je vlakovým rozhlasem pro případné "zapomenuté" cestující přehráno hlášení o následném rychlém návratu soupravy na linku. Program obratu sám připraví informační systém na jízdu opačným směrem a po padnutí návěstního signálu volno souprava najede k hraně odjezdového nástupiště (1. kolej). Do čelního vozu ve směru jízdy nastoupí strojvedoucí, ukončí samoobslužný režim a v manuálním (či dle uvážení semimanuálním) režimu vyjede se soupravou na trasu.  Bezobslužný obrat je umožněn zabezpečovacím zařízením LZA, kterým je osazena linka A pražského metra, ve svém režimu RBO. Přesnost zastavení činí ±15 cm, odchylka od nastavené jízdní rychlosti ±0,5 km/hod. Bezpečnost při samostatné jízdě je monitorována systémem kamer s přímým napojením na nouzové zastavení soupravy.  Poprvé byl bezobslužný obrat realizován koncem roku 2007, poté se od automatických obratů na několik let až do podzimu 2010 upustilo. Od té doby jsou využívány v ranních a odpoledních přepravních špičkách v pracovních dnech.

Dejvická (zkratka DE, dříve "Leninova") je stanice metra v Praze na lince A pod Vítězným náměstím ve čtvrti Dejvice, podle které se také nyní jmenuje. Stanice byla uvedena do provozu 12. srpna 1978 a až do 6. dubna 2015 se jednalo o konečnou stanici linky A; v současné době tuto její roli zastává stanice Nemocnice Motol. Stanice Dejvická si z celé sítě pražského metra nejdéle udržela status konečné stanice (37 let). V roce 2008 (před prodloužením metra A) šlo o druhou nejvytíženější stanici pražského metra, po stanici I. P. Pavlova; denní obrat cestujících (nástup + výstup) zde přesahoval 117 tisíc.

Dejvická ist eine Station der Prager Metro auf der Linie A. Sie liegt unter dem "Vítězné náměstí" (Siegesplatz) im Viertel Dejvice (Prag 6), nach dem sie benannt ist.


Hugo Karel Eduard Salm-Reifferscheidt-Raitz

Rodina.

Narodil se jako syn starohraběte Huga Františka z rájecké větve Salm-Reifferscheidtů a Marie Josefy McCaffry of Keanmore, která po matce pocházela z na Moravě usazeného rodu Blümegenů. Jeho bratr Robert byl českým nejvyšším zemským hofmistrem a místopředsedou českého gubernia. S manželkou Leopoldinou Salm-Reifferscheidt-Krautheim (24. červen 1805 Gerlachsheim – 4. červenec 1878 Brühl u Vídně), se kterou se oženil 6. září 1830, měl pět dětí – Huga Karla Františka, Augustu, malířku, provdanou za Jindřicha Jaroslava Clam-Martinice, Siegfrieda (též politicky aktivní) a Ericha; první dcera zemřela v dětství.

Studium.

Vystudoval vídeňské akademické gymnázium, později nastoupil na filosofickou a právnickou fakultu vídeňské univerzity.

Podnikatel.

Roku 1838 převzal po svém dědovi Karlu Josefovi správu rodových panství Rájec nad Svitavou a Blansko, která představovala především velké lesní hospodářství, dále blanenské železárny, několik továren a cukrovarů (Rájec nad Svitavou, Niederabsdorf aj.), lignitové doly na Kyjovsku a černouhelné ve Slezské Ostravě.

Politik.

Do politického života se zapojil už v roce 1848. Od roku 1848 do roku 1849 zasedal jako poslanec Moravského zemského sněmu. Nastoupil sem po zemských volbách roku 1848 za kurii virilistů a velkostatků. Do února 1849 předsedal Moravskému zemskému sněmu. Později však odmítl post moravského místodržitele, který převzal Leopold Lažanský. Od roku 1857 byl členem stavovské říšské rady, od roku 1860 rozmnožené říšské rady. Roku 1861 byl jmenován dědičným členem Panské sněmovny (nevolená horní komora Říšské rady). Zajímal se především o hospodářská a daňová témata. Politicky se na Moravě řadil ke Straně konzervativního velkostatku a podporoval české národní hnutí. Stavěl se proti dualistickému uspořádání monarchie, patřil mezi federalisty. V době jejich krátkodobé převahy na zemském sněmu v letech 1867 a 1871 zastával krátce úřad moravského zemského hejtmana.  V letech 1849–1864 byl ředitelem Moravské vlastenecko-hospodářské společnosti, v letech 1850–1851 byl prezidentem Obchodní a živnostenské komory. Byl členem řady spolků na Moravě, ve Slezsku i v Rakousku.  Roku 1827 byl jmenován c. k. komořím, roku 1852 obdržel Řád zlatého rouna a titul skutečného tajného rady, roku 1854 velkokříž Leopoldova řádu.

Podporovatel umění.

Roku 1841 se stal členem Společnosti vlasteneckých přátel umění, v letech 1843–1957 byl členem jejího výboru, v období 1850–1852 dokonce jejím jednatelem.

Hugo Karel Eduard kníže Salm-Reifferscheidt-Raitz (15. září 1803 Brno – 18. dubna 1888 Vídeň) byl moravský politik, velkostatkář a průmyslník.

Hugo Karl Eduard Fürst und Altgraf zu Salm-Reifferscheidt-Raitz (* 15. September 1803 in Brünn; † 18. April 1888 in Wien) war ein Industrieller und Politiker.


Biografie.

Narodil se 19. července 1761 v obci Obojan (asi 60 km jižně od Kursku) v rodině popa. Své studium na Charkovském kolegiu ukončil roku 1785, dál pokračoval na pedagogickém gymnáziu v Petrohradě. V letech 1788 až 1791 učil na báňské škole v Barnaulu (Altaj) fyziku, matematiku, latinu a ruštinu. Následujících šest let vyučoval na Izmajlovské kadetce a na Hlavní lékařské škole. V roce 1795 byl jmenován mimořádným profesorem a o pět let později profesorem na Lékařsko-chirurgické akademii. Tam založil katedru fyziky, kde se začal věnovat studiu a základnímu výzkumu v oborech fyzikální chemie, elektrostatiky a galvanických článků.  Finanční těžkosti v posledních pětadvaceti letech jeho života vedly k poklesu jeho vědecko-výzkumné aktivity. To se nakonec podepsalo i na jeho zdraví. Zemřel 15. srpna 1834 v Petrohradě.

Vědecko-výzkumná činnost.

Zaměřil se na potvrzení a využití Lavoisierovy teorie hoření. Zabýval se experimenty spalování organických i anorganických látek ve vakuu a plynech nepodporujících hoření, např. oxidu uhličitém, oxidu siřičitém, chlorovodíku. Prokázal, že látky mohou hořet bez vzduchu, ale za přítomnosti kyslíku.  Další oblastí jeho zájmu byly experimenty s galvanickými články, baterií s 2100 měděnými a zinkovými prvky. Zkoumal možnosti izolace elektrických vodičů a elektrolýzu oxidů kovů mědi, zinku, olova, cínu, rtuti v roztoku vody, alkoholu, rostlinném oleji. Na základě těchto experimentů se mu podařilo popsat v roce 1803 hoření stabilního elektrického oblouku mezi dvěma měděnými elektrodami a naznačit možnosti elektrického oblouku jako umělého osvětlení.

Ocenění.

V roce 1802 se stal korespondenčním, o sedm let později mimořádným a v roce 1815 řádným členem Akademie věd v Petrohradě. Byl zvolen čestným členem Erlangenské fyzikální a lékařské společnosti (1810) a univerzity ve Vilniusu (1829).

Vasilij Vladimirovič Petrov (; 19. července 1761 Obojaň — 15. srpna 1834 Petrohrad) byl ruský fyzik, chemik a člen Akademie věd v Petrohradě.

Wassili Wladimirowitsch Petrow (; * 1761 in Obojan; † 22. Juli 1834 in Sankt Petersburg) war ein russischer Physiker und Chemiker.


Život.

V roce 1939 začal studovat latinu a řečtinu na Masarykově universitě v Brně, studium však vzhledem k uzavření vysokých škol nacisty nedokončil. V letech 1939-1944 byl pracovně nasazen v Nacistickém Německu, kde na základě latiny a řečtiny prostřednictvím konverzace se spolu nasazenými dělníky studoval italštinu, španělštinu, francouzštinu a novořečtinu. V letech 1945-1947 se vrátil na Masarykovu univerzitu, tentokrát však již ke studiu angličtiny a ruštiny. V letech 1950-1952 absolvoval postgraduální studium čínštiny a fonetiky na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. V roce 1951 začal pracovat na OÚ, kde jej Jaroslav Průšek mimo jiné pověřil zpracováním standardní české transkripce čínštiny. Současně s tím až do roku 1964 na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy vyučoval fonetiku moderní čínštiny. V roce 1952 obhájil doktorskou disertaci na téma "Prozodické vlastnosti slabiky v čínštině a jejich modifikace v řeči souvislé" a v roce 1963 kandidátskou disertaci na téma "K otázce morfému a slova v moderní čínštině". V 60. letech krátkodobě působil v Londýně, Paříži a Spojených státech amerických. Po vynuceném odchodu z OÚ v roce 1976 se věnoval studiu dalších orientálních jazyků: sanskrtu, hebrejštiny, arabštiny, tibetštiny a vietnamštiny. V 90. letech přednášel na Univerzitě Komenského v Bratislavě a Univerzitě Karlově v Praze, od roku 1994 přednášel na Filozofické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Zabýval se především výzkumem prozodie moderní čínštiny. Od konce 50. let prakticky nepřetržitě pracoval na rozsáhlém slovníku jednoslabičných sémémů moderní čínštiny, přičemž se celá 80. léta věnoval analýze rytmického členění vět mluvené čínštiny. Jeho celoživotní dílo je shrnuto do rozsáhlého projektu "Učebního slovníku jazyka čínského", který vyšel v letech 1998-2000 na Univerzitě Palackého v Olomouci a zahrnuje gramatickou klasifikaci téměř 2.000 sémémů podepřenou šestnácti tisíci exemplifikačních vět (tj. doložených na příkladech).

Oldřich Švarný (1. května 1920 Velké Němčice – 19. dubna 2011 Praha) byl český sinolog a fonetik. Specializoval se na fonologický systém moderní hovorové čínštiny a jeho přínos spočíval především v unikátním popisu její suprasegmentální roviny (tónu).

Oldřich Švarný (geboren am 1. Mai 1920 in Velké Němčice; gestorben am 19. April 2011 in Prag) war ein tschechischer Sinologe und Phonetiker.


Akademická dráha.

Vystudoval Právnickou fakultu UJEP (dnes Masarykova univerzita) v Brně s červeným diplomem. Ještě při studiu začal působit na fakultě jako asistent na poloviční úvazek a po promoci pokračoval na Katedře teorie práva a ústavního práva Právnické fakulty UJEP v Brně jako asistent již na plný úvazek. V roce 1975 získal titul JUDr. (rigorózní práce "Ústava v právním řádu ČSSR") a v roce 1977 se stal odborným asistentem. Roku 1984 získal titul CSc. pro ústavní právo (disertační práce "Pojem, podstata, obsah a formy ústavy socialistického typu"). Od roku 1974 až do roku 1989 byl členem Komunistické strany Československa a jedno období byl ve funkci předsedy základní organizace KSČ na právnické fakultě.  Habilitoval se v roce 1992 prací "Základní otázky volebního práva v ČSFR". Titul profesora ústavního práva získal v roce 1998 a od roku 1995 působil také jako vedoucí Katedry ústavního práva a politologie Právnické fakulty MU v Brně. Absolvoval přes tři desítky zahraničních stáží, vydal několik set odborných publikací a získal za své vědecké dílo v oblasti ústavního práva mnoho desítek ocenění vědeckou komunitou po celém světě.

