Život.

Dětství, korunní princ.

Ču Jün-wen se narodil 5. prosince 1377 jako druhý syn Ču Piaa a jeho manželky paní Lü. Ču Piao byl prvorozený syn Chung-wua, zakladatele a od roku 1368 prvního císaře říše Ming. Současně s převzetím císařského titulu Chungwu jmenoval svého prvorozeného syna následníkem trůnu. Roku 1382 se po smrti staršího bratra stal Ču Jün-wen nejstarším synem Ču Piaa. Byl popisován jako vyspělé a přímé dítě, které si císař oblíbil.  V květnu 1392 Ču Piao v sedmatřiceti letech po několikaměsíční nemoci zemřel. Ču Jün-wen byl jako jeho nejstarší žijící syn 28. září 1392 jmenován novým korunním princem. Následovalo šest let pečlivé přípravy na vladařskou dráhu. Mladík byl povahou podobný otci – nepříliš fyzicky zdatný knižní typ, zdvořilý, ctící konfuciánské hodnoty. Císař Chung-wu měl určité pochybnosti o vnukově způsobilosti k vládě, vzhledem k jeho, podle císařova mínění, nedostatečné tvrdosti. Snad proto v čistkách první poloviny 90. let odstranil řadu potenciálně nebezpečných generálů.

Převzetí vlády.

Chung-wu zemřel 24. června 1398. Ču Jün-wen nastoupil na trůn o šest dní později, 30. června 1398. Jeho mírný charakter a konfuciánské ideály ho učinily citlivého na krutosti politiky Chung-wua, na trůn nastupoval se snahou o radikální změnu politického stylu. Od nového roku, tedy od 6. února 1399, vyhlásil éru „Ustanovení civilních ctností“, "Ťien-wen", jejímž jménem je označován. Název éry symbolizoval styl a cíle jeho vlády a ostře kontrastoval s érou Chung-wu, „Nesmírná bojovnost“.  Namísto zasloužilých generálů či knížat z císařského rodu se opíral o konfuciánské vzdělance. Jeho nejbližšími rádci byli Chuang C'-čcheng, Čchi Tchaj a Fang Siao-žu, idealističtí učenci odhodlaní k reformám, ale vesměs teoretici bez větších zkušeností s praktickým řízením země.

Reformy státní správy.

Za vlády Ťien-wena zesílil vliv civilní části administrativy na úkor vojenských velitelů a císařových strýců. Došlo také k částečnému obnovení úřadu „kancléře“ ("čcheng-siang"), hlavy civilní administrativy. Po zrušení ústředního sekretariátu roku 1380 totiž ve správě říše Ming neexistoval žádný centrální úřad, který by koordinoval práci ministerstev a jiných civilních úřadů, všechny byly přímo podřízené císaři. Ťien-wen pověřil Chuang C'-čchenga, Čchi Tchaja a Fang Siao-žua celkovým vedením vlády říše, v diskuzi s ním určovali vládní politiku a dozírali na její realizaci ministerstvy. Fakticky se stali kancléři, pouze neměli příslušný titul. Reforma byla užitečná pro správu říše, ale v rozporu s nařízením Chung-wua, který obnovu kancléřství v jakékoli formě zakázal.  Ministři v žebříčku hodnostních tříd povýšili z druhé hodnosti na první a vyrovnali se tak nejvýše postaveným generálům (předsedům hlavních vojenských komisí). Změněny byly počty odborů a úředníků ministerstev, zvýšen status i počet míst v akademii Chan-lin a Národní univerzitě. Posílil vliv akademie ve výchově princů. Proběhla řada úprav kompetencí a názvů úřadů, podle vzorů z období dynastie Čou. Po Ťien-wenově svržení byly jeho reformy státní správy zkritizovány jako opuštění zásad zakladatele říše a zrušeny.  Některým zákonům a prohlášením minulého císaře Ťien-wen vytýkal už jako korunní princ přílišnou tvrdost a po nástupu na trůn je zrušil. Jeho nástupce Jung-le však jejich platnost obnovil. Císař také zrušil křiklavé daňové nespravedlnosti minulé éry, především zcela neúměrné daně uvalené na Ťiang-nan, zvláště na prefektury Su-čou a Sung-ťiang. Daně v Ťiang-nanu byly roku 1400 sníženy na průměrnou úroveň. Příští rok byly omezeny daňové výjimky taoistického a buddhistického duchovenstva, pozemky přes určenou míru měli odevzdat k rozdělení potřebným. Změny patrně vláda nestihla uvést v život ještě před svým pádem, nicméně i tak se projevilo odcizení zejména buddhistů a jejich příklon k Jung-lemu.

Politika omezování knížat.

Ťien-wenova vláda se snažila minimalizovat moc císařových strýců, synů Chung-wua. Ti obdrželi od svého otce tituly knížat ("wang") a značné příjmy a privilegia. Sídlili v provinciích, kde měli k dispozici osobní gardu velikostí od 3 do 15 tisíc mužů a někteří z nich v 90. letech 14. století veleli mingským armádám, především na severní hranici. Nejvlivnější a nejstarší z nich byl Ču Ti, čtvrtý syn Chung-wua.  Politiku „omezování knížat“ ("siao fan") obhajovali Čchi Tchaj a především Chuang C’-čcheng, poukazy na zkušenosti minulých dynastií (povstání sedmi knížat za dynastie Chan). Za reálná i smyšlená provinění byly knížecí domy buď přímo rušeny, nebo alespoň omezovány jejich pravomoci. Vláda knížatům zakázala účastnit se veřejného života, v přímém rozporu se zákony zemřelého Chung-wua, podle kterých měli být oporou trůnu v čele vládních vojsk.  První obětí nových pořádků byl Ču Su, kníže z Čou se sídlem v Kchaj-fengu, blízký přítel Ču Tiho. Na podzim 1398 ho císař zbavil titulu a vypověděl do Jün-nanu. V únoru 1399 byl v Ta-tchungu uvržen do domácího vězení Ču Kuej (1374–1446, kníže z Taj). Ču Po (1371–1399), kníže ze Siang, 1. června 1399 zapálil svůj palác v Ťing-čou, aby v něm uhořel i s rodinou. Během následujících dvou měsíců, v červnu a červenci, přišli o své tituly Ču Fu (1364–1428), kníže z Čchi, sídlící v Čching-čou a Ču Pien (1379–1400), kníže z Min, sídlící v Jün-nanu.  Hlavním dlouhodobým cílem opatření a nejnebezpečnějším protivníkem vlády byl Ču Ti. Sídlil v Pekingu, v taženích proti Mongolům se projevil jako schopný vojevůdce a energický administrátor. Od roku 1392, kdy nebyl jmenován následníkem, se považoval za nezaslouženě opominutého. Knížata snažení nového císaře a jeho vlády vnímala jako osobní ohrožení a považovala je za porušení zákonů Chung-wua, které byli všichni, včetně císaře, povinni dodržovat.

Občanská válka.

Konflikt s Ču Tim.

Vůči Ču Timu se vláda chovala opatrně, což mu dalo možnost připravit se a shromažďovat síly. Nankingská vláda zatím systematicky omezovala Ču Tiho moc. Jeho osobní gardu (15 tisíc mužů) přeložila mimo Peking, generálové sloužící na severovýchodě Číny blízcí Ču Timu byli postupně nahrazováni stoupenci císaře.  V červnu 1399 císař povolil návrat do Pekingu Ču Tiho synům, zůstávajícím (fakticky jako rukojmí) v Nankingu od Chung-wuova pohřbu. Jejich návrat zbavil Ču Tiho zábran. Bezprostřední záminkou vzpoury se stalo zatčení dvou Ču Tiho nižších úředníků za „rozvratnou činnost“. Ču Ti, podpořený pekingskými provinčními hodnostáři, reagoval obsazením okresů a prefektur v okolí Pekingu. Válku později nazval „kampaň za odstranění nepořádků“ (kampaň "ťing-nan"). Vzpouru ospravedlňoval v dopisech zaslaných dvoru (v srpnu a prosinci 1399) a veřejném prohlášení.  Své akce ospravedlňoval snahou ukončit vnitropolitické nepořádky a zmatky, obranou Chung-wuových statutů a zákonů určujících povinnosti knížat, a úctou k zemřelému otci. Obvinil císaře a jeho ministry z perzekuce knížat, falešně nařčených z přípravy povstání. Své kroky prezentoval jako přiměřenou sebeobranou. Tvrdil, že nemá zájem o trůn, ale jako nejstarší žijící syn zemřelého zakladatele říše je povinen obnovit právo a zákonnost rozvrácené zločinnými císařovými poradci a ministry.