Praktická činnost.

Kromě svých pedagogických činností pracoval také jako asistent ústavního soudce Jiřího Muchy (v letech 1998 až 2003 jako asistent Vojtěcha Cepla), dále jako externí pracovník Legislativního odboru Kanceláře Senátu a je členem několika vědeckých a oborových rad význačných českých vysokých škol. Řadu let byl členem Legislativní rady vlády a roku 1995 byl jmenován expertem Rady bezpečnosti OSN pro otázky přípravy ústavy a volebního zákona v Tádžikistánu.  V dubnu 2013 Senát vyslovil souhlas se jmenováním prof. Filipa soudcem Ústavního soudu a jmenován prezidentem republiky byl 3. května.

Jan Filip (* 27. listopadu 1950 Šternberk) je český ústavní soudce, vysokoškolský pedagog a autor řady prací v oboru ústavního práva, patří k nejvýznamnějším českým aktivně působícím konstitucionalistům.

Jan Filip (* 27. November 1950 in Šternberk, Tschechoslowakei) ist ein tschechischer Rechtswissenschaftler und Hochschullehrer an der Masaryk-Universität in Brünn.


Vznik pojmenování.

Audi TT je pojmenováno z úspěšné tradice motocyklových závodů automobilky NSU na britském ostrově Man TT (Tourist Trophy). NSU začalo soutěžit v TT v roce 1911 a později se začlenilo do společnosti známé jako Audi  Audi TT také odkazuje na NSU 1000TT, 1200TT a TTS z šedesátých let, která byla také pojmenovaná podle tohoto závodu.  Jméno TT bylo také přisuzováno sloganu "Technology & Tradition", neboli "technologie a tradice".

První generace (Typ 8N, 1999–2006).

Výroba modelu (označení 8N) začala jako kupé v září 1998, poté začala i výroba karoserie roadster v srpnu 1999. Je postavená na platformě skupiny VW A4 (PQ 34) používané ve VW Golf čtvrté generace, první Audi S3, Škodě Octavii a dalších. Design se mírně lišil od konceptu, až na pozměněné nárazníky a přidání malého brzdového světélka za dveře.  První verze modelu TT získaly pozornost po sérii nehod ve vysokých rychlostech. Oznámené nehody a další problémy se objevovaly při rychlostech nad 180 km/h během náhlých změn směru nebo při ostrých zatáčkách. Oba modely kupé a roadster byly svolány do servisů na přelomu let 1999 a 2000, aby se zlepšila ovladatelnost a předvídavost řízení ve vysokých rychlostech. Audi's Electronic Stability Programme, a zadní spoiler byly přidány, navíc se změnilo odpružení. Všechny změny byly aplikovány do výroby dalších verzí.

Druhá generace (Typ 8J, 2007–2014).

V srpnu 2004 Audi oznámilo že další generace modelu TT bude vyrobena z hliníku a že půjdu do výroby v roce 2007. Ukázka druhé generace modelu TT byla představena ve formě konceptu Audi Shooting Brake, ukázané na autosalonu v Tokyu v roce 2005. Tento koncept byl vhledem do nové generace Audi TT, ale byl hranatější a měl dvoudveřovou karoserii "shooting brake".

Třetí generace (2014-dodnes).

Jako svoji předchůdci, i Audi TT třetí generace bylo předznamenáno ve formě konceptu Audi Allroad Shooting Brake, ukázané na autosalonu v Detroitu v roce 2014.

Audi TT je malý dvoudveřový sportovní automobil vyráběný Volkswagen Group, značkou Audi od roku 1998, vyráběný v maďarském městě Győr za pomoci skeletů vyrobených a nabarvených v továrně Audi v německém městě Ingolstadt. To se změnilo s třetí generací, která používá výhradně součásti vyrobené maďarskou továrnou. Každá z generací je dostupná jako dvoumístné kupé a jako dvoumístný roadster, postavený na platformě Volkswagen Group A. Jako výsledek sdílení platformy má Audi TT identickou pohonnou soustavu a odpružení jako svoji příbuzní z koncernu; včetně napříč umístěného motoru vpředu, pohonu předních nebo všech kol a nezávislého odpružení kol s nápravou typu MacPherson.

Der Audi TT ist ein Sportwagen der Audi AG, der als Coupé und als Roadster angeboten wird. Die Abkürzung "TT" steht für "Tourist Trophy", abgeleitet vom traditionellen Motorradrennen, der Isle of Man TT.


Konečná tabulka.

Poznámky:

Soupisky mužstev.

AC Sparta Praha.

Michal Čaloun (18/0/8), Tomáš Poštulka (12/0/7) – Miroslav Baranek (27/8), Martin Čížek (13/0), Petr Gabriel (23/3), Martin Hašek (29/2), Michal Horňák (24/1), Vratislav Lokvenc (29/11), Antonín Mlejnský (18/1), Jiří Novotný (17/1), Pavel Novotný (27/1), Josef Obajdin (27/6), Petr Papoušek (10/0), Martin Prohászka (12/4), Tomáš Rosický (3/0), Horst Siegl (30/18), Miroslav Sovič (10/2), Luděk Stracený (13/0), Vlastimil Svoboda (13/0), Zdeněk Svoboda (4/1), Michal Šmarda (13/3), Tomáš Votava (22/0) – trenér Zdeněk Ščasný, asistenti František Kopač a Vítězslav Lavička

FK Teplice.

Libor Macháček (30/0/14) – Michal Bílek (25/3), Petr Brabec (28/3), Radek Divecký (27/8), Michal Doležal (14/0), Petr Fousek (30/7), Zdenko Frťala (26/0), Tomáš Heřman (16/1), Petr Hruška (9/0), Jaromír Jindráček (24/8), David Köstl (2/0), Aleš Pikl (22/0), Miroslav Rada (27/0), Zbyněk Rampáček (27/2), Marián Řízek (27/4), Petr Strouhal (1/0), Dušan Tesařík (29/5), Vít Turtenwald (3/0), Štěpán Vachoušek (10/1), Pavel Verbíř (28/13), Petr Voříšek (5/0) – trenér Josef Pešice, asistent Miroslav Šafařík a Petr Němec

SK Slavia Praha.

Radek Černý (25/0/12), Jan Stejskal (4/0/1), Michal Václavík (1/0/0) – Karim Adippe (11/1), Tomáš Dixa (1/0), Richard Dostálek (27/5), Pavel Horváth (29/7), Peter Hrubina (11/0), Marek Isteník (3/0), Luboš Kozel (5/1), Radek Krejčík (3/0), Tomáš Kučera (16/3), Tomáš Kuchař (21/1), Vladimír Labant (26/1), Jiří Lerch (26/0), Vladimír Malár (11/4), Adam Petrouš (29/1), Samir Pinjo (1/0), Tomáš Poláček (2/0), Karel Rada (14/1), Jiří Skála (28/7), Ivo Ulich (25/5), Karel Vácha (2/0), Robert Vágner (27/12), Jaroslav Veltruský (3/0), Petr Vlček (16/1), Luděk Zelenka (10/1) – trenér Jaroslav Hřebík, asistent Petr Rada

SK Sigma Olomouc.

Petr Pižanowski (16/0/3), Jindřich Skácel (16/0/4) – Jiří Balcárek (22/3), Jiří Barbořík (20/1), Marcel Cupák (2/0), Radek Drulák (2/0), Pavel Hapal (12/8), Marek Heinz (28/9), Aleš Chmelíček (1/0), Radim König (8/0), Martin Kotůlek (29/2), Radoslav Kováč (21/0), Michal Kovář (27/1), Jiří Krohmer (25/2), Radim Kučera (27/3), Oldřich Machala (30/0), Josef Mucha (29/4), Aleš Ryška (8/0), Michal Štefka (22/1), Tomáš Ujfaluši (28/1), Aleš Urbánek (11/1), Stanislav Vlček (25/4), Pavel Zavadil (2/0) – trenér Milan Bokša (1.–22. kolo), Leoš Kalvoda (23. kolo) a Dan Matuška (24.–30. kolo), asistenti Vlastimil Palička, Leoš Kalvoda a Jiří Vít

FC Baník Ostrava.

Vít Baránek (23/0/10), Ivo Schmucker (2/0/0), Pavel Srniček (6/0/2) – Jan Baránek (13/0), Milan Baroš (7/0), René Bolf (28/3), Robert Caha (15/0), Vladimír Čáp (20/0), Pavel Harazim (11/0), Marek Jankulovski (26/2), Marcel Lička (28/6), Martin Lukeš (18/7), Milan Páleník (2/0), Michal Pančík (15/0), Milan Poštulka (29/3), Petr Ruman (26/4), Petr Samec (12/2), Libor Sionko (27/8), Radek Slončík (23/1), Tomáš Šťástka (24/0), Petr Veselý (14/0), Radim Wozniak (2/0), Tibor Zátek (12/0), Libor Žůrek (4/0) – trenér Verner Lička, asistent Bohumil Páník

FK Chmel Blšany.

Aleš Chvalovský (15/0/2), Jiří Němeček (3/0/0), Michal Vorel (13/0/3) – Sergio José Bastida (1/0), Günter Bittengel (29/4), Tomáš Buldra (1/0), Libor Čihák (25/1), Jaroslav Diepold (8/1), Libor Došek (15/2), Václav Drobný (9/0), Pavel Drsek (28/6), Patrik Gedeon (28/2), Roman Hogen (27/9), Ondřej Houda (1/0), Aleš Jindra (21/2), Jindřich Jirásek (7/0), Jan Kyklhorn (3/0), Pavel Pergl (21/1), Michal Pospíšil (24/3), Petr Průcha (23/2), Jiří Sýkora (10/0), Jan Šimák (30/8), Karel Tichota (28/0), Jan Vorel (20/1), Petr Vrabec (27/3) – trenér Miroslav Beránek, asistent Jan Říčka a Jiří Sedláček

FC Boby Brno.

Luboš Přibyl (28/0/8), Radim Vlasák (4/0/1) – Tomáš Abrahám (5/0), Petr Baštař (15/0), Zdeněk Cihlář (23/1), Libor Došek (2/0), Richard Dostálek (22/8), Pavel Holomek (27/6), Martin Hyský (3/0), Lukáš Jiříkovský (1/0), Petr Kocman (13/0), Michal Kolomazník (25/6), Přemysl Kovář (1/0), Petr Křivánek (26/3), Jan Maroši (26/1), Pavel Mezlík (1/0), Milan Pacanda (23/9), Jan Palinek (25/2), Jan Polák (20/0), Patrik Siegl (29/2), Petr Švancara (26/6), Zdeněk Valnoha (11/1), Karel Večeřa (1/0), Martin Zbončák (28/0), Marek Zúbek (27/0) – trenér Karel Večeřa (1.–2. kolo) a Karel Jarůšek (3.–30. kolo), asistenti Jiří Hamřík a Josef Hron

SK Hradec Králové.

Karel Novotný (1/0/0), Karel Podhajský (30/0/10), Martin Svoboda (1/0/0) – Tomáš Bouška (15/1), Pavel Černý (23/1), Jaroslav Dvořák (26/8), Walter Rodrigo Fleita (4/0), Karel Havlíček (16/0), David Homoláč (19/0), Richard Jukl (28/6), David Kalousek (28/1), Peter Kavka (4/0), František Koubek (26/11), Michal Lesák (10/0), Jaroslav Michalička (22/1), Bohuslav Pilný (11/0), Jaroslav Plašil (1/0), Petr Pokorný (26/3), Milan Ptáček (2/0), Vlastimil Ryšavý (13/0), Juan Manuel Sara (7/0), Ondřej Szabo (7/0), Michal Šmíd (5/0), Jiří Záleský (27/1), Miroslav Zemánek (29/0), David Zoubek (25/0) – trenér Ladislav Škorpil (1.–9. kolo) a Stanislav Kocourek (10.–30. kolo), asistenti Stanislav Kocourek, Milan Petřík a Luděk Jelínek

FC Slovan Liberec.