Průběh války.

Počátkem války měl Ču Ti k dispozici 100 tisíc mužů a ovládal pouze bezprostřední okolí Pekingu. Naproti tomu nankingská vláda disponovala třikrát větším množství vojáků a mnohonásobně většími zdroji. Nicméně převaha vlády nebyla tak jednoznačná, Ču Ti byl rozhodný a výjimečně schopný velitel, jeho jednotky patřily k elitě mingských armád a zahrnovaly množství mongolského jezdectva. Císařskou stranu oslabovala nerozhodnost a špatná koordinace velitelů, rozpory mezi stoupenci boje a straníky smířlivého postupu i vojenská nezkušenost císaře a jeho nejbližších ministrů.  V srpnu 1399 císař jmenoval Keng Ping-wena velitelem vojsk určených k potlačení povstání. Keng Ping-wen přitáhl se 130 tisíci vojáky do Čen-tingu, města jihozápadně od Pekingu, ale koncem září ho Ču Ti porazil, přičemž císařská armáda utrpěla velké ztráty. V listopadu 1399 nový velitel císařské armády Li Ťing-lung využil nepřítomnosti Ču Tiho v Pekingu a oblehl město, ale Ču Ti se rychle vrátil a donutil císařské k ústupu.  Rok 1400 uplynul v útocích rebelů a protiútocích vládní armády. Císařští nebyli schopni využít převahu v počtu vojáků ani zmobilizovat dodatečné síly, Ču Ti proto mohl upevnit své postavení na severu. Nespokojený císař odvolal Li Ťing-lunga a jmenoval Šeng Junga novým velitelem vojsk potlačujících povstání. Od podzimu 1400 Ču Ti, podle rad svých příznivců setrvávajících v Nankingu, vsadil na opotřebovávací válku. Drobnými nájezdy narušoval komunikace nepřítele v jižním Pej-pchingu a západním Šan-tungu.  V lednu 1401 vládní armáda s použitím střelných a raketových zbraní zahubila desítky tisíc rebelů u Tung-čchangu v Šan-tungu. Při ústupu do Pekingu Ču Ti jen těsně unikl zajetí. Koncem února rebelové zaútočili. V dubnu a květnu rozdrtili vládní armády. Císař reagoval povýšením Žu Čchanga a Li Ťing-lunga, hlav „mírové strany“ u dvora. Nabídku na mírová jednání Ču Ti ale odmítl. V létě povstalci pokračovali v nájezdech na zásobovací linie nepřátel, fronta v Šan-tungu a jižním Pej-pchingu se zatím posunovala střídavě oběma směry.  V lednu 1402 zahájil Ču Ti ofenzívu. Podle rad nankingských eunuchů tentokrát nepostupoval přes opevněná města podél Velkého kanálu, ale západněji, kde byly vládní síly výrazně slabší, čímž rozvrátil linie vládních vojsk. Vláda poslala na sever generála Sü Chuej-cua, ale ani on nebyl schopen zastavit postup rebelů. Ti postupovali na jih, začátkem března dobyli Sü-čou na severu Č’-li. Na to vláda stáhla svá vojska z provincií Pej-pching a Šan-tung k obraně Č’-li.  V dubnu – červnu 1402 v urputných bojích povstalecké vojsko postoupilo od Sü-čou až na břeh Jang-c’-ťiang. Velitel vládního loďstva přeběhl k rebelům, ti pak překročili řeku a měli otevřenou cestu k Nankingu. Císař shromažďoval síly k obraně metropole. Členové „mírové strany“ ve vládě však využili příležitost a 13. července 1402 otevřeli povstalcům brány Nankingu. V následujících srážkách shořel císařský palác. Tři z těl později nalezených na spáleništi byla prohlášena za těla císaře, císařovny a jejich nejstaršího syna. Počínaje érou Ťia-ťing (1522–1567) nestátní historikové sympatizující s Ťien-wenem ve svých zápiscích šířili lidovou legendu, že dožil v anonymitě jako buddhistický mnich.  Ču Ti 17. července nastoupil na císařský trůn jako nástupce císaře Chung-wu. Od nového roku 1403 vyhlásil éru vlády "Jung-le", „Věčného štěstí“. Svrženému synovci upřel legitimitu, zrušil jeho reformy a snažil se je úplně vymazat z historie.  Mladší syn Ťien-wena, Ču Wen-kuej, i další příbuzní, strávili ve vězení zbytek života. (Ču Wen-kueje roku 1457 císař Jing-cung, který sám v letech 1450–1457 žil v domácím vězení, ze soucitu propustil na svobodu. Ze svobody se však Ču Wen-kuej dlouho netěšil, po několika dnech zemřel.) Stoupenci zemřelého císaře byli potrestáni. Jeho nejbližší poradci popraveni. Císař Jung-le sice doufal, že neúplatný a čestný Fang Siao-žu přejde na jeho stranu a přinese tak nové vládě důvěru úřednictva, ale byl rázně odmítnut. Za trest císař nechal popravit nejen jeho příbuzné, ale i žáky. Čistky, popravy uvěznění, vyhnanství, postihly několik desítek tisíc lidí.

Památka.

Ve snaze o zahlazení památky poraženého císaře byla éra Ťien-wen zpětně zrušena a o léta 1399–1402 prodloužena éra Chung-wu. Většina oficiálních dokumentů jeho vlády byla zničena, likvidovány byly i soukromé zápisky. Vztah historiků k Ťien-wenovi souvisel s jejich postojem k legitimitě Jung-leho vlády. Oficiální historie vlády císaře Chung-wua v Tchaj-cu š’-lu ("Pravdivých záznamech [vlády císaře] Tchaj-cu", tj. Chung-wua) sestavené v letech 1399–1402 byla přepsána v letech 1402–1403 a znova 1411–1418. Jung-leho historici vykreslili Ťien-wena jako slabého a nemorálního panovníka nezajímajícího se o vládu, obklopeného zkorumpovanými a zrádnými ministry. Pozdější verze naopak oslavují Ťien-wena jako čestného a benevolentního vládce, řídícího se radami oddaných konfuciánů a napravujícího krutosti předešlého císaře.  Jeho vláda byla vrácena do oficiální historie dynastie rozhodnutím císaře Wan-li v říjnu 1595, ale posmrtné a chrámové jméno dostal až v červenci 1644 od Ču Jou-sunga, který mu udělil chrámové jméno Chuej-cung (, doslova „Šlechetný předek“) a posmrtné jméno Žang chuang-ti (, „Abdikující císař“, jméno se vztahovalo k legendě o jeho abdikaci a anonymním životě buddhistického mnicha). Ale Ču Jou-sung nebyl uznán Čchingy jako legitimní a jeho rozhodnutí za platná. Až v září 1736 dostal Ťien-wen od císaře Čchien-lunga posmrtné jméno Kung-min chuej chuang-ti ().

Císař Ťien-wen (; 5. prosince 1377 – 13. července 1402, Nanking) vlastním jménem Ču Jün-wen () byl druhý císař říše Ming. Otcem Ču Jün-wena byl Ču Piao, nejstarší syn a následník trůnu zakladatele dynastie Ming, císaře Chung-wua. Ču Piao zemřel v sedmatřiceti letech roku 1392, poté Chung-wu jmenoval novým následníkem trůnu Ču Jün-wena. Vlády se chopil po smrti Chung-wua v červnu 1398. Po převzetí moci s novým rokem vyhlásil éru „Ustanovení civilních ctností“, "Ťien-wen". Název éry je používán i jako jméno císaře.

Jianwen 建文 (* 5. Dezember 1377; † 13. Juli 1402), Geburtsname: "Zhu Yunwen" 朱允炆, Tempelname: "Huidi" 惠帝, war der zweite chinesische Kaiser der Ming-Dynastie.


Život.

Wayne Booth se narodil v roce 1921 v Utahu. V roce 1944 ukončil studium na "Brigham Young University" bakalářským titulem. Po službě v armádě za druhé světové války, se v roce 1946 oženil s Phyllis Barnes a odešel do Chicaga. Studoval anglickou literaturu na Chicagské univerzitě, kde také promoval.  Booth se v roce 1962 stal profesorem na Haverford College a Earlham College, později na Chicagské univerzitě. V roce 1972 byl zvolen členem American Academy of Arts and Sciences.  V roce 1992 byl se stal emeritním profesorem (titul "George M. Pullman Distinguished Service Professor Emeritus of English").

Dílo.

Jeho nejznámější prací se stala kniha "The Rhetoric of Fiction" z roku 1961. Klíčem k literárnímu textu je pro něj klasická rétorika, každá narace je pro něj rétorickým gestem. Vyhraňoval se vůči tzv. Novému kriticismu, na rozdíl od něj se domníval, že nelze studovat text bez studia jeho autora. Přítomnost autora v textu často nazývá "implicitní autor", právě jeho chce v textu především analyzovat.  Jeden z nejzajímavějších typů narace, který Bootha zajímá, je tzv. "nedůvěryhodný vypravěč", který se objevuje zejména v moderní próze (především vypravěči v první osobě, méně ve třetí). Cena nedůvěryhodného vypravěče je v tom, že nutí čtenáře změnit tradiční pasivní pozici, což mění jeho čtenářskou zkušenost, zvyšuje odstup od textu a tedy osvobození od textu. Booth rozlišuje několik typů nedůvěryhodného vypravěče v moderní próze:  Známá je též jeho kniha "The Rhetoric of Irony" z roku 1974, kde se věnoval ironické rétorické figuře v literatuře a jejímu účinku na čtenáře.

Wayne Clayson Booth (22. února 1921, American Fork – 10. října 2005, Chicago) byl americký literární teoretik a kritik. Byl profesorem angličtiny a literatury na University of Chicago a představitel tzv. Chicagské školy literární kritiky.

Wayne Clayson Booth (* 22. Februar 1921 in American Fork, Utah; † 10. Oktober 2005 in Chicago) war ein amerikanischer Literaturwissenschaftler.


Historie.

Počátky železnic v severních Čechách.

Ve třicátých letech 19. století začala v Rakousku stavba parostrojních železnic a již roku 1839 byla otevřena první trať z Vídně do Brna. V dekádě následující se železniční síť rozšířila do dalších částí monarchie, severní Čechy však zůstávaly stranou veškerého dění. Roku 1850 byl zahájen provoz na Severní státní dráze, spojující Prahu s Děčínem (tehdejšími Podmokly), ve zbytku regionu se ale k další stavbě neschylovalo. Mnohé městské rady a místní velkopodnikatelé sice často měli na stavbě trati do svého města či kraje zájem, stát ovšem pro nedostatek financí po prohraných válkách jejich požadavky uspokojit nemohl a ani již zavedené soukromé společnosti se do různých pochybných projektů, jenž jim byly střídavě předkládány, příliš nehrnuly.

Vznik společnosti.

Průlom nastal až se stavbou Turnovsko-kralupsko-pražské dráhy (', TKPE), na níž byla vydána koncese v létě 1863. V čele vzniklé stejnojmenné společnosti stanul hrabě Ernst von Waldstein-Wartenberg, jeden z nemnoha šlechticů, jimž nebyl technický pokrok cizí a každý takovýto projekt se snažil podpořit. TKPE byla zprovozněna roku 1865 a v té době již probíhaly první práce na projektu navazující trati, odbočující u Bakova nad Jizerou a vedoucí směrem na sever k České Lípě a dále k saské hranici. Koncese k její výstavbě je datována 6. října 1865 a opravňovala držitele ke stavbě a provozování hlavní trati přes Českou Lípu a Rumburk k saské hranici, včetně odboček do Podmokel, Varnsdorfu a do přístavu v Děčíně. Plán na stavbu 90 kilometrů dlouhé trati Bakov – Rumburk byl schválen v prosinci 1866, zatímco stavba již několik měsíců probíhala. Roku následujícího byla založena příslušná akciová společnost pod názvem'(BNB), v jejímž předsednictvu opět zasedl hrabě Ernst von Waldstein-Wartenberg. V projektu se angažoval také například významný podnikatel ve stavebnictví Vojtěch Lanna, jehož firma trať stavěla, ten ovšem v lednu 1866 zemřel na srdeční slabost z přepracování a v díle pokračoval jeho syn. Stejně jako v případě TKPE a dalších drah, kapitál společnosti byl téměř výhradně německý, proto byl oficiálně používán tento název a přestože trať vedla územím Čech, dnešní známější forma názvu "Česká severní dráha" byla po dobu existence společnosti vždy druhořadá.

Výstavba prvních tratí.

Stavba začala v říjnu 1866 na úseku z Bakova do České Lípy, pak byla nakrátko přerušena kvůli prohrané prusko-rakouské válce. Kvůli náročnému horskému terénu probíhala relativně pomalu a zaměstnávala 10 tisíc dělníků. V Bakově musel být prostor pro stanici vytvořen vylámáním skalní stěny, dlouhé přes půl kilometru a vysoké až 25 m (a zřetelné na nádraží do současnosti) a i dále na trati bylo vytvořeno několik hlubokých zářezů do terénu. Trať byla otevírána po částech, nejdříve byla zprovozněna část z nově vzniklého nádraží v Bakově do České Lípy na podzim roku 1867 – první vlak do České Lípy přijel 14. listopadu. O tři dny později odtud odjel pracovní vlak s lidmi a materiálem ke Špičáku, kde stavba tratě pokračovala s jinou firmou. Lužické hory koleje překonaly v Novohuťském sedle ve výšce 559 metrů nad mořem a odtud už trať k cílovému Rumburku pouze klesala. Souběžně probíhala stavba trati Podmokly – Varnsdorf; původní plán počítal s překřížením obou drah v jediném místě, nakonec ale byla zvolena varianta devítikilometrového společného úseku mezi Rybništěm a Jedlovou, jež vyšla také stavebně nejlevněji. Oba úseky byly společně pro dopravu otevřeny 16. ledna 1869. Tím bylo dokončeno období budování prvních tratí, a tak i významná regionální střediska, jako byla Česká Lípa, Rumburk a Varnsdorf, mohla využívat služeb železnice.

Druhá etapa.

Zmíněná jakási „základní“ síť, zprovozněná do konce 60. let 19. století, sice hospodářskou vyspělost regionu velmi pozvedla, přesto však stále nebyla plně dostačující. Jedním z kritických míst bylo chybějící propojení České Lípy s Děčínem, jež se stal po dostavbě trati do Varnsdorfu důležitým železničním uzlem a svoje plány sem směřovala i Rakouská severozápadní dráha (její trať ale byla otevřena až roku 1874). Cesta dostavníkem do Benešova byla pro cestující zdlouhavá a i nákladní doprava díky tomu upadala (jízda „přes kopec“, tj. přes Jedlovou, byla ekonomicky i časově velmi nevýhodná). Záchranu přinesl projekt dvacetikilometrové spojky z Benešova do České Lípy, schválený v závěru roku 1869. Výstavba započala na jaře roku následujícího a o 24 měsíců později bylo hotovo – provoz byl zahájen 4. července 1872. Na tomto úseku také najdeme jediný tunel na celé síti BNB, nacházející se u Františkova a dosahující délky 357 metrů.  Dalším rozšířením sítě byla krátká lokálka z Rumburka do Šluknova, jenž byl dosud také mimo železniční síť. Koncesi na ní obdržela BNB v září 1871 a necelých 10 kilometrů dlouhá trať s pouhou jednou stanicí a žádnou zastávkou (dnešní zastávka Valdek byla postavena až mnohem později) slouží dopravě od 8. ledna 1873. Na tuto trať navázal také projekt prodloužení hlavní trati z Rumburka až k saské hranici. Na její trase leželo město Jiříkov, jež mělo o spojení se světem také zájem a celý podnik vydatně podporovalo. Úsek měl však parametry hlavní trati (díky zvětšenému poloměru oblouků, rychlostem a podobně) a vedl až do Ebersbachu, kde se napojoval na síť Saských královských státních drah. Umožněn tím byl obchod se Saskem, jenž bylo jedním z důležitých obchodních partnerů. Otevřen byl ještě téhož roku.

Fúze s TKPE.