Tomáš Bárta (1/0/0), Zbyněk Hauzr (1/0/0), Antonín Kinský (28/0/8) – Martin Barbarič (11/3), Zdeněk Beňo (6/0), David Breda (26/2), Richard Culek (16/1), Pavel Čapek (28/2), Martin Čupr (16/0), Pablo Goberville (1/0), Michal Hrbek (19/2), Libor Janáček (26/0), Tomáš Janů (20/1), Jiří Jarošík (21/2), Marek Kincl (27/5), Luděk Klusáček (15/2), Josef Lexa (24/1), Lazzaro Liuni (22/9), Stanislav Marek (24/0), Rastislav Michalík (25/0), Pavel Negru (3/1), Pavel Němčický (4/0), Jiří Novotný (9/0), Lukáš Novotný (4/0), Bohuslav Pilný (11/0), Petr Silný (2/0), Luboš Zákostelský (21/2) – trenér Josef Petřík (1.–15. kolo) a Ladislav Škorpil (16.–30. kolo), asistenti Josef Petřík, Zdeněk Hruška a Martin Hřídel

FK Viktoria Žižkov.

Jiří Kobr (4/0/0), Petr Kouba (23/0/8), Jan Stejskal (4/0/0) – Karim Adippe (5/0), Miroslav Baček (1/0), Zdeněk Bečka (12/1), Jan Buryán (27/0), Roman Gibala (28/6), Rostislav Hertl (23/0), Petr Holota (24/0), Tomáš Hunal (27/0), Kennedy Chihuri (23/3), Tomáš Klinka (6/0), Miloslav Kordule (13/2), Tomáš Kučera (4/1), Jaroslav Lindenthal (1/0), Milan Lindenthal (6/0), Jaromír Navrátil (10/0), Pavol Pavlús (11/0), Jaromír Plocek (26/0), Jiří Sabou (5/0), Marek Stratil (4/0), Miroslav Šebesta (18/3), Jaroslav Šilhavý (20/1), Tomáš Urban (7/2), Karel Valkoun (9/2), Jan Zakopal (25/0), Pavel Zbožínek (23/1), Luděk Zelenka (20/9) – trenér Július Bielik (1.–15. kolo), Jiří Štol (16.–19. kolo) a Petr Uličný (20.–30. kolo), asistent Jiří Štol a Juraj Šimurka

FC Petra Drnovice.

Martin Pařízek (3/0/1), Martin Vaniak (28/0/8) – Erich Brabec (11/1), Bronislav Červenka (24/6), René Formánek (4/0), Zdeněk Grygera (25/0), Miroslav Holeňák (24/3), Vlastimil Chytrý (1/0), Miroslav Kadlec (26/2), Jiří Kaufman (5/1), Ivan Kopecký (11/0), Miloslav Kufa (8/0), Marek Kulič (12/1), Petr Maléř (2/0), Zdeněk Mikoláš (5/0), Martin Müller (28/0), Emil Nečas (13/0), Michal Nehoda (24/1), Rudolf Otepka (27/3), Jiří Pospíšil (24/1), Vítězslav Tuma (26/11), Karel Urbánek (5/0), Ivan Valachovič (25/0), Petr Veselý (15/1), Jozef Weber (27/4) - trenér Jindřich Dejmal (1.–20. kolo), Ivan Kopecký (21.–26. kolo) a Karel Večeřa (27.–30. kolo), asistenti Miroslav Krieg a Jiří Doležílek

FK Jablonec 97.

Petr Drobisz (3/0/0), Zdeněk Jánoš (27/0/5) – Milan Barteska (26/2), Tomáš Čížek (18/0), Milan Fukal (24/3), Martin Hapiák (9/1), Radim Holub (29/9), Vladimír Chaloupka (19/0), Pavel Jirousek (19/0), Josef Just (13/0), Aleš Kohout (6/0), Miloslav Kordule (13/1), Jiří Mašek (7/0), Jaromír Navrátil (10/0), Radim Nečas (26/5), Robert Neumann (18/1), Pavel Pěnička (23/1), Tomáš Požár (19/0), Martin Procházka (22/7), Richard Sitarčík (1/0), Roman Skuhravý (23/2), Dalibor Slezák (12/3), Jan Sopko (8/0), Jiří Vávra (22/1), Martin Vejprava (12/1) – trenér Jiří Kotrba (1.–6. kolo), Jaroslav Dočkal (7.–15. kolo) a Július Bielik (16.–30. kolo), asistenti Zdeněk Klucký a Radim Straka

FC Dukla Příbram.

Jan Klíma (13/0/4), František Ondrůšek (17/0/3) – Jiří Antoš (5/0), Václav Černý (1/0), Radek Čížek (25/1), Michal Hoffmann (16/0), Aleš Hynek (22/0), Lukáš Jarolím (14/3), Josef Jinoch (5/0), Michal Káník (6/0), Martin Kokšál (1/0), Radek Krejčík (13/0), Tomáš Kukol (14/0)), Michal Macek (2/0), Marcel Mácha (26/0), Jaroslav Mašek (21/1), Lumír Mistr (8/0), Radek Mynář (29/1), David Nehoda (22/2), Marcel Pacovský (6/0), Petr Podzemský (15/0), Jan Riegel (1/0), Jiří Rychlík (7/0), Jan Saidl (18/2), Michal Seman (29/9), Martin Špinar (27/0), Hynek Talpa (11/0), Zdeněk Valnoha (15/1), Miroslav Vápeník (8/1), Luděk Vyskočil (15/7) – trenér Josef Csaplár (1.–12. kolo) a Jiří Kotrba (13.–30. kolo), asistenti Robert Žák a Ladislav Macho

Slezský FC Opava.

René Twardzik (28/0/4), Michal Vorel (3/0/0) – Jan Baránek (15/6), Jiří Barbořík (5/0), Lukáš Černín (21/0), Jiří Fencl (22/1), Alois Grussmann (26/6), Pavel Harazim (14/0), Aleš Hellebrand (5/0), Roman Hendrych (29/3), Roman Janoušek (7/0), Miroslav Kamas (27/0), Jaroslav Kolínek (29/1), František Metelka (5/0), Roman Nohavica (14/2), Jan Pejša (21/2), Zdeněk Pospěch (3/0), Radomír Prasek (23/9), Ľubomír Puhák (17/0), Uladzimir Putraš (9/0), Lumír Sedláček (25/5), Jiří Studeník (11/0), Radek Špiláček (11/0), Tomáš Vychodil (30/2) – trenér Jiří Bartl, asistent Jiří Berousek

FC Viktoria Plzeň.

Radomír Havel (30/0/6) – Zdeněk Bečka (14/0), Jaroslav Diepold (14/2), Pavel Dobrý (9/1), Lukáš Došek (29/0), Tomáš Došek (29/9), Dejan Drenovac (17/3), Petr Hlavsa (6/1), Miroslav Janota (13/1), Pavel Mejdr (11/0), Miroslav Mika (23/1), David Novák (18/0), Lukáš Pleško (26/0), Stanislav Purkart (29/2), Miloš Slabý (26/1), Libor Smetana (19/0), Petr Smíšek (4/0), Jiří Studeník (15/0), Jaroslav Šedivec (14/0), Marcel Švejdík (23/0), Martin Švejnoha (1/0), Jan Velkoborský (27/4), Dejan Vrajić (6/0), Ondřej Zapoměl (1/0) – trenér Petr Uličný (1.–17. kolo) a Milan Šíp (18.–30. kolo), asistent Milan Šíp

FC Karviná.

Pavel Barcuch (22/0/4), Milan Miklas (8/0/2) – René Benefi (23/0), Pavel Bernatík (1/0), Marek Bielan (2/0), Václav Činčala (24/3), Milan Duhan (23/3), Róbert Kafka (14/1), David Kotrys (8/0), Radim Krupník (12/1), Pavel Kubeš (27/1), Petr Maléř (13/1), Petr Mašlej (22/6), Martin Plachta (21/0), Marek Poštulka (5/3), Roman Přibyl (13/0), Martin Rozhon (25/3), Aleš Ryška (9/0), David Sourada (24/0), Michal Šlachta (26/4), Martin Špička (2/0), Kamil Štěpaník (8/0), Ladislav Šulák (28/0), Radomír Šulák (20/0), Marián Tibenský (12/0), Goča Trapaidze (5/0), Roman Zelenay (16/2) – trenér Jaroslav Netolička (1.–6. kolo) a Igor Štefanko (7.–30. kolo), asistenti Miloš Lintner a Václav Daněk

Sezóna 1998/99 Gambrinus ligy byla 6. sezónou v samostatné české lize. Začala 2. srpna 1998 a skončila 30. května 1999.

Die Gambrinus Liga 1998/99 war die sechste Spielzeit der höchsten tschechischen Spielklasse im Fußball. Sie wurde vom 2. August 1998 bis 30. Mai 1999 mit einer Winterpause vom 1. Dezember 1998 bis 20. Februar 1999 ausgetragen.


Konečná tabulka.

Poznámky:

Soupisky mužstev.

AC Sparta Praha.

Jaromír Blažek (16/0/5), Tomáš Poštulka (14/0/5) – Patrice Abanda (10/0), René Bolf (10/2), Jan Flachbart (3/0), Milan Fukal (5/0), Zdeněk Grygera (15/0), Martin Hašek (22/1), Radim Holub (13/8), Michal Horňák (16/0), Jiří Jarošík (28/8), Tomáš Jun (10/5), Marek Kincl (24/9), Martin Klein (1/0), Václav Koloušek (19/3), Ivica Križanac (1/0), Vladimír Labant (24/1), Roman Lengyel (10/1), Lazzaro Liuni (12/3), Radek Mynář (18/2), Jiří Novotný (28/5), Pavel Novotný (8/1), Josef Obajdin (24/11), Petr Papoušek (20/2), Martin Prohászka (4/0), Tomáš Rosický (14/3), Horst Siegl (11/1), Libor Sionko (11/3), Radek Slončík (7/0), Zdeněk Svoboda (16/1) – trenér Ivan Hašek, asistenti Vítězslav Lavička a Jan Stejskal

SK Slavia Praha.

Radek Černý (30/0/11) – Richard Dostálek (28/3), Lukáš Došek (27/3), Tomáš Došek (28/3), Martin Hyský (12/0), David Kalivoda (1/0) Libor Koller (3/0), Ján Kozák (3/0), Luboš Kozel (10/0), Tomáš Kuchař (5/4), Pavel Kuka (25/14), Jiří Lerch (9/0), Marcel Lička (8/0), Martin Müller (14/0), Radim Nečas (10/0), Adam Petrouš (24/0), Karel Rada (14/0), Goran Sankovič (5/0), Lumír Sedláček (18/3), Jiří Skála (15/1), Jan Suchopárek (6/0), Darko Šuškavčević (12/1), Petr Švancara (26/3), Daniel Tchuř (1/0), Ivo Ulich (25/5), Robert Vágner (2/0), Petr Vladyka (3/0), Luděk Zelenka (29/5) – trenér František Cipro (1.–13. kolo) a Karel Jarolím (14.–30. kolo), asistenti Karel Jarolím, Pavel Řehák (14.–30. kolo) a Dušan Uhrin ml. (16.–30. kolo)

SK Sigma Olomouc.

Tomáš Bureš (7/0/3), Pavel Kamesch (23/0/9) – Jiří Barbořík (5/0), Pavel Hapal (28/13), Václav Jordánek (1/0), Daniel Kaspřík (2/0), David Kobylík (29/7), David Kotrys (23/0), Radoslav Kováč (28/0), Michal Kovář (29/3), Radim König (7/1), Jiří Krohmer (3/0), Radim Kučera (29/4), Oldřich Machala (9/0), Josef Mucha (28/3), David Rojka (8/0), David Rozehnal (13/1), Patrik Siegl (15/2), Radek Špiláček (17/0), Tomáš Ujfaluši (14/0), Aleš Urbánek (29/2), Tomáš Večeřa (1/0), Stanislav Vlček (26//9), Pavel Zbožínek (15/0), Luděk Zdráhal (25/2) – trenér Leoš Kalvoda, asistent Jiří Vaďura

FC Marila Příbram.

Michal Špit (30/0/12) – Radek Čížek (15/1), Damir Grlić (15/0), Lukáš Jarolím (29/2), Radek Krejčík (2/0), Tomáš Kučera (27/5), Marek Kulič (28/8), Michal Macek (1/0), Marcel Mácha (19/1), Marek Mucha (11/0), Radek Mynář (5/0), David Nehoda (23/0), Róbert Novák (29/6), Rudolf Otepka (28/4), Petr Podzemský (25/0), Jan Riegel (10/1), Jiří Rychlík (24/1), Vlastimil Ryšavý (5/0), Michal Seman (10/1), Jaroslav Schindler (5/0), Horst Siegl (14/6), Daniel Šmejkal (26/0), Jiří Vávra (5/0), Tomáš Zápotočný (18/2), Jan Zušťák (11/2) – trenér Jiří Kotrba, asistenti Robert Žák, František Kopač a Josef Csaplár

FK Viktoria Žižkov.

Jiří Kobr (1/0/0), Pavel Kučera (1/0/0), Petr Pižanowski (28/0/6) – Jan Buryán (11/0), Richard Frank (1/0), Roman Gibala (1/0), Petr Holota (17/2), Tomáš Hunal (25/0), Kennedy Chihuri (28/10), Roman Janoušek (23/4), Miroslav Kozák (5/0), Miroslav Mikulík (29/1), Antonín Mlejnský (28/0), Aleš Pikl (27/6), Jaromír Plocek (7/0), Michal Pospíšil (28/6), Ondřej Prášil (5/1), Jiří Sabou (27/4), Karel Sechovec (1/0), Miroslav Sovič (11/0), Luděk Stracený (29/4), Michal Ščasný (11/1), Miroslav Šebesta (27/4), Michal Šmarda (29/1), Karel Valkoun (2/0), Pavel Veleba (2/0), Jan Zakopal (10/0) – trenér Zdeněk Ščasný, asistent Jaroslav Šilhavý

FC Slovan Liberec.

Tomáš Bárta (3/0/1), Zbyněk Hauzr (14/0/5), Antonín Kinský (13/0/6) – Milan Bakeš (5/0), David Breda (9/0), Pavel Čapek (17/0), Radek Divecký (10/1), Petr Dvořák (5/0), Baffour Gyan (8/2), Ivan Hodúr (3/0), Miroslav Holeňák (15/1), Tomáš Janů (24/0), Martin Jiránek (9/0), Petr Johana (26/1), Roman Jůn (26/2), Lukáš Killar (1/0), Vladimír Kožuch (23/3), David Langer (12/0), Josef Lexa (19/0), Lazzaro Liuni (11/7), Petr Lukáš (6/0), Rastislav Michalík (27/4), Martin Morávek (2/0), Robert Neumann (26/1), Jan Nezmar (30/7), Bohuslav Pilný (28/1), Petr Silný (3/0), Jiří Štajner (26/9), Jozef Valachovič (11/0), Vlastimil Vidlička (5/0), Petr Zábojník (1/0) – trenér Ladislav Škorpil, asistenti Josef Petřík a Martin Hřídel

1. FK Drnovice.

Martin Vaniak (30/0/9) – Jiří Adamec (1/0), Erich Brabec (17/0), Marcel Cupák (26/5), Vladimír Čáp (11/0), Bronislav Červenka (15/2), René Formánek (22/1), Roman Gibala (16/1), Luis Fabio Gomes (15/0), Miroslav Holeňák (13/2), Tomáš Janoviak (1/0), Miroslav Kadlec (19/0), Vladimír Kinder (7/0), Lubomír Kubica (11/0), Martin Müller (12/0), Pavel Pergl (14/0), Tomáš Randa (14/1), Jaroslav Schindler (16/0), Dušan Sninský (18/3), Igor Szkukalek (8/0), Martin Švestka (12/0), Vítězslav Tuma (29/14), Marek Ujlaky (15/1), Zdeněk Valnoha (26/0), Radomír Víšek (3/0), Pavel Zavadil (22/0), Petr Zemánek (14/3) – trenér Karel Večeřa, asistenti Josef Mazura a Rostislav Horáček (17.–30. kolo)

FK Teplice.

Radomír Havel (7/0/2), Libor Macháček (23/0/7) – Michal Doležal (11/2), Petr Fousek (27/5), Zdenko Frťala (17/0), Martin Frýdek (22/2), Damir Grlić (3/0), Pavel Holomek (13/1), Michal Kolomazník (29/10), Tomáš Kukol (22/1), Vladimír Leitner (22/0), Pavol Piatka (6/0), Petr Pokorný (21/0), Miroslav Rada (27/2), Zbyněk Rampáček (25/0), Róbert Semeník (28/9), Marek Smola (5/0), David Sourada (5/0), Dušan Tesařík (9/1), Vít Turtenwald (2/0), Robert Vágner (20/2), Štěpán Vachoušek (14/2), Pavel Verbíř (28/6), Petr Voříšek (21/1) – trenér Petr Rada (1.–19. kolo) a Michal Bílek (20.–30. kolo), asistent Zdeněk Klucký a Petr Němec (1.–19. kolo) a Jan Fiala a Jan Poštulka (20.–30. kolo)

CU Bohemians Praha.

Kamil Čontofalský (23/0/7), Peter Holec (7/0/3) – Libor Baláž (24/2), Václav Činčala (21/3), Karel Doležal (22/1), Ivan Dvořák (21/2), Tomáš Freisler (4/0), Lukáš Hartig (28/5), Michal Hrbek (3/0), Libor Janáček (26/4), Karol Kisel (22/1), David Kříž (3/0), Pavel Kulig (20/2), Tomáš Kulvajt (4/0), Pavel Mareš (29/2), Kamil Matuszny (23/3), Marcel Melecký (18/2), Jan Milota (1/0), Tomáš Návrat (6/1), Miroslav Obermajer (9/0), Marián Palát (8/0), Michal Petrouš (25/2), Ruslan Roztorgujev (2/0), Daniel Rygel (8/0), Zdeněk Šenkeřík (3/0), Jan Šimr (1/0), Radek Šírl (19/1), Michal Valenta (11/0), Benjamin Vomáčka (11/0) – trenér Vlastimil Petržela, asistent Vladimír Borovička a Antonín Panenka

FK Chmel Blšany.

Petr Čech (26/0/7), Aleš Chvalovský (1/0/0), Tomáš Obermajer (4/0/1) – Günter Bittengel (2/0), Martin Boček (7/0), Jakub Bureš (27/0), David Čáp (3/0), Pavel Devátý (28/4), Václav Drobný (28/1), Patrik Gedeon (28/7), Roman Hogen (9/2), Jindřich Jirásek (16/0), Radim König (3/0), Miloslav Kufa (4/0), Lukáš Michal (2/0), Martin Pazdera (17/1), Jan Potůček (4/0), David Sourada (14/7), Svatopluk Spáčil (1/0), Jiří Sýkora (26/1), Radek Šelicha (22/2), Karel Tichota (28/0), Štěpán Vachoušek (6/3), Jan Velkoborský (29/3), Jan Vorel (27/0), Luboš Zákostelský (19/3), Ivo Zbožínek (20/0), Jan Zušťák (5/0) – trenér Miroslav Beránek, asistent Jan Říčka (1.–16.kolo), Jiří Sedláček a Günter Bittengel (17.–30. kolo)

1. FC SYNOT.

Petr Drobisz (23/0/7), Miroslav Ondrůšek (8/0/1) – Martin Abraham (10/0), Jiří Birhanzl (1/0), Lubomír Blaha (25/3), Libor Bosák (8/0), Miroslav Hlahůlek (28/0), Alexander Homér (11/0), Pavol Kopačka (28/1), Jiří Kowalík (29/12), Radim Krupník (7/0), Petr Lysáček (17/1), Jakub Macek (1/0), Vladimír Malár (29/7), Jan Míl (20/1), Pavel Němčický (29/2), Tomáš Polách (26/2), Libor Soldán (24/5), Jan Trousil (9/0), Tomáš Vajda (27/0), Roman Veselý (27/1), Jiří Vojtěšek (11/0), Libor Zapletal (14/1) – trenér František Komňacký, asistent František Mikulička

FK Jablonec 97.

Tomáš Lovásik (18/0/7), Karel Podhajský (12/0/0) – Milan Barteska (24/3), Václav Budka (7/0), Tomáš Čížek (30/3), Jan Flachbart (18/0), Radim Holub (14/4), Jiří Homola (18/2), Tomáš Hübschman (29/0), Vladimír Chaloupka (9/1), Pavel Jirousek (23/1), Miloslav Kordule (25/0), Ivica Križanac (2/0), Josef Laštovka (25/0), Petr Lukáš (9/1), Jiří Mašek (22/4), Marek Matějovský (1/0), Petr Pavlík (2/0), Martin Petráš (27/0), Tomáš Požár (3/0), Vlastimil Ryšavý (1/0), Michal Seman (9/2), Roman Skuhravý (5/0), Dalibor Slezák (16/0), Jiří Vávra (12/0), Miroslav Vodehnal (25/3), Jozef Weber (21/1), Jan Zelenka (1/0) – trenér Jaroslav Hřebík, asistenti Václav Kotal a Radim Straka

FC Stavo Artikel Brno.

Luboš Přibyl (30/0/11) – Tomáš Abrahám (1/0), Petr Baštař (24/0), Daniel Břežný (5/0), Zdeněk Cihlář (3/0), Libor Došek (27/3), Aleš Hošťálek (9/0), Zdeněk Houšť (3/0), Lukáš Jiříkovský (9/1), Marián Klago (10/0), Martin Kotůlek (3/0), Karel Kroupa (5/0), Miloš Krško (13/2), Patrik Křap (20/2), Petr Křivánek (18/1), Jan Maroši (5/0), Petr Musil (10/0), Tomáš Návrat (21/0), Milan Pacanda (20/4), Jan Palinek (23/1), Martin Pěnička (19/2), Jan Polák (26/3), Patrik Siegl (15/2), Michal Šlachta (6/0), Pavel Šustr (14/1), Pavel Vojtíšek (1/0), Martin Zbončák (27/2), Marek Zúbek (29/0), Martin Živný (7/0) – trenér Karel Jarůšek (1.–5. kolo) a Pavel Tobiáš (6.–30. kolo), asistenti Josef Hron, Jiří Hamřík (1.–5. kolo) a Miroslav Jirkal (6.–30. kolo)

FC Baník Ostrava.

Vít Baránek (10/0/4), Kamil Susko (20/0/3) – Milan Baroš (26/5), Pavel Besta (5/0), Petr Bílek (7/0), René Bolf (11/3), Robert Caha (9/1), Vladimír Čáp (9/0), Bronislav Červenka (13/1), Peter Drozd (13/0), Josef Dvorník (17/1), Josef Hoffmann (3/0), Rostislav Kiša (24/1), Lubor Knapp (3/0), Lubomír Kubica (11/0), Marcel Lička (16/2), Martin Lukeš (21/3), Miroslav Matušovič (1/0), Peter Németh (26/4), Milan Páleník (20/2), Martin Prohászka (13/1), Petr Samec (10/1), Roman Skuhravý (7/0), Michal Šlachta (12/1), Marek Špilár (23/0), Tomáš Šťástka (18/0), Petr Veselý (22/1), Radim Wozniak (9/0), Libor Žůrek (26/0) – trenér Milan Bokša (1.–14. kolo) a Jaroslav Gürtler (15.–30. kolo), asistent Pavol Michalík, Jaroslav Gürtler (13. kolo) a Pavel Hadamczik (17.–30. kolo)

SK České Budějovice.