Po těchto dostavbách dalších téměř 40 kilometrů železnic, jež napojily na drážní síť i několik důležitých sídel, se společnost se stavbou nových tratí na čas odmlčela. Provoz na jejích tratích se stabilizoval a podnik vykazoval velmi dobré hospodářské výsledky, což se projevovalo i vyplácením vysokých dividend akcionářům. Někteří akcionáři seděli jak v dozorčí radě BNB, tak spřátelené (a vlastně i za podobných okolností vzniklé) TKPE a obě tyto společnosti tak byly od počátku existence úzce provázány. Svědčí o tom vzájemné zapůjčování lokomotiv i vozů a také například provozování spojení Praha – Rumburk, tedy po tratích obou drah. V polovině 70. let tak začalo být na pořadu dne možné sloučení obou společností do jediné. Jednou z otázek bylo dilema, která společnost má pohltit kterou – vzhledem k většímu počtu akcií i kapitálu zvítězila BNB. V dubnu 1882 došlo k podání žádosti o státní souhlas se sloučením a bylo jí vyhověno. TKPE formálně zanikla k 29. červnu stejného roku a ode dne následujícího již existovala pouze jediná společnost pod názvem BNB, sídlící v pražské Hybernské ulici (čp. 1003/III). Tato firma disponovala celkem 300 kilometry tratí, více než stovkou lokomotiv a přibližně dvěma tisíci vagonů.

Místní dráhy.

„Nová“ BNB se krátce po svém vzniku opět pustila do výstavby tratí. Prvním krokem bylo prodloužení stávající šluknovské trati směrem na západ, do Mikulášovic. Do konce roku 1882 bylo vyřízeno stavební povolení a stavba opět trvala přibližně dva roky – trať je provozována od prosince 1884. Dalším městem, jež se dočkalo železnice, byl Kamenický Šenov. Místní dráha o délce 4,5 kilometru, vycházející ze stávající stanice v České Kamenici byla po ani ne roční stavbě otevřena 10. února 1886. Posledním případem z této kategorie spíše krátkých spojek je taktéž přibližně 4,5 kilometru dlouhý úsek ze Svoru do Cvikova, sloužící dopravě od 1. září 1886. Všechny tyto tratě umožnily společnosti proniknout i do míst, odkud dosud muselo být zboží dováženo povozy do nejbližších železničních stanic, což mělo opět pozitivní vliv na rychlost a kapacitu přepravy.  V roce 1883 byla také jaksi stranou od veškerého dění postavena trať z České Lípy do Mimoně, ovšem BNB se v její stavbě nijak neangažovala a ani neumožnila její napojení do svého českolipského nádraží, dráha se tak stala izolovanou a spíše okrajovou záležitostí. Později ji odkoupila konkurenční Ústecko-teplická dráha v rámci stavby své transverzálky.  Po druhé téměř desetileté pauze se společnost opět pustila do stavby místních tratí a tentokrát začala ve středních Čechách – v srpnu 1896 zažádala o povolení přestavby stávající vlečky Chotětov – Dolní Cetno na plnohodnotnou trať. S pomocí městských radnic v okolí také spatřilo světlo světa další prodloužení, a to přes Skalsko a Mšeno až do Mělníka. Tato trakčně velmi náročná a vpravdě kostrbatá trať o celkové délce 47 kilometrů (vzdušnou čarou přitom dělí Mělník a Chotětov pouhých 28 km) byla postupně poslepována mezi lety 1896–1897 a o to zajímavější také bylo, že v úseku Mělník – Mšeno zajišťovala provoz Rakouská severozápadní dráha (ÖNWB), zatímco v druhé části to byla BNB (samotná trať zde BNB nepatřila, pouze zajišťovala provoz na účet vlastníka, jímž byl spolek místních radnic). Později se na ni ve stanici Skalsko napojila další soukromá lokálka, vedoucí přes Mladou Boleslav do Sobotky.

Bitva s ATE.

V roce 1894 začala konkurenční Ústecko-teplická dráha (německy ', ATE) budovat svou Severočeskou transverzálku, a to její první úsek z Teplic do Lovosic. V plánu však měla další pokračování přes Českou Lípu až do Liberce. Tento krok samozřejmě neušel pozornosti vedení BNB a bylo jasné, že se bude snažit všemožně bránit svému sokovi jeho plán zrealizovat. Tratě obou společností se měly setkat v České Lípě, která už byla významným železničním uzlem (vedly sem tři důležité hlavní tratě BNB a jedna podružná soukromá lokálka), který až na zmíněnou mimoňskou lokálku patřil celý České severní dráze. ATE sice disponovala takřka neomezeným kapitálem, proto pro ni nebylo nereálné žádné řešení, Českou Lípu jakožto důležité město ale nechtěla obejít. Po dlouhých sporech, kdy BNB zcela odmítala zaústění nové trati do svého nádraží, byla nakonec ATE donucena ustoupit a zbudovat si vlastní nádraží několik stovek metrů od stanice BNB (dnes již nepoužívané nádraží Česká Lípa město). Pro pohodlnější přestup cestujících bylo alespoň dohodnuto zastavování vlaků ATE na provizorním místě u stanice BNB (nynější Lovosické nástupiště), ale pouze na dobu nezbytně nutnou pro výměnu cestujících. Transverzálka navíc musela stávající trať BNB do Bakova nejdříve překonat po mostě a teprve poté mohla být přivedena do českolipské stanice. Obě dráhy spojila pouze jediná kolejová spojka a pozdějším majitelům tak toto řešení značně zkomplikovalo provoz v českolipském uzlu (podobně sobecky se BNB zachovala i v Mladé Boleslavi, kde musela lokálka do Sobotky její stanici zcela obejít a i dnes musí vlaky při cestě do Mšena provádět na severním zhlaví úvrať). Navíc ATE musela odkoupit celou lokálku do Mimoně (jež stejně bojovala kvůli své izolaci od zbytku sítě o přežití) a pro své potřeby ji přestavět. Úsek transverzálky Lovosice – Česká Lípa je v provozu od 14. prosince 1898.

Závěr činnosti.

Posledními třemi úseky, jež BNB vystavěla, byla opět prodloužení již stávajících tratí. V roce 1900 získala po letech čekání povolení ke stavbě trati z Mikulášovic na státní hranici se Saskem, tj. do Dolní Poustevny. Především hluboké údolí u Vilémova si vyžádalo stavbu monumentálního viaduktu, který byl po roce 2000 prohlášen za kulturní památku. S výškou 34 m šlo v době stavby o nejvyšší železniční most v Rakousku-Uhersku. I díky němu se stavba trati velmi protáhla a její otevření bylo odloženo teprve na podzim 1904. Ve stejné době započala po několika sporech stavba spojnice Kamenického Šenova s Českou Lípou a opět šlo o velmi náročnou trať se sklony až 36 promile a mnoha ostrými oblouky – po dlouhá léta byla proto doslova postrachem strojvedoucích a topičů. Díky tomu byla také později vybrána ke zkouškám se zbrusu novými parními vozy Komarek-Ringhoffer, ty však příliš neobstály a byly později předisponovány jinam. Přes náročnost terénu práce postupovaly rychleji a byla otevřena dříve než trať do Dolní Poustevny, v srpnu 1903. Tato trať ale patřila jinému vlastníkovi (akcie držely obecní úřady podél trati a několik podnikatelů) a BNB byla pouze oslovena, aby zajišťovala dopravu. Jako poslední byla prodloužena trať ze Cvikova, a to přes Lindavu a Kunratice do Jablonného v Podještědí. Zde se napojila na transverzálku Ústecko-teplické dráhy a ačkoliv o několik let dříve dělala sama BNB všechno možné, aby ATE svou transverzálku neprotáhla Českou Lípou, v tomto případě jí ATE zaústění cizí lokálky relativně bez problémů umožnila. Zahajovací vlak po ní projel 7. října 1905.  Tím definitivně skončilo budování tratí Českou severní dráhou. Po roce 1905 byla společnost ještě zapojena v několika dalších projektech, žádný z nich se však již realizace nedočkal. Aktivitu například vyvíjela ve věci středočeských řepařských drah, zde se ale neprosadila. BNB tak spojila se světem celý region v okolí Lužických hor a vlastnila dohromady tři hraniční přechody do Saska (v Dolní Poustevně, Jiříkově a Varnsdorfu). I proto jde co se týče délky postavené sítě o jednu z nejdůležitějších železničních společností v českých zemích. V závěru podnikání společnost vlastnila více než 100 lokomotiv, 2 056 vagonů a 398 km tratí (na dalších 30 kilometrech převzal stát provoz na účet vlastníka).

Zestátnění.