Jaroslav Drobný (18/0/3), Zbyněk Hauzr (3/0/0), Peter Jakubech (6/0/0), Miroslav Seman (3/0/0) – Michal Brozman (5/0), Ladislav Fujdiar (10/1), David Horejš (6/0), Tomáš Janda (15/6), Richard Jukl (16/3), Michal Káník (3/0), Tomáš Klinka (27/7), Libor Koller (2/0), Marek Kopecký (10/0), Tomáš Krejča (4/0), David Lafata (12/0), Martin Leština (16/0), Stanislav Marek (27/0), Tomáš Maruška (1/0), Leoš Mitas (8/0), Martin Obšitník (7/1), Zdeněk Opravil (12/0), Luboš Pecka (9/0), Jan Pejša (26/1), Miloslav Penner (21/0), Pavel Pěnička (9/0), Jaromír Plocek (12/0), Jiří Pospíšil (20/1), Karol Praženica (7/0), Richard Slezák (5/0), Tomáš Sivok (11/0), Ivo Svoboda (12/3), Karel Vácha (28/8), Martin Vozábal (27/1), Petr Vybíral (7/0), Jan Zakopal (3/0) – trenér Jindřich Dejmal (1.–20. kolo) a Milan Bokša (21.–30. kolo), asistenti Miroslav Krieg a Pavol Švantner (17.–30. kolo)

FC Viktoria Plzeň.

Jurij Chrijenko (1/0/0), Michal Šilhavý (15/0/2), Jiří Vosyka (16/0/1) – Jiří Antoš (1/0), Pavel Bartoš (10/0), Zdeněk Bečka (22/0), Jiří Birhanzl (4/0), Libor Čihák (13/0), Fábio César Montezine (4/1), David Filinger (8/0), Pavel Fořt (5/0), Martin Horák (14/2), Vladimír Chaloupka (5/0), Aleš Jindra (9/0), Petr Kašťák (19/2), Vlastimil Kožíšek (6/1), Ondřej Král (5/1), Jan Kraus (17/4), Tomáš Marek (7/0), Peter Mráz (7/1), Jan Nečas (12/0), David Novák (20/1), Jiří Novák (20/0), Tomáš Peteřík (4/0), Václav Pěchouček (18/1), Lukáš Pleško (27/2), Petr Smíšek (18/3), Ivo Svoboda (9/1), Jaroslav Šedivec (26/3), Marcel Švejdík (11/1), Martin Švejnoha (25/1), Benjamin Vomáčka (13/0), Ondřej Zapoměl (18/3) – trenér Luboš Urban (1.–11. kolo) a Miroslav Koubek (12.–30. kolo), asistent Jan Fiala (1.–11. kolo) a František Plass a Ivan Kovács (12.–30. kolo)

Sezóna 2000/01 Gambrinus ligy byla 8. sezónou v samostatné české lize. Začala 28. července 2000 a skončila 25. května 2001. Titul vyhrál klub AC Sparta Praha, do druhé ligy sestoupily týmy SK České Budějovice a FC Viktoria Plzeň. Nejlepším střelcem ligy se stal s 15 góly Vítězslav Tuma z Drnovic.

Die Gambrinus Liga 2000/01 war die achte Spielzeit der höchsten tschechischen Spielklasse im Fußball. Sie wurde vom 28. Juli 2000 bis 25. Mai 2001 mit einer Winterpause vom 28. November 2000 bis 15. Februar 2001 ausgetragen.


Pozadí.

CyanogenMod (často nazývaný jako „CM“) byl velmi populární open source operační systém, založený na mobilní platformě Android, pro chytré telefony a tablety. Ačkoliv si pouze část z celkových uživatelů CyanogenMod zvolila, že se informace o jejich užívání firmware může posílat tvůrcům, tak i přesto se ke dni 23. března 2015 oznámilo, že přes 50 milionů lidí používá CyanogenMod na jejich mobilních telefonech. Byl také často používán jako výchozí bod pro vývojáře ostatních ROM, které byly na CyanogenMod založené.  V roce 2013 získal zakladatel Steve Kondik venture kapitál na jméno Cyanogen Inc., aby zajistil komercializaci projektu. Avšak společnost z jeho pohledu nevydělávala dostatečně podle úspěchu projektu a v roce 2016 z firmy odešel dobrovolně, nebo byl k odchodu donucen jako část restrukturalizace, která zahrnovala změnu CEO, uzavření kanceláří a projektů a zastavení služeb. Samotný kód, který je velmi populární a open source, byl rychle forkovaný do nové větve pod novým jménem LineageOS a započala snaha komunity projektu pokračovat dál ve vývoji jako komunitní projekt.  CyanogenMod – a tudíž LineageOS – nabízel funkcionalitu a možnosti, které se nenacházely v oficiálním firmware distribuovaném prodejci mobilních telefonů. Mezi ně patřila například podpora grafických témat, podpora audio kodeku FLAC, velký seznam Access Point Name (APN), "Privacy Guard" (správa povolení přístupu aplikacím k částem OS na úrovni samotných aplikací), podpora pro tethering přes běžné rozhraní, přetaktování CPU a další zlepšení výkonu, odemknutelný bootloader a root přístup, softwarová tlačítka a další „vylepšení pro tablety“", přepínače v notifikační „pull-down“ obrazovce (například pro Wi-Fi, Bluetooth, GPS) a další vylepšení uživatelského rozhraní – většina z těchto vylepšení (nebo podobná vylepšení) byla později integrována do oficiálního zdrojového kódu původního Androidu. Podle jeho vývojářů CyanogenMod neobsahoval spyware ani bloatware. CyanogenMod měl také poskytovat zvýšený výkon a spolehlivost, v porovnání s oficiálním firmwarem.  Na rozdíl od CyanogenModu, root přístup v LineageOS už dále nebude zabudován přímo do firmware, ale bude nabízen jako oddělený, volitelně instalovatelný zip soubor. Pokud uživatel flashne tento zip do svého zařízení, může ho později odstranit použitím „su removal“" zip souboru.

Vývoj.

Podobně jako CyanogenMod, projekt je vyvíjen spoustou vývojářů, kteří vyvíjejí pro specifická zařízení a používá se Gerrit pro svůj proces code review. Také si zachoval svůj starý formát verzování (například, pro Android 7.1 je LineageOS 14.1). Buildy jsou vydávány na týdenní bázi a jsou podepsáné privátními klíči LineageOS.  Mnoho vývojářů na XDA Developers vyvinulo neoficiální verze LineageOS ze zdrojového kódu ještě před oficiálním vydáním LineageOS.  Ke dni 22. února 2017, LineageOS podporuje 132 zařízení s oficiálními denními buildy. K těm jsou dále vydávány experimentální buildy zaměřené k zjednodušení migrace z CyanogenMod bez nutnosti smazání dat.  Vývojáři LineageOS vytvářejí aplikaci nazvanou „FlipFlap“, která je speciálně navržena pro LineageOS a přidává podporu pro pouzdra mobilních telefonů „flip cover“.

LineageOS (též Lineage OS nebo Lineage OS Android Distribution) je název pro free a open-source operační systém pro smartphony a tablety, který je založený na systému Android. LineageOS je nástupce dříve velmi populárního systému CyanogenMod, ze kterého byl forknut v prosinci 2016, když firma Cyanogen Inc. oznámila ukončení vývoje a vypnutí infrastruktury tohoto svého projektu. Projekt LineageOS byl oficiálně spuštěn 24. prosince 2016 a jeho zdrojové kódy hostuje GitHub. Změna názvu byla nutná, protože firma Cyanogen Inc. si ponechala práva na název Cyanogen.

LineageOS (von [] für Abstammung, Abstammungslinie) ist ein Betriebssystem für Smartphones und Tabletcomputer. Es ist eine Modifizierung des von Google entwickelten freien Betriebssystems Android und der Nachfolger des eingestellten Custom-ROMs CyanogenMod. LineageOS ist Freie Software und wird von einer Gemeinschaft Freiwilliger entwickelt, die das Betriebssystem gratis zum Herunterladen bereitstellt.


Historie.

Léta 1919 až 1921.

Vojenský vzdělávací systém československé armády (v letech 1919 až 1921) vznikal bez předchozí historie a byl úzce spjat s Francouzskou vojenskou misí (FVM). Ta v Československu působila již od února roku 1919 a výstavba škol pro přípravu členů vyšších štábů, důstojníků jakož i středisek výcviku velitelů všech zbraní byla jedním ze základních úkolů FVM.

Léta 1921 až 1939.

Význam Válečné školy dokumentuje mimo jiné i fakt, že ji navštívil dne 27. dubna 1922 během svého druhého funkčního období i tehdejší prezident T. G. Masaryk.  V období let 1921 až 1939 představovala vysoké vojenské školství trojice pražských vzdělávacích institucí:  V roce 1921 byl na VŠ poprvé pořádán „Informační kurs pro generály a štábní důstojníky“. Ten byl později nazýván zkráceně „Vyšší informační kurs“ a od roku 1926 pak „Kurs pro vyšší velitele“ (KVV). Cílem těchto informačních kurzů byla příprava frekventantů pro velení vyšším jednotkám. (Absolvatorium „Kursu pro vyšší velitele“ bylo dokonce v prvorepublikové armádě nezbytnou podmínkou pro povýšení důstojníka do generálské hodnosti.) V letech první republiky prošlo těmito informačními kurzy pořádanými na VŠ/VŠV v Praze na 269 generálů a vyšších velitelů.  Vysokou školu válečnou navštívil i druhý prezident Československa Dr. Edvard Beneš v roce 1936 a to dokonce dvakrát (druhá návštěva se uskutečnila 22. června 1936). Během své druhé návštěvy prohlásil:  Válečnou školu v Praze a Vysokou školu válečnou v Praze (v období od roku 1921 do září roku 1938) absolvovalo (v sedmnácti ročnících) celkem 519 důstojníků československé armády včetně několika důstojníků spřátelných armád (21 důstojníků - Litevců a tři Lotyši).

Léta 1945 až 1951.

Po skončení druhé světové války v období od 1. října 1945 do 1. října 1948 byla činnost VŠV obnovena. VŠV v tomto období byla podřízena 3. oddělení (školskému) hlavního štábu. Nástupnickou organizací po VŠV se stala (v období od 1. října 1948 do 15. srpna 1951) Vysoká vojenská akademie.

Tabla, setkávání absolventů, pamětní odznaky.

Absolventi každého ročníku VŠV a jejich pedagogové si nechávali zhotovit své tablo s portréty. Bývalí posluchači VŠV se rovněž pravidelně scházeli při příležitosti výročí absolvování této školy. Také existoval i „Pamětní odznak absolventa pražské Válečné školy“ a po roce 1934 i „Pamětní odznak absolventa pražské Vysoké školy válečné“.

Tablo 1922–1923.

<gallery caption="Příklady fotografií z tabla VŠ 1922/1923" perrow="5" heights="100" widths="100"> Soubor:Podplukovnik.Oleg.Svatek.(1888-1941).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif|Oleg Svátek Soubor:Kapitan.Cenek.Kudlacek.(1896-1967).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif |Čeněk Kudláček Soubor:Stabni.Kapitan.Vaclav.Sara.(1893-1941).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif|Václav Šára Soubor:Podplukovnik.Rudolf.Viest.(1890-1944or1945).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif|Rudolf Viest Soubor:Major.Sergej.Ingr.(1894-1956).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif|Sergěj Ingr Soubor:Podplukovnik.Vojtech.Luza.(1891-1944).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif|Vojtěch Luža Soubor:Kapitan.Jaroslav.Lisy.(1895-1943).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif|Jaroslav Lisý Soubor:Stabni.Kapitan.Emanuel.Moravec.(1893-1945).Tablo.Valecna.Skola.1922-1923.gif|Emanuel Moravec Soubor:Tablo.Valecna.Skola.Praha.1922-1923.jpg|Celkový pohled na tablo VŠ 1922 až 1923 </gallery>

Pietní místo.

Pomník důstojníků Generálního štábu, obětí z let 1939 až 1945 (Pomník padlým a popraveným absolventům Vysoké školy válečné (VŠV) před sídlem Ministerstva obrany ČR) v Praze 6, Tychonova 270/2, v objektu Ministerstva obrany ČR. Pomník byl slavnostně odhalen 11. listopadu 2004 a jeho autorem je akademický sochař Peter Nižňanský

Vysoká škola válečná (VŠV) nebo též Vysoká válečná škola se sídlem v Praze (na Hradčanech - ulice Na valech) byla hlavním vzdělávacím a školicím střediskem pro důstojníky generálního štábu československé armády v meziválečném období. Při jejím založení sehrála rozhodující roli Francouzská vojenská mise (FVM) působící od února roku 1919 v Československu.

Vysoká škola válečná (VŠV) in Prag, Tschechoslowakei, auch Vysoká válečná škola oder Válečná škola, deutsch Kriegshochschule, war die wichtigste Ausbildungsstätte für Offiziere des Generalstabs der Tschechoslowakischen Armee in der Zwischenkriegszeit; beim Aufbau der Ausbildungseinrichtungen der neuen tschechoslowakischen Armee spielte Frankreich eine entscheidende Rolle.


Historie.

Nejstarší dějiny.

Nejstarší osídlení Dejvic bylo v oblasti Baby a Šárky, kde bylo osídlení minimálně z období kultury s nálevkovitými poháry a také z období knovízké kultury.

Od 11. století.

První zmínky o Dejvicích jsou z roku 1088, tehdy se jednalo o ves ležící na svazích pod dnešní Horní Šárkou - Dejvice jsou uvedeny v zakládací listině Vyšehradské kapituly. Král Vratislav II. v ní daruje ves kostelu svatého Petra a Pavla na Vyšehradě:  V té době nesla ves název Degnici, díky hláskovému vývoji se jméno později změnilo na Dehnice a posléze vlivem lidové etymologie se název v 19. století změnil na Dejvice, úředně byla tato verze jména zanesena v roce 1886. Původ jména bývá vysvětlován několika způsoby – jedna možnost je, že jméno má patronymický původ odkazující na potomky Dehnovy, podle další verze bylo jméno odvozeno od místní výroby dehtu, ale existuje také varianta, která vysvětluje původ jména z osobního jména „dehna“ – zlý duch, démon či ďábel, podle toho, že původní obyvatelé údajně ohrožovali sousedy a pocestné.  Další písemné zmínky o Dejvicích pocházejí z roku 1320, kdy získalo purkrabskou část Dejvic Svatovítské proboštství směnou s Janem Lucemburským. Menší část však i nadále zůstala v majetku Vyšehradské kapituly. Centrum původní vsi Dejvice se nalézalo kolem Proboštského dvora (dnešní ulice Proboštská). V této době zde byl vrchnostenský dvůr o jednom popluží – tyto pozemky byly osvobozeny od platů a břemen. Dále zde byl manský dvorec a čtyři selské usedlosti. Majitelé usedlostí museli pracovat tři dny v týdnu na vrchnostenském majetku. Kromě toho se tu nacházelo ještě několik chalup včetně kovárny a malé dvorce, které do roku 1325 vlastnil jakýsi Gothard.  Druhá osada na území Dejvic ležela v oblasti dnešní Šárky a nazývala se Újezdec či Újezd v Šárce. Písemně je tato osada doložena v roce 1334. Již během 14. století se jméno osady změnilo na „Šárka“. Na jižních svazích Šárky se pak nalézaly dva vrchnostenské dvory, selský dvůr a pravděpodobně od roku 971 se zde také nacházel kostelík svatého Matěje. Původně patřily k Dejvicím pouze pravý břeh Šáreckého potoka, zatímco levý břeh patřil k Lysolajům. Změna nastala až v roce 1784. Od druhé poloviny 14. století nevedli již dvorec probošti, ale pronajímali ho svým panošům, mezi jejich povinnosti patřilo taktéž vařit proboštovi pivo. S ohledem na velikost pozemků uvažoval Karel IV. původně o tom, že Nové Město pražské založí právě na území Dehnic.

Po husitských válkách.

V době pohusitské byly Dejvice soukromým majetkem, od roku 1594 patřily úřadu nejvyššího komorníka. Od roku 1790 byly Dejvice opět částečně v držení svatovítského probošta. Během třicetileté války byl vlastní Proboštský dvůr výrazně poničen, ale brzy byl opraven. V 60. letech 17. století zde byl založen i pivovar a dvůr byl centrem správy všech proboštských statků v okolí Prahy. Na konci 18. století byl dvůr rozšířen o další velký dvůr a v roce 1872 byla ke statku připojena i nedaleká usedlost Hadovka.  První městská zástavba v Dejvicích vznikla ještě před 1. světovou válkou v okolí nádraží Bruska.

Po první světové válce.

Historie moderních Dejvic jakožto městské čtvrti začíná ve 20. letech minulého století. Součástí hlavního města se staly vznikem Velké Prahy k 1. lednu 1922. V této době byla celá čtvrť i s jejím centrem, Vítězným náměstím, postavena najednou podle moderního urbanistického plánu architekta Antonína Engela. Zavedena byla tramvajová doprava, těsně před druhovu světovou válkou i trolejbusová. Další výstavba se z Vítězného náměstí postupně posouvala na sever. V těchto místech byl také po válce postaven hotel International reprezentující socialistický realismus.  V roce 1978 sem byla zavedena linka A metra (thedy konečná stanice Leninova, dnes Dejvická), vznikla také dnešní moderní silnice Evropská (tehdy Leninova) spojující letiště s centrem Prahy, a to přestavbou několika původních ulic (například Kladenské).

Charakter čtvrti.

Dejvice jsou relativně luxusní rezidenční čtvrtí jíž sice dominují velkolepé budovy vysokých škol a armády, ale obsahuje i mnoho klidných míst s vilami movitých měšťanů a rezidencemi zastupitelských úřadů, zejména vilová oblast Hanspaulka. Ceněno je těsné sousedství jak s centrální oblasti Prahy, tak s velkými plochami zeleně (Stromovka a Divoká Šárka).  Mezi ulicí Jugoslávských partyzánů a Evropskou se nachází univerzitní kampus, ve kterém je rektorát ČVUT a jeho fakulty - fakulta strojní, fakulta elektrotechnická, fakulta informačních technologií, fakulta stavební a fakulta architektury, dále budovy VŠCHT, bohoslovecký seminář, Katolická teologická fakulta Univerzity Karlovy a Národní technická knihovna.

Doprava.

Veřejná.

Pod Vítězným náměstím stojí stanice metra linky A. Na ni navazují autobusové spoje do Suchdola a Podbaby. Kromě metra jsou Dejvice spojeny s centrem ještě tramvajovou linkou přes Prašný most. U stanice metra Hradčanská se nachází železniční stanice Praha-Dejvice. Je historicky prvním nádražím na území dnešní Prahy, od roku 1830 zde začínala Lánská koněspřežka.

Automobilová.

Hlavními tepnami Prahy 6 jsou ulice vycházející z Vítězného náměstí – Evropská (na západ k ruzyňskému letišti), Jugoslávských partyzánů (na sever k Podbabě), Československé armády (na východ k Letné) a Svatovítská (na jih k Pražskému hradu a tunelu Blanka).

Dejvice () jsou městská čtvrť a katastrální území v pražské městské části Praha 6, rozkládající se severně od Pražského hradu.

Dejvice () ist eine Katastralgemeinde der tschechischen Hauptstadt Prag. Sie gehört zum Bezirk Prag 6. Das Dorf Dejvice wurde im Jahr 1922 an das Prager Stadtgebiet angeschlossen und machte sogleich eine massive städtebauliche Entwicklung rund um den zentralen Platz namens "Vítězné náměstí" mit. Das Viertel hat heute einen urbanen Charakter, grenzt aber an große Grünflächen an (Stromovka, Šárka-Tal)


Biografie.

Byl šlechtického původu. Pocházel ze šlechtického rodu saského původu, který se usadil v Polsku na přelomu 17. a 18. století.  Narodil se roku 1821. Vystudoval gymnázium v Nowym Sączu. Otec ho pak poslal do Vídně na vojenskou školu, kde se Józef stal důstojníkem. Už roku 1844 ale z armády odešel a usadil se na rodinném statku v Kopytówce. Oženil se s Walerií Dunin z Łabędź. Ve 40. a 50. letech 19. století se věnoval správě svého panství a získal si respekt mezi místními rolníky. Na přelomu 60. a 70. let prošel statek v Kopytówce celkovou přestavbou v novogotickém slohu.  V roce 1861 se stal poslancem Haličského zemského sněmu za obvod Wadowice, Andrychów, v kurii venkovských obcí. Když v roce 1863 vypuklo protiruské lednové povstání, podpořil Baum polské povstalce a patřil do povstaleckého výboru pro západní Halič. V Krakově pomáhal s organizováním nepravidelných polských jednotek. 28. srpna 1863 byl rakouskými úřady zatčen. V červnu 1864 byl ale zproštěn obvinění pro nedostatek důkazů. V listopadu 1865 rezignoval na mandát v zemském sněmu.  Koncem 60. let s prosazením haličské autonomie se vrátil do politického života. Byl rovněž poslancem Říšské rady (celostátního parlamentu), kam usedl v prvních přímých volbách roku 1873 za kurii venkovských obcí v Haliči, obvod Wadowice, Myślenice atd. Mandát zde obhájil ve volbách roku 1879. Poslancem byl až do své smrti. Pak ho v parlamentu vystřídal Ignacy Zapałowicz. V roce 1873 se uvádí jako statkář, bytem Kopytówka. V roce 1873 zastupoval federalistickou slovanskou opozici. Patřil mezi hlavní postavy parlamentní frakce Polský klub. V jeho rámci zastupoval konzervativní křídlo. Zastával funkci místopředsedy Polského klubu.  Zemřel v březnu 1883 "ochrnutím srdce". Již po několik let trpěl nemocí srdce. Zemřel náhle během rozhovoru s poslancem Tomaszem Horodyskim.

Baron Józef Baum von Appelshofen (12. října 1821 Kopytówka – 11. března 1883 Vídeň) byl rakouský šlechtic a politik polské národnosti z Haliče, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Józef Baum von Appelshofen (* 12. Oktober 1821 in Kopytówka; † 11. März 1883 in Wien) war ein polnischer Politiker, Graf, Besitzer der Güter Kopytówka, Abgeordneter des Galizischen Landtags und Österreichischen Abgeordnetenhauses.


Životopis.