Přes stavbu dalších tratí a vcelku kladné hospodaření byla BNB jedním z trnů v oku státu a již zhruba od roku 1900 erár usiloval o její zestátnění. Celý proces se však velmi táhl (jako u téměř každé takovéto velké železniční společnosti, kdy se zestátňovaná firma snažila vše maximálně oddálit a zkomplikovat) a zákon o zestátnění BNB se do říšské sněmovny dostal až v létě 1908. Na rozdíl od některých jiných společností jeho schvalování proběhlo relativně v klidu (například u konkurenční ATE si vyžádalo několik zraněných po bitce poslanců) a 2. srpna téhož roku byl přijat. Státní dráhy provoz na tratích BNB převzaly k 15. listopadu 1908 a tímto datem také končí existence celé společnosti. Pro víceméně vyrovnané hospodaření byli akcionáři vyplaceni částkou zhruba 100 milionů korun.

Ekonomický a společenský status.

Na poměry celé monarchie platila BNB za zhruba středně velkou železniční společnost, proto se ve společenských kruzích těšila relativní vážnosti a důležitosti. Přestože nešlo o tak vysoce ziskovou a prestižní společnost (jakou byla například ATE, KFNB a další), udržovala si své postavení v podstatě až do konce fungování. V roce 1890 například činily příjmy společnosti téměř 4 miliony zlatých, ze kterých po zdanění vykázala čistý zisk 718 333 zlatých. Díky pověstné německé preciznosti bylo její účetnictví velmi průhledně vedené a po předání do správy státu nevykazovalo mnoho nekalostí. Zaměstnanci sice neměli takové výhody jako u bohatých drah (příspěvky na bydlení, dopravu, ošacení a podobně), ale přesto bylo jednání společnosti solidní a na rozdíl od jiných drah, které se mnohdy utápěly ve finančních problémech (především menší dráhy, stranou od hlavních tahů) a jejich platební morálka byla slabá, BNB těmito neduhy netrpěla. Ke dni zestátnění firma zaměstnávala 2 967 zaměstnanců. Většina z nich přešla ke kkStB, jenž provoz převzaly.

Současnost.

Velká většina tratí, postavených Českou severní dráhou, je v provozu do současnosti. Sneseny byly pouze tři lokálky a jeden úsek není pravidelně provozován.

Neexistující tratě.

Již na podzim 1973 byl ukončen provoz v úseku Svor – Cvikov (kvůli stavbě křižující silnice I/9, kdy nezbyly prostředky na stavbu železničního mostu přes její zářez) a o 13 let později následoval i zbytek trati do Jablonného v Podještědí. Po roce 1989 byla celá trať snesena a jediným přeživším je pouze malý úsek trati vycházející ze Svoru směrem na Cvikov.  Roku 1979 také skončil provoz v úseku Kamenický Šenov – Česká Lípa, jako důvod byla opět uváděna nerentabilita. Mezi Českou Kamenicí a Kamenickým Šenovem byla provozována nákladní doprava pro potřeby podniku Lustry (nyní součást společnosti Preciosa) až do roku 1992, kdy byla trať pro havarijní stav svršku prohlášena za nesjízdnou. Ve věci této trati však konal založený Klub přátel lokálky a na sklonku tisíciletí obnovil alespoň pravidelný muzejní provoz. V režii dopravce KŽC Doprava je zajišťován i nyní (2016). Staniční budova v Kamenickém Šenově je v dezolátním stavu, nový majitel by ji ale rád opravil do původního stavu.  Posledním neexistujícím úsekem je většina délky trati Chotětov – Skalsko, jenž byla také zrušena pro malé přepravní vytížení. Oba její konce v délce přes jeden kilometr ale byly zachovány a až do devadesátých let sloužily například pro odstavování nepotřebných vozů pro přepravu automobilů podniku Škoda Auto Mladá Boleslav. Dnes již ani k tomuto účelu využívány nejsou a trať postupně zarůstá.

Tratě bez pravidelné dopravy.

Jedinou tratí bývalé BNB, která stále existuje, není na ní však provozována žádná pravidelná doprava, je úsek Rumburk – Jiříkov (– Ebersbach). Osobní doprava zde byla ukončena se změnou jízdního řádu v prosinci 2010 a od té doby tu kromě příležitostných historických jízd nejsou zaváděny žádné vlaky. Trať je přesto udržována alespoň ve sjízdném stavu sníženou rychlostí.

Běžně provozované tratě.

Vyjma výše vyjmenovaných úseků je zbylá většina sítě BNB i nadále v provozu. Hlavní trať Bakov nad Jizerou – Rumburk, známá do dnešních dnů mezi železničáři pod přezdívkou „nordbán“, je zařazena i do sítě celostátní dráhy spolu s úseky Děčín – Varnsdorf a Benešov nad Ploučnicí – Česká Lípa. Projíždějí tudy rychlíky Rumburk – Kolín (vedené vratnými soupravami, slouženými z motorového vozu řady 854 a řídicího vozu ABfbrdtn) a místní zastávkové osobní vlaky. Rychlíková doprava je v provozu i na trati bývalé TKPE z Turnova do Prahy. Nákladní doprava po roce 1990 výrazně poklesla, přesto je pro některé průmyslové podniky stále nepostradatelná. Jedním z významných zákazníků je firma Provodínské písky, nakládající sklářský písek na vlastní vlečce, zaústěné do stanice Jestřebí, v České Lípě odebírá vlaky s palivy z rafinerie Leuna místní obchodník s pohonnými hmotami a své místo mají i zásilky uhlí do jednotlivých stanic, mezi nimiž vyniká zásobování podniku Velveta ve Varnsdorfu. Bývalá stanice BNB v Mladé Boleslavi (hlavní nádraží) je jedním z uzlů, přes něž je železnicí obsluhován také rozsáhlý areál závodu Škoda Auto.

Česká severní dráha (německý oficiální název, zkratka BNB) byla soukromá železniční společnost v Rakousku-Uhersku, která vlastnila a provozovala síť tratí v severních a středních Čechách. Vznik společnosti se datuje do roku 1867, kdy vystavěla svou první trať z Bakova nad Jizerou do České Lípy s pozdějším pokračováním až do Rumburka. V následujících desetiletích v tomto regionu postavila téměř 250 km drah, další tratě získala po svém sloučení s Turnovsko-kralupsko-pražskou dráhou roku 1882 a stala se jedním z důležitých hráčů na poli železniční dopravy na severu Čech. Sídlo společnosti, stojící z drtivé většiny na německém kapitálu, se nacházelo v Praze. Firma zanikla zestátněním roku 1908 a provoz na jejích tratích převzaly Císařsko-královské státní dráhy (kkStB).

Die k.k. privilegierte Böhmische Nordbahn (BNB) war ein Eisenbahnunternehmen in Österreich, dessen Strecken im heutigen Tschechien lagen. Das Bahngebiet der Gesellschaft lag in Nordböhmen zwischen Prag, Bodenbach, Turnau und Rumburg. Der Sitz der Gesellschaft war in Prag.


Klubová kariéra.

Robin prošel mládežnickou akademií klubu SBV Excelsior, kde je po něm na stadionu Woudestein pojmenována jedna z tribun. Později přešel do Feyenoordu.

Arsenal.

V dresu Arsenalu získal ocenění Hráč roku Premier League (PFA Player of the Year) za sezónu 2011/12. K zisku ocenění mu pomohla i koruna střelců v anglické nejvyšší soutěži v tomto ročníku, nastřílel celkem 30 gólů. Dostal se i do Jedenáctky roku Premier League.

Manchester United.

V srpnu 2012 londýnský Arsenal FC na svých stránkách potvrdil, že dosáhl dohody s Manchesterem United ohledně přestupu klubového kapitána van Persieho. V novém působišti podepsal nejlepší střelec Premier League 2011/12 4letý kontrakt. První gól v dresu United si připsal ve 2. ligovém kole 25. srpna 2012 proti Fulhamu, domácí Manchester zvítězil 3:2. Ve třetím zápase v dresu Manchesteru United vstřelil hattrick a rozhodl tak o výhře nad nováčkem soutěže ze Southamptonu v poměru 2:3.. V prvním zápase proti svému bývalému klubu Arsenalu FC 3. listopadu 2012 dokázal Robin van Persie vstřelit branku už po 158 sekundách hry po chybě stopera Vermaelena a zaknihoval si tak desátou trefu za United. Manchester vyhrál ligový zápas 2:1. Ve 34. kole Premier League 20. dubna 2013 vstřelil hattrick Aston Ville, Manchester United zvítězil 3:0 a zajistil si tak v předstihu jubilejní 20. ligový titul. V závěru sezóny byl zařazen do Jedenáctky roku Premier League (Premier League Team of the Year) 2012/13, zopakoval si tak svou účast z loňské sezóny. 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 se podílel jedním gólem na divoké remíze 5:5 v zápase proti West Bromwichi (po němž se mj. rozloučil s trenérskou kariérou sir Alex Ferguson). Manchester měl účast v Lize mistrů 2013/14 zajištěnu již dříve, v ročníku získal celkem 89 bodů. Robin se stal s 26 góly po roce opět králem střelců Premier League.  19. března 2014 v odvetě osmifinále Ligy mistrů 2013/14 proti řeckému týmu Olympiakos Pireus FC vstřelil hattrick, Manchester tak odčinil porážku 0:2 z prvního duelu a postoupil do čtvrtfinále.

Fenerbahçe Istanbul.

V červenci 2015 opustil Anglii a posílil turecký popřední klub Fenerbahçe SK z asijské části Istanbulu.

Feyenoord.

V lednu 2018 se po 14 letech vrátil jako volný hráč do rotterdamského Feyenoordu, kde podepsal smlouvu na 1,5 roku.  Posledním zápasem v jeho aktivní kariéře se stal prohraný zápas doma proti ADO Den Haag (0:2). Feyenoord v tabulce obsadil konečné čtvrté místo.

Reprezentační kariéra.

Van Persie reprezentoval Nizozemsko i v mládežnických kategoriích. Za A-mužstvo Nizozemska nastupuje od roku 2005.  V kvalifikačním cyklu na MS 2014 v Brazílii vstřelil 26. března 2013 dva góly proti hostujícímu Rumunsku, Nizozemsko zvítězilo doma přesvědčivě 4:0 a z šesti zápasů neztratilo ani bod. 12. října 2013 vstřelil hattrick v kvalifikačním utkání s Maďarskem (výhra 8:1). Celkem v kvalifikaci na MS 2014 nastřílel 11 gólů, čímž výrazně přispěl k postupu Nizozemska na mundial. Zároveň se stal nejlepším kanonýrem evropské kvalifikace a nejlepším kanonýrem tohoto kvalifikačního cyklu celkově (společně s belizským reprezentantem Deonem McCaulaym a Uruguaycem Luisem Suárezem).

EURO 2012.

Mistrovství Evropy 2012 v Polsku a na Ukrajině se Nizozemsku vůbec nezdařilo. Ačkoli bylo po suvérénní kvalifikaci považováno za jednoho z největších favoritů, prohrálo v základní skupině B všechny tři zápasy (v tzv. „skupině smrti“ postupně 0:1 s Dánskem, 1:2 s Německem a 1:2 s Portugalskem) a skončilo na posledním místě. Van Persie odehrál všechny tři zápasy v základní sestavě a proti Německu skóroval.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Nizozemska Louis van Gaal jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii a přidělil mu kapitánskou pásku. Van Persie se v prvním utkání proti Španělsku podílel na debaklu soupeře 5:1 dvěma góly, první dal z dlouhého centru krásnou rybičkou. Ve druhém zápase Nizozemska v základní skupině B proti Austrálii (výhra 3:2) vstřelil jeden gól. Ve čtvrtfinále s Kostarikou (0:0, 4:3 na penalty) proměnil stejně jako jeho tři spoluhráči v závěrečném penaltovém rozstřelu svůj pokus a Nizozemsko postoupilo mezi čtyři nejlepší celky turnaje. Nizozemci se po prohře na penalty v semifinále s Argentinou dostali do boje o třetí místo proti Brazílii, vyhráli 3:0 a získali bronzové medaile. Van Persie v něm skóroval z pokutového kopu.

Robin van Persie [robin fan persí] (* 6. srpna 1983, Rotterdam, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový útočník a reprezentant. Naposledy hrál za klub Feyenoord Rotterdam.

Robin van Persie (* 6. August 1983 in Rotterdam, Niederlande) ist ein ehemaliger niederländischer Fußballspieler und heutiger -trainer. Der Stürmer spielte in seinem Heimatland, in der Türkei sowie in England und 102-mal für die niederländische Nationalmannschaft. Aktuell ist er im Trainerteam von Feyenoord Rotterdam angestellt.


Život.

Vystudoval dirigování na Moskevské státní konzervatoři. Od roku 1955 dirigoval ve Velkém divadle, v roce 1962 byl jmenován jeho šéfdirigentem. Od roku 1965 byl šéfdirigentem Státního symfonického orchestru Sovětského svazu, přičemž v této funkci působil až do roku 2000 a stal se tak jeho nejdéle sloužícím šéfdirigentem. V roce 1979 byl jmenován hlavním hostujícím dirigentem Londýnského symfonického orchestru. Byl také dirigentem haagského orchestru Residentie Orkest (1992–2000) a Symfonického orchestru Švédského rozhlasu (1997–1999).  V roce 2000 ministr kultury Michail Švydkoj Světlanova kontroverzně odvolal z jeho postu u Ruského státního symfonického orchestru. Důvodem mělo být, že Světlanov trávil příliš mnoho času dirigováním v zahraničí a zanedbával tím činnost v Moskvě. Po jeho smrti byl orchestr přejmenován a nese na Světlanovovu počest jeho jméno.  Dále se po Světlanovovi jmenuje dirigentská soutěž ve Francii.

Dílo.

Světlanov vynikl interpretacemi ruské hudby, od Michaila Ivanoviče Glinky až po současnost, se zvláštní pozorností věnovanou dílům Nikolaje Jakovleviče Mjaskovského. Jako jeden z mála ruských dirigentů nastudoval celé symfonické dílo Gustava Mahlera.  Jeho vlastní skladby zahrnují smyčcový kvartet (1948), symfonickou báseň "Daugava "(1952), "Sibiřskou fantazii" pro orchestr, op. 9 (1953), orchestrální rapsodii "Obrázky ze Španělska "(1954), "Symfonii" (1956), "Slavnostní poemu" (1966), "Ruské variace "pro harfu a orchestr (1975), klavírní koncert c moll (1976) a Poemu pro housle a orchestr "Na památku Davida Oistracha" (1975).  Světlanov byl také schopný klavírista, mezi jeho nahrávkami je i album s klavírní tvorbou Nikolaje Medtnera.  Nakladatelství Warner Music France vydalo komplet Světlanovových nahrávek na více než 35 CD, z nichž 16 obsahuje kompletní symfonické dílo Mjaskovského.

Jevgenij Fjodorovič Světlanov (, 6. září 1928 Moskva – 3. května 2002 Moskva), byl ruský dirigent, hudební skladatel a klavírista.

Jewgeni Fjodorowitsch Swetlanow (* 6. September 1928 in Moskau; † 3. Mai 2002 ebenda) war ein russischer Dirigent, Komponist und Pianist.


Politická kariéra.

Cameron absolvoval Eton a Oxfordskou univerzitu. Předsedou své strany, v jejímž čele vystřídal Michaela Howarda, byl zvolen 6. prosince 2005, čímž se stal lídrem tehdejší opozice v britském parlamentě. Pod jeho vedením se Konzervativní strana zčásti odklonila od tradičního konzervativismu směrem k sociálně liberálním a dokonce levicovějším pozicím a změnila i styl své prezentace. Došlo tak k setření některých signifikantních rozdílů mezi jeho politickým uskupením a Labouristickou stranou, které se prohloubily od přerodu labouristů na tzv. New Labour.  Ve vedení strany usiloval o modernizaci stranické politiky a věnuje svou pozornost i tématům britskou politikou dříve opomíjeným, jako jsou např. ochrana klimatu, evropská chemická politika (REACH), rozvoj obnovitelné energetiky a také boj s chudobou v oblastech třetího světa. V roce 2006 v rozhovoru prohlásil, že podporoval rozhodnutí Tonyho Blaira a George W. Bushe provést invazi do Iráku. Chová též nezdolnou náklonnost ke státu Izrael – na výroční večeři organizace "United Jewish Israel Appeal" řekl, že „není rozpor v tom být pyšný Žid, uvědomělý sionista a loajální britský občan“.  V roce 2011 Cameron podpořil vojenskou intervenci v Libyi, která vedla ke svržení libyjské vlády a k rozpadu Libye. Cameron sám prohlásil, že Británie hrála klíčovou roli při vojenské intervenci proti libyjské vládě a při podpoře protivládních povstalců.  Cameronova vláda odmítla označit vyhlazení Arménů v Turecku jako genocidu, protože nechtěla narušit přátelské vztahy s Tureckem, které je klíčovým spojencem a členským státem NATO.  Cameron podporuje spojenectví se Saúdskou Arábií a britská vláda poskytuje vojenskou a logistickou podporu Saúdské Arábii při její vojenské intervenci v Jemenu, za což je Cameron kritizován částí domácí opozice, protože saúdské bombardování Jemenu si vyžádalo tisíce civilních obětí.  Cameronova vláda byla silně nepřátelská vůči Rusku a například navrhovala zablokovat přístup Ruska a jeho bank k systému mezinárodního bankovního platebního styku SWIFT. V lednu 2016 Cameron zvažoval uvalit na Rusko další sankce za údajný podíl ruské vlády na smrti bývalého agenta FSB Litviněnka.  Ačkoliv Cameron sliboval omezení imigrace, tak za jeho vlády počet imigrantů naopak vzrostl. Jenom v roce 2014 se do Spojeného království přistěhovalo 624 000 lidí; přibližně polovina imigrantů byla ze zemí mimo Evropskou unii a zbytek především z jiných členských států Evropské unie, mj. z Polska.