Byl jediným synem poslance Freemana Thomase (1838–1868), za studií v Etonu a v Cambridge vynikl jako hráč kriketu. V roce 1892 přijal příjmení Freeman-Thomas, téhož roku se oženil s Mary Brassey (1875–1960), dcerou 1. hraběte Brasseye. Kariéru zahájil jako pobočník svého tchána, guvernéra australské provincie Victoria (1897–1900). Po návratu do Británie byl za Liberální stranu členem Dolní sněmovny (1900–1910), krátce zastával post lorda pokladu (1905–1906). Patřil k přátelům Jiřího V., s nímž hrával tenis, v roce 1910 byl povýšen na barona Willingdona a povolán do Sněmovny lordů, v letech 1911–1913 byl královským komořím. Poté zastával funkce v koloniích, byl guvernérem v Bombaji (1913–1918) a v Madrasu (1919–1924). Po krátké diplomatické misi povýšen na vikomta (1924).  V letech 1926-1931 byl generálním guvernérem v Kanadě. Do doby jeho úřadování v Kanadě spadá prosazování stále širší nezávislosti Kanady na Británii, což bylo stanoveno imperiální konferencí konanou po první světové válce. Willingdon za této nové situace nebyl již faktickým místodržitelem, ale jen reprezentantem britské koruny, přičemž v politických záležitostech byl podřízen kanadským ministrům a nikoli pokynům londýnské vlády. Jako řada jeho předchůdců, tak i Willingdon trval na podrobném poznání země, což jej vedlo k neustálému cestování a jako první kanadský generální guvernér tak činil letecky. Jeho funkční období v Kanadě skončilo 4. dubna 1931, načež odcestoval do Indie, kde byl jmenován místokrálem a generálním guvernérem o dva týdny později. V roce 1931 byl též jmenován členem Tajné rady a získal titul hraběte. I později se však zajímal o dění v Kanadě, protože zemi opustil zmítanou důsledky světové hospodářské krize. V Indii pak musel čelit složitým politickým problémům v oblasti lidských práv (v této sféře se silně angažovala jeho manželka, která vůbec Willingdona podporovala po celou jeho kariéru). Předním indickým politikem byl již v této době Mahátma Gándhí. Post indického místokrále opustil Willingdon přesně po pěti letech (18. dubna 1936).  Po návratu z Indie byl povýšen na markýze (1936) a v letech 1936–941 zastával čestný post lorda strážce pěti přístavů.  Starší syn George Freeman-Thomas (1893–1914) padl jako poručík za první světové války, mladší syn Iñigo Brassey Freeman-Thomas (1899-1979) byl druhým a posledním markýzem z Willingdonu.

George Freeman Freeman-Thomas, 1. markýz z Willingdonu ("George Freeman Freeman-Thomas, 1st Marquess of Willingdon, 1st Earl of Willingdon, 1st Viscount Willingdon and Ratendone, 1st Baron Willingdon)" (12. září 1866, Eastbourne, Anglie – 12. srpna 1941, Londýn, Anglie) byl britský státník. Díky sportovním aktivitám byl již od studií přítelem královské rodiny, v roce 1910 s titulem barona vstoupil do Sněmovny lordů. Po nižších funkcích u dvora, státní správě a koloniích se dostal k nejvyšším funkcím ve správě britského koloniálního impéría, byl generálním guvernérem v Kanadě (1926–1931) a místokrálem v Indii (1931–1936). Za zásluhy získal tituly hraběte (1931) a markýze (1936).

Freeman Freeman-Thomas, 1. Marquess of Willingdon, GCSI, GCMG, GCIE, GBE, PC, KStJ (Geburtsname: Freeman Thomas; * 12. September 1866; † 12. August 1941) war ein britischer Politiker der Liberal Party, der unter anderem zwischen 1900 und 1910 Mitglied des Unterhauses "(House of Commons)" war. Nach seinem Ausscheiden aus dem Unterhaus wurde er 1910 als "Baron Willingdon" in den Erbadel "(Hereditary Peerage)" der "Peerage of the United Kingdom" erhoben. Er war ferner von 1913 bis 1918 Gouverneur von Bombay sowie zwischen 1919 und 1924 Gouverneur von Madras.


Historie.

Počátky (2009–2012).

Skupina se dala dohromady v roce 2009 a od té doby ji tvoří Quavo (Quavious Keyate Marshall), Takeoff (Kirshnik Khari Ball) a Offset (Kiari Kendrell Cephus), všichni tři původem z Lawrenceville v Gwinnett County, stát Georgie. Mezi členy je pokrevní svazek (Quavo je strýc Takeoffa a Offset je bratrancem Quava) a vyrůstali spolu. Debutový mixtape "Juug Season" vydali v roce 2011. V roce 2012 pokračovali s mixtape "No Label".

Průlom, "Versace" a Yung Rich Niggas (2013–2015).

V roce 2013 vydali singl "Versace", který produkoval Zaytoven. Singl se umístil na 99. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Singl zpropagoval rapper a zpěvák Drake, když ho zremixoval. V červnu vydali mixtape "Y.R.N. (Young Rich Niggas)", která obsahovala singl "Versace". Mixtape se umístila na 74. příčce žebříčku Top R&B/Hip-Hop Albums.  V roce 2014 vydali mixtape "No Label 2", kterou si během prvního týdne stáhlo přes 100 000 posluchačů. Z mixtape pochází dva úspěšné singly "Fight Night" (69. příčka v žebříčku Billboard Hot 100 a zlatá certifikace) a "Handsome and Wealthy" (79. příčka). "No Label 2" se umístil na 179. příčce žebříčku Billboard 200. V roce 2014 ještě vydali mixtape "Rich N*gga Timeline". Mezi březnem 2014 a zářím 2015 byli upsáni pod label 300 Entertainment s distribucí u Atlantic Records, ale následně z labelu odešli, aby zůstali u svého nezávislého labelu Quality Control Music, z čehož si slibovali lepší obchodní podmínky. Pod labely 300/Atlantic vydali debutové album "Yung Rich Nation". V první týden prodeje se prodalo 14 500 ks alba, tím debutovalo na 17. příčce v žebříčku Billboard 200.  Po odchodu z labelů 300/Atlantic vydali nezávislou mixtape "Back to the Bando". Z ní pochází úspěšný singl "Look at My Dab" (87. příčka).

CULTURE (2016–2017).

V lednu 2016 vydali mixtape "Y.R.N 2 (Young Rich N*ggas 2)" a později promo singly "Say Sum" a "Cocoon". V září 2016 rapper a producent Kanye West oznámil, že Migos upsal pod svůj label GOOD Music s distribucí u Def Jam Recordings. V lednu 2017 to skupina popřela.  V říjnu 2016 vydali singl "Bad and Boujee" (ft. Lil Uzi Vert) ze svého druhého alba "Culture". Singl se umístil na 1. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a na 12. příčce v Kanadě, přičemž obdržel 4x platinovou certifiakci. Album bylo vydáno 27. ledna 2017 pod společnostmi Quality Control / 300 / Atlantic. V první týden prodeje se v USA prodalo 77 000 ks alba, navíc bylo streamováno 115 milionkrát, celkový prodej (i se streamy) tak činil 131 000 ks. Z alba pochází další dva úspěšné singly "T-Shirt" (19. příčka, 2x platinový singl) a "Slippery" (ft. Gucci Mane) (29. příčka, zlatý singl). V červenci 2017 album překročilo hranici milionu prodaných kusů (se započítáním streamů) a získalo certifikaci platinová deska.  Rapper Quavo nastartoval také úspěšnou sólo kariéru, když v letech 2016 a 2017 hostoval na velmi úspěšných singlech "I'm the One" od DJ Khaleda (ft. Justin Bieber, Quavo, Chance the Rapper a Lil Wayne) (1. příčka v Billboard Hot 100, 6x platinový singl); "Portland" od Drakea (ft. Quavo a Travis Scott) (9. příčka, 2x platinové); "Congratulations" od Post Malone (ft. Quavo) (8. příčka, 8x platinové), "Pick Up the Phone" od Young Thuga a Travise Scotta (ft. Quavo) (43. příčka, 2x platinové) nebo "Strip That Down" od Liama Paynea (ft. Quavo) (10. příčka, 3x platinové).  Sólové kariéře se začal věnovat také rapper Offset, který v letech 2016 a 2017 hostoval například na písních "Patek Water" od Futurea a Young Thuga (ft. Offset) (50. příčka) a "Met Gala" od Gucci Manea (ft. Offset) (88. příčka). Na konci října 2017 vyšlo společné album rapperů 21 Savage, Offseta a producenta Metro Boomina. Album s názvem "Without Warning" debutovalo na 4. příčce žebříčku Billboard 200 s 53 000 prodanými kusy (se započítáním streamů) během prvního týdne prodeje. Nejúspěšnější písní z alba je "Ghostface Killers" (ft. Travis Scott) (57. příčka).  V srpnu 2017 vydalo trio singl "Too Hotty" (91. příčka). Píseň pochází z kompilačního alba nahrávací společnosti Quality Control. Kompilační album nese název "Control the Streets, Vol. 1" a bylo vydáno v prosinci 2017.  V prosinci 2017 vydal Quavo společné album s rapperem Travisem Scottem. Album nese název "Huncho Jack, Jack Huncho". Nejúspěšnějšími písněmi z alba byly "Eye 2 Eye" (s Travis Scott (ft. Takeoff)) (65. příčka) a "Modern Slavery" (s Travis Scott) (68. příčka).

CULTURE 2 (2018).

V říjnu 2017 vydali společný singl "MotorSport" (ft. Cardi B a Nicki Minaj) (6. příčka, 3x platinový singl). Píseň je prvním singlem z jejich druhého studiového alba "Culture 2". Druhým singlem byla zvolena píseň "Stir Fry" (8. příčka, 2x platinový singl). Dalším singlem byla píseň "Walk It Talk It" (ft. Drake) (10. příčka, 2x platinový singl). Album bylo vydáno v lednu 2018 a umístilo se na první příčce žebříčku Billboard 200. Po vydání alba se v žebříčku Billboard Hot 100 umístilo dalších devět písní z alba. Čtvrtým singlem z alba byla píseň "Narcos" (36. příčka, platinový singl). Album obdrželo platinovou certifikaci. Do konce roku 2018 se alba prodalo celkem 1 350 000 ks. V prosinci 2018 získalo certifikaci 2x platinová deska.  Rapper Quavo pokračoval i nadále ve své sólo kariéře. V roce 2018 hostoval na úspěšném singlu DJ Khaleda s názvem "No Brainer" (ft. Quavo, Justin Bieber a Chance the Rapper) (5. příčka, zlaté). Současně oznámil nahrávání svého debutového sólového alba s názvem "Quavo Huncho". V mezidobí čekání na album postupně vydával několik sólo písní, z nichž uspěla jen "Workin Me" (52. příčka). Album vydal v říjnu 2018. Umístilo se na 2. příčce žebříčku Billboard 200 s 99 000 prodanými kusy (po započítání streamů). Po vydání se do žebříčku Billboard Hot 100 dostalo dalších šest písní, nejlépe "Flip the Switch" (ft. Drake) (48. příčka).  V listopadu 2018 vydal své debutové sólo album také rapper Takeoff. Album neslo název "The Last Rocket". Na konci února 2019 vydal své debutové sólové album také Offset. Neslo název "Father of 4".  V srpnu 2019 bylo vydáno druhé kompilační album labelu Quality Control Music s názvem "Quality Control: Control the Streets, Volume 2". Migos byli přítomni, ať už jako skupina či jednotlivci, hned na několika písních. Téhož roku také hostovali na úspěšném singlu producente Mustarda "Pure Water" (23. příčka, 3x platinový).

CULTURE 3 (2020).

V únoru 2020 vydali první singl ze svého čtvrtého alba. Singl nese název "Give No Fxk" (ft. Young Thug a Travis Scott) (48. příčka).

Migos je americká hip-hopová skupina, která byla založena v roce 2009 v Gwinnett County, stát Georgie. Skupinu tvoří tři členové s pseudonymy Quavo, Takeoff a Offset. Do povědomí publika se dostali v roce 2013 písní "Versace" z mixtape "Y.R.N. (Young Rich Niggas)". Následovaly úspěšné singly "Fight Night" a "Handsome and Wealthy" z mixtape "No Label 2" (2014). Zásadní průlom udělali s hitem "Bad and Boujee" (ft. Lil Uzi Vert), který se umístil na 1. příčce žebříčku Billboard Hot 100.