Soukromý život.

Je přímým potomkem (praprapraprapravnukem) krále Viléma IV. (1765-1837) a jeho milenky, irské herečky Dorothey Jordan a jako takový i příbuzným královny Alžběty II. (bratranec z pátého kolena); jako potomek dítěte vzešlého z nelegitimního vztahu ovšem nemůže figurovat v následnické linii britského trůnu. Přes Viléma IV. má anglické, skotské i německé předky.  Příbuzenský vztah mezi králem Vilémem IV. a Davidem Cameronem je následující:  Vilém IV. → Elizabeth FitzClarence → Lady Agnes Georgiana Elizabeth Hay → Lady Agnes Cecil Emmeline Duff → Stephanie Agnes Cooper → Enid Agnes Maud Levita → Ian Donald Cameron → David Cameron  Cameronovi předci vlastnili třtinové plantáže na Jamajce se stovkami otroků.  V roce 2013 účinkoval ve videoklipu britské populární hudební skupiny One Direction.

David William Donald Cameron (* 9. října 1966 Londýn) je britský politik a v letech 2010–2016 premiér Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, kterým se stal z pozice lídra vítězné strany v parlamentních volbách 2010. V čele kabinetu nahradil Gordona Browna, jakožto nejmladší britský premiér za posledních skoro 200 let. V letech 2005–2016 působil jako vůdce Konzervativní strany.

David William Donald Cameron (* 9. Oktober 1966 in London) ist ein britischer Politiker (Conservative Party). Er war vom 11. Mai 2010 bis zum 13. Juli 2016 Premierminister des Vereinigten Königreichs und von 2005 bis 2016 Parteivorsitzender. Cameron war Initiator des Referendums über die Unabhängigkeit Schottlands sowie des Brexit-Referendums, da er seine innerparteiliche Position mit dem Referendum darüber stabilisieren wollte. Nach der Entscheidung der britischen Wähler für den Austritt des Vereinigten Königreiches aus der Europäischen Union trat er zurück, weil er für den Verbleib plädiert hatte. Seine Nachfolgerin im Amt des Premierministers wurde am 13. Juli 2016 die bisherige Innenministerin Theresa May.


Život.

Německé úřady ve vládním obvodě Opava v Sudetech ho v roce 1938 přejmenovaly z "Vladimíra" na "Waldemara". Na konci války, když přišla do Mokrých Lazců fronta, úplně vyhořel pronajatý domek, ve kterém Bluchovi bydleli. Tak se v červnu 1945 usadili v pohraničí v Krnově. Vladimír Blucha maturoval v roce 1950 na krnovském gymnáziu. Druhou maturitu vykonal v roce 1957 a tím získal kvalifikaci jako učitel pro 1.–5. postupný ročník. Po základní vojenské službě pracoval na ONV v Krnově, kde byl až do roku 1960 inspektorem pro kulturu. Poté dálkově vystudoval Pedagogický institut v Ostravě, obory matematika a zeměpis. V letech 1960–1970 učil na 1. ZDŠ na Dvořákově okruhu 2 a od roku 1970 do roku 1990 učil na 3. ZDŠ na Opavské ulici. Od srpna 1990 byl vedoucím Okresního pedagogického střediska v Nových Heřminovech. V letech 1965–1969 a v letech 1990–2000 byl kronikářem města Krnova. Jeho články vychází v různých novinách a časopisech. Je čestným členem Matice slezské a byl předsedou jejího krnovského odboru. Je členem Čs. společnosti geografické, Čs. společnosti archeologické a České numismatické společnosti. Je ženatý a má dceru RNDr. Lenku Bucherovou-Fišerovou (* 1964, roz. Bluchovou), Ph.D., která je vysokoškolskou učitelkou a překladatelkou chemické angličtiny.  Nejznámější je jeho kniha "Velký požár" (2002). Žánr Velkého požáru by se dal nazvat „historický obraz“, jednotlivé kapitoly, popisující příběh jednotlivých Krnovanů v jednom zajímavém historickém období, se skládají v celkový obraz tohoto období. Kniha tak připomíná např. obrazy Hieronyma Bosche, na kterých sledujeme jednotlivé drobné scény, které dohromady tvoří zvláštní atmosféru celého výjevu.

Vladimír Blucha (* 6. července 1931 Mokré Lazce u Opavy) je český regionální historik, geograf, kronikář, vlastivědný pracovník a pedagog, který napsal řadu článků a několik knih o historii Krnova.

Vladimír Blucha (* 6. Juli 1932 in Mokré Lazce) ist ein tschechischer Historiker und Geograph, der vor allem zur Geschichte der tschechischen Stadt Krnov arbeitet.


Počátky.

Minardi se účastnilo závodů formule 1 mezi roky 1985 až 2005 a bylo jedním z posledních soukromých týmů. Tým byl mezi fanoušky velmi oblíbený. Majitel týmu Paul Stoddart měl 41 nabídek na prodej týmu, ale přál si, aby si tým zachoval své italské tradice. Ve smlouvě s Red Bullem bylo mj. zahrnuto, že sídlo týmu musí zůstat ve Faenze alespoň do sezony 2007.  Red Bull se vzdal jména Minardi, kvůli svým marketingovým a sponzorským plánům. Italský název týmu je však zachován, aby odrážel tradice italského týmu. Původní návrh jména byl "Squadra Toro Rosso", jenže ten bylo později změněn na "Scuderia Toro Rosso", protože slovo "squadra" se v italštině používá spíše pro fotbalové týmy. Mnoho fanoušků Minardi bylo z této změny nešťastných. Pro zachování jména Minardi v názvu týmu se jich podepsalo přes 15 000 v on-line petici.

Závodní historie.

Sezóna 2006.

Piloty týmu se stali Vitantonio Liuzzi, který byl v sezoně 2005 třetím jezdcem Red Bullu a jel za něj 4 závody, a nováček Scott Speed, který skončil v roce 2005 v GP2 na 3. místě. Třetím a testovacím pilotem se stal Neel Jani. Šasi STR1 bylo modifikovanou verzí loňského vozu týmu Red Bullu RB1. Některé týmy se domnívaly, že tím Toro Rosso porušuje Concordskou dohodu, protože od každého týmu je očekáváno, že si svůj vůz vyrobí sám. Toro Rosso se obhajovalo tím, že tento vůz byl původně zkonstruován v roce 2004 Jaguar Racingem, předchůdcem Red Bullu, a že duševní vlastnictví, které patřilo společnosti Ford Motor Company, dceřiné firmě Jaguar Racingu, přešlo na Toro Rosso.  Tým nadále využíval smlouvy týmu Minardi na dodávku 10 válcových motorů Cosworth o objemu 3 litrů, jejichž otáčky byly omezovány. Tento ústupek byl povolen méně majetným týmům, které by neměli dostatek financí na nové 8 válcové motory. Ale poté, co se novým majitelem Minardi stal Red Bull se týmy Super Aguri a Midland ohradily, protože si mysleli, že tím Toro Rosso získá velkou výhodu. Tvrdili, že výhoda v povolení desetiválcových motorů byla založena na nízkém rozpočtu týmu Minardi, a že by neměla i nadále pokračovat, pokud by byl tým kompletně finančně zabezpečen.  Během sezony však vozy Toro Rosso postupně začaly v kvalifikacích ztrácet na své soupeře, kteří stále vyvíjeli osmiválcové motory, jejichž počet otáček se přiblížil 20 000 ot./min. Kvůli tomu Toro Rosso požádalo organizaci FIA o možnost zvýšení otáček jejich o 500 ot./min., ovšem FIA povolila navýšení jen o 300 ot./min.  V Grand Prix USA, ve které do cíle dojelo jenom 9 vozů získal Vitantonio Liuzzi pro tým první bod, za 8. místo.