Migos ist ein US-amerikanisches Hip-Hop-Trio aus Lawrenceville, Georgia, das im Jahr 2008 gegründet wurde. Es besteht aus den Rappern Offset, Quavo und Takeoff. Sie feierten 2013 nach mehreren Mixtapes-Veröffentlichungen mit ihrer Debüt-Single "Versace" ihren kommerziellen Durchbruch. 2016 erreichten sie mit dem Lied "Bad and Boujee" aus ihrem zweiten Studioalbum "Culture" erstmals die deutschen Single-Charts und standen zwei Wochen an der Spitze der US-amerikanischen Billboard Hot 100.


Historie.

Hungaria poprvé vyjela dne 29. května 1960 jako MR 15/16 na 995 kilometrů dlouhé trati Berlín – Praha – Bratislava – Budapešť. Motorový expres byl sestavený z lehkých motorových jednotek, tím se ihned od svého vzniku odlišoval od běžných vlaků nejen vzhledem, ale také komfortem a vyšší rychlostí. Hungaria se již v roce 1960 stala nejrychlejším vlakem na síti ČSD. Také byla prvním vlakem, pro který platily rychlostníky 130 km/hod na trati Praha – Česká Třebová. Například v jízdním řádu 1980/81 Ex Hungaria mezi Bratislavou a Prahou zastavoval pouze jedenkrát (Brno hlavní nádraží, tzn. že Hungaria jako jediný vlak nezastavovala ani v důležité uzlové stanici Břeclav). Díky omezení počtu zastávek mohla být zachována rychlostní exkluzivita, a to i po zrušení provozu elitních motorových jednotek - "viz následující odstavec".  Mezinárodní expres Hungaria byl zpočátku sestaven z motorových jednotek východoněmeckých DR a později téměř po celou dobu až do 80. let z jednotek maďarské výroby ve vlastnictví ČSD. Například dle GVD z let 1964–1966 byla Hungaria provozována motorovými jednotkami řady M 498.0 a M 295.0 z maďarské lokomotivky Ganz-MÁVAG, podobně jako předtím Vindobona.  S příchodem GVD 1974/75 byl v souvislosti s dodávkami nových dvousystémových lokomotiv řady ES 499.0 (dnes 350) ukončen provoz motorových jednotek na expresu Hungaria a byly nahrazeny klasickou soupravou taženou elektrickou lokomotivou. Od té doby jezdila Hungaria v úseku Praha – Brno přes Havlíčkův Brod a Žďár nad Sázavou, přičemž v tomto úseku vůbec nezastavovala.  Do doby, než byla v Praze vybudována Holešovická přeložka, jezdila Hungaria úvratí přes tehdejší nádraží Praha střed (dnes Praha Masarykovo nádraží). Po dokončení nádraží Praha-Holešovice v roce 1985 začíná Hungaria přes Prahu projíždět bez úvrati, přesto však pobyt ve stanici činil kolem 15 minut a býval spojen s výměnou lokomotivy. V jízdním řádu 1988/89 byl pobyt Hungarie v Praze-Holešovicích dokonce plánován na rovných 30 minut (pobyt IEx 74 do Berlína 16:07-16:39; pobyt IEx 75 do Budapešti 11:10 až 11:40). Bezúvraťový provoz Hungarie se udržel až do vybudování Nového spojení, a tak se po čtvrtstoletí Hungaria vrátila na pražské hlavní nádraží. V současnosti Hungaria v Praze zastavuje dvakrát: na hlavním nádraží (s úvratí), dále také v Holešovicích.  Od 1. června 1986 jezdila Hungaria jako Interexpress, a to IEx 74/75. První tři roky byla spojována s Vindobonou.  Počátkem 90. let byla Hungaria zařazena do sítě celoevropských komforních vlaků EuroCity. Po elektrizaci trati Brno – Česká Třebová začala většina vlaků jezdit z Brna do Prahy přes Českou Třebovou a Pardubice. Avšak v GVD 2004/05 jezdil vlak EC 170/171 Hungaria v úseku Brno – Praha přes Žďár nad Sázavou a Havlíčkův Brod a v těchto stanicích i pravidelně zastavoval. Od grafikonu 2005/06 se vrátil zpět na trasu přes Českou Třebovou, kde jezdí dodnes.  Až do GVD 2008/09 byla souprava Hungarie sestavena kromě lokomotivy pouze z vozů maďarské společnosti MÁV, resp. její dceřiné společnosti MÁV-START. Souprava tak byla uceleně modrá. Jen od podzimu 2008 do podzimu 2009 byl v úseku Budapešť – Praha posledním vozem český Aee, který má červeno-bílý nátěr.  Od GVD 2009/2010 do GVD 2013/2014 vlak nezastavoval ve stanici Česká Třebová, kde nezastavuje ani dnes, v GVD 2018/2019  S příchodem GVD 2017/2018 byla stejně jako ostatním vlakům linky Ex3 do Budapešti změněna konečná stanice z Budapest-Keleti pályaudvar na Budapest-Nyugati pályaudvar.

Hungaria dnes.

V jízdním řádu 2019/2020 vyráží Hungaria ze své výchozí stanice Budapest-Nyugati pályaudvar v 7:40, ve stanici Praha hlavní nádraží následuje úvrať vlaku a výměna lokomotivy s časem pobytu 14:13 - 14:26 a do cílové stanice Hamburg-Altona vzdálené od Budapešti 1297 kilometrů přijíždí ve 21:36. V opačném směru odjíždí z Hamburku v 6:36, v Praze provede v čase 13:36 - 13:44 úvrať a do Budapešti přijede ve 20:20.

Hungaria, slangově také "Hungárka", je mezistátní vlak linek Ex3 a Ex5, pojmenovaný podle země výchozí stanice – Maďarska. Jezdí od roku 1960 na trase Berlín – Praha – Bratislava – Budapešť a zpět. Např. v jízdním řádu 2018/2019 je veden jako pár vlaku EuroCity č. 172/173.

Hungaria (zeitweise "Hungaria-Express") ist der Name eines seit 1960 verkehrenden Zugpaares zwischen Deutschland und Ungarn. Der Laufweg führte ursprünglich von Berlin über Dresden, Prag, Brünn und Bratislava nach Budapest, seit einigen Jahren beginnt der Zuglauf bereits in Hamburg. Im weiteren Verlauf wurden vor allem auf dem Abschnitt in der Tschechoslowakei bzw. ab 1992 in Tschechien mehrfach abweichende Laufwege bedient. Seit 1993 wird der Hungaria als EuroCity geführt. Seinen Namen erhielt der Zug nach der lateinischen Bezeichnung für Ungarn.


Historie.

U zrodu parníku Bohemia stáli John Andrews (1787–1847), anglický podnikatel a zakladatel paroplavebních podniků, a Joseph John Ruston (1809–1895), konstruktér a stavitel prvních českých parníků a Andrewsův společník. Pro počátky paroplavby u nás bylo důležité podmíněné privilegium, které Andrews získal roku 1839 a které ho opravňovalo k provozování paroplavby na Vltavě a Labi až po saskou hranici po dobu 15 let. Na základě tohoto privilegia mohl stavitel J. J. Ruston začít stavět první český parník Bohemia. Pronajal si pro jeho stavbu pozemek Invalidovny v Karlíně a zřídil na něm improvizovanou loděnici. Kovové díly pro parník byly vyrobeny pravděpodobně v nedaleké strojírně Edwarda Tomase. Měkké i tvrdé dříví na obšívku a palubu lodi pocházelo nejspíš od zkušeného českého stavitele a loďmistra Vojtěcha Lanny. Parní stroj a kotel pocházel z firmy John Penn a syn z Greenwiche v Anglii. Předepsanou komisionální plavbu vykonal parník na trati Obříství–Drážďany 26. května 1841. Pravidelné plavby na téže trase byly zahájeny 12. června roku 1841. Parník plul na těchto pravidelných plavbách až do 3. února roku 1851, kdy byl Rustonem odprodán spolu s dalšími dvěma parníky Sasko-české paroplavební společnosti (SBDG, Sächsisch Böhmische Dampfschiffahrtsgesellschaft).. K vyřazení parníku z provozu SBDG došlo roku 1856 v Drážďanech. Nicméně precizně vyrobený a velmi lehký parní stroj byl přenesen do parníku Pillnitz společnosti SDBG, který byl později přejmenován na parník Diesbar a v němž parní stroj funguje dodnes.

Technický popis.

Parník Bohemia měřil na délku 37,51 m a na šířku i včetně kolesnic 8,64 m. Ponor prázdné lodi činil 0,38 m a obsazené 0,46 m, což bylo velmi důležité pro proplutí mělkým korytem Vltavy a Labe. Výkon parního stroje představoval 30 nominálních koní. Maximální počet cestujících byl stanoven na 140 a k tomu 10 osob posádky. Průměrná cestovní rychlost po proudu činila 15,2 km/h, proti proudu 9,5 km. Nejvyšší rychlost v klidné vodě pak 17 km/h. Loď byla členěná na horní otevřenou palubu určenou zhruba pro 60 osob. Dále na otevřenou příď, kuchyň, salon 2. třídy pro 30 osob, přední kajutu posádky a sklad, strojovnu s kotelnou, zadní kajutu posádky, oddělení pro 12 dam, salon 1. třídy pro 40 osob a toalety. Na špici přídě byla umístěna dřevěná postříbřená socha českého lva.

Využití.

Trasa pravidelných plaveb byla Andrewsem zvolena z Obříství (7,5 km od Mělníka) do Drážďan. Pro cestující z Prahy byla zajišťovaná kombinovaná doprava dostavníkem po silnici do Obříství. Ta byla nejméně o dvě hodiny kratší, než kdyby parník odplouval z Podbaby u Prahy.  Hned v červnu roku 1841, kdy byly zahájeny pravidelné plavby Obříství-Drážďany, vykonal parník Bohemia těchto plaveb celkem 5. Do konce roku 1841 vykonal podle dobových zpráv plaveb do Drážďan a zpět celkem 35. Plavby byly plánovány tak, že v obou koncových místech strávil parník celý den, aby bylo dost času na doplnění paliva, potravin a vody. Plavba proti proudu trvala zhruba 19 hodin. Na českém území plul parník s vyvěšenou českou zemskou vlajkou, za hranicemi pak s vlajkou Rakouska. Průměrná cena jízdenky v 1. a 2. třídě byla tehdy 7 zlatých.  Z novinových zpráv je zřejmé, že mezi lety 1841 až 1846 trvale stoupal zájem o tyto plavby, a tím pádem i zisky Andrewse a jeho společníka Rustona. Přesný počet přeplavených osob ani zisky však neznáme. Ukončení Andrewsova podniku bylo způsobeno expanzí Saské paroplavební společnosti a obavami, že po zřízení železniční dráhy mezi Prahou a Drážďany dojde k odlivu cestujících.

Kolesový parník Bohemia byl postaven jako vůbec první český parník. Na vodu poprvé vyplul v květnu roku 1841. Byl určen pro paroplavbu na Vltavě a Labi mezi Obřístvím a Drážďany. Za jeho autory jsou pokládáni Angličané John Andrews, plavební podnikatel, a Joseph John Ruston, stavitel prvních českých parníků. Provoz parníku Bohemia byl ukončen roku 1856, avšak jeho parní stroj pohání dodnes saský parník Diesbar.

Der Raddampfer Bohemia wurde 1863 in der Schiffswerft Blasewitz gebaut. Das Schiff wurde mit der Baunummer 8 auf Kiel gelegt.