Sezóna 2007.

Od sezony 2007 začalo Toro Rosso používat už osmiválcové motory Ferrari, které získali zásluhou smlouvy jejich sesterského týmu Red Bullu. Při představení nového vozu STR2, který je v podstatě kopií Red Bullu RB3 byl na místo závodního jezdce potvrzen Vitantonio Liuzzi. Při testech v Bahrajnu 24. února bylo potvrzeno, že druhým pilotem týmu bude i nadále Scott Speed. Jezdecká sestava tak zůstala stejná jako v loňském roce. Zatím však nebyli ohlášeni žádní testovací jezdci, neoficiálně však vůz třikrát testoval trojnásobný mistr Champ Car Sébastien Bourdais. Novým technickým ředitelem byl jmenován Giorgio Ascanelli, který nahradil Alexe Hitzingera. Sezona 2007 je pro tým zatím velkým zklamáním. Když počítáme oba vozy, tak zatím z 24 startů dokončily pouze 10 závodů, a to jak kvůli velkému množství technických problémů, tak i kvůli častým chybám obou pilotů. Po evropské grand prix byl po kontroverzních událostech z týmu vyhozen Scott Speed a byl nahrazen Sebastianem Vettelem. Později bylo oznámeno, že Vettel bude za Toro Rosso závodit i v příští sezoně, společně se Sébastenem Bourdaisem, který nahradí Liuzziho.  V deštivé japonské grand prix vůz Toro Rosso poprvé vedl závod zásluhou Sebastiana Vettela. Vettel se navíc od začátku závodu pohyboval na bodovaných pozicích. Od 20. kola byl dokonce na třetí příčce a mezi 29. a 31. kolem vedl závod, než musel jet do boxů. Ovšem v 45. kole vypadl ze závodu ze třetího místa, kvůli kolizi s Markem Webberem na Red Bullu. Nakonec mohl tým získat jeden bod za Liuzziho osmé místo. Jenže ten byl po závodě penalizován 25 sekundami za předjíždění při vyvěšených žlutých vlajkách a propadl se tak na nebodovanou devátou pozici. V dalším závodě v Číně dokázali bodovat dokonce oba piloti týmu. Vettel dojel na 4. místě a Liuzzi na 6. místě. Díky těmto výsledkům tým skončil v poháru konstruktérů na 7. místě, se ziskem 8 bodů.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Scuderia Toro Rosso S.p.A byla italská automobilová stáj formule 1, která debutovala v sezoně 2006. Stáj byla juniorským týmem Red Bull Racing. Oba týmy vlastnila nápojářská firma Red Bull, která na konci sezony 2005 odkoupila tým Minardi a tím tak vznikl tento tým. V letech 2006–2008 vlastnil tým z 50 % bývalý pilot F1 Gerhard Berger. Pro sezonu 2020 tým nastoupil pod názvem Scuderia Alpha Tauri.

Die Scuderia AlphaTauri ist ein italienisches Formel-1-Team, das ebenso wie Red Bull Racing dem österreichischen Unternehmer Dietrich Mateschitz (Red Bull GmbH) gehört. Der in Faenza beheimatete Rennstall ging aus dem ehemaligen Minardi-Team hervor und trat von 2006 bis 2019 unter dem Namen Scuderia Toro Rosso in der Formel-1-Weltmeisterschaft an. Es gilt als Juniorteam von Red Bull Racing: Mehrere Red-Bull-Piloten, unter ihnen Sebastian Vettel, fuhren zuvor bei Toro Rosso. Vettel holte beim Großen Preis von Italien 2008 auch den bisher einzigen Rennsieg für das Team. In der Saison 2020 wird der Rennstall erneut mit Pierre Gasly und Daniil Kwjat an den Start gehen.


Život.

Clemens August von Galen se narodil ve starém šlechtickém rodu Galen, jakožto jedenáctý potomek významného politika strany Centrum, hraběte Ferdinanda Heriberta von Galena, a jeho ženy Elisabeth, rozené von Spee.  Vystudoval rakouskou jezuitskou internátní školu Stella Matutina. Po svém setkání a soukromém rozhovoru s papežem Lvem XIII. (1899) se rozhodl pro kněžskou dráhu. Teologii studoval nejprve v Innsbrucku a posléze v Münsteru, kde 28. května 1904 obdržel kněžské svěcení z rukou biskupa Hermanna Jakoba Dingelstada.  Jako kněz nejprve pracoval pro svého strýce Maximiliana Gereona von Galena, který byl pomocným biskupem münsterské diecéze, později se přesunul do Berlína, kde působil nejprve jako kaplan a posléze jako farář při farnosti svatého Matyáše. Zde se s přátelil s tehdejším nunciem Pacellim. V roce 1933 byl navzdory nesouhlasu a protestům nuncia Orseniga zvolen a 5. září i jmenován biskupem münsterským. Biskupské svěcení obdržel 28. října 1933 z rukou kardinála Schulteho, spolusvětiteli byli biskupové Berning a Bornewasser.

Třetí říše.

Biskup Galen byl jedním z nejhlasitějších a nejostřejších kritiků Hitlerova režimu, jeho ostrá protinacistická vystoupení mu vynesla přezdívku "Lev z Münsteru" či "Vestfálský lev". Kritizoval filosofické základy nacismu a jeho stěžejní díla, jakož i spoustu jeho zločinů. Opakovaně ostře vystupoval proti perzekucím katolické církve a „nepotřebných a škodlivých jedinců“. Jeho kázání proti nacistickým euthanasijním programům vyvolala takové pozdvižení, že nacisté nakonec veřejně ustoupili od jejich provádění (byť ve skrytu je v omezené míře prováděli dál).  Od roku 1941 měl omezen pohyb a byl neustále sledován. Mnoho předních nacistů požadovalo jeho likvidaci, proti tomu se ovšem postavil Goebbels, který poukazoval na obrovskou Galenovu popularitu v celém Vestfálsku a nedozírné propagandistické důsledky takovéhoto neuváženého činu. Už takto proti Galenově omezování opakovaně protestovali i vysocí důstojníci německých ozbrojených sil. Proto bylo rozhodnuto, že zatím není pro závěrečný zásah proti biskupovi ten vhodný čas. Byla však zatčena a popravena řada kněží a věřících, šířících opisy jeho protinacistických kázání.

Poválečné Německo.

Stejně ostře jako proti nacistickým zločinům vystupoval po válce proti zločinům páchaným spojeneckými okupačními úřady a jednotkami v Německu. Jeho vztahy s britskými okupačními představiteli se rychle zhoršily do té míry, že musel svá kázání distribuovat tajně, stejně jako tak činil za nacismu, a když jej Pius XII. jmenoval kardinálem, úřady mu zakázaly použít k cestě do Říma letadlo. Kardinálskou červeň dlouho neoblékal. Zemřel krátce po návratu z Říma na zánět dutiny břišní, vyvolaný perforací pozdě diagnostikovaného zánětu apendixu.  Zemřel krátce po jmenování kardinálem na perforaci apendixu, pohřben je v münsterské katedrále. V roce 2005 byl prohlášen za blahoslaveného.

Posmrtná úcta.

Kardinál von Galen byl pohřben v své Katedrále svatého Pavla v Münsteru. 9. října 2005 jej papež Benedikt XVI. prohlásil za blahoslaveného.

Blahoslavený Clemens August hrabě von Galen (16. března 1878 – 22. března 1946) byl německý šlechtic a kardinál, biskup münsterský (1933–1946). Byl jedním z nejostřejších a nejznámějších kritiků Hitlerova režimu v Německu, jeho ostrá protinacistická vystoupení mu vynesla přezdívku "Lev z Münsteru" či "Vestfálský lev". Jeho bratrancem byl další hlasitý odpůrce Hitlerova režimu Konrad von Preysing, biskup berlínský, kterého papež Pius XII. po válce taktéž jmenoval kardinálem.

Clemens Augustinus Joseph Emmanuel Pius Antonius Hubertus Marie Graf von Galen (* 16. März 1878 in Dinklage, Oldenburger Münsterland; † 22. März 1946 in Münster, Westfalen) war ein deutscher Bischof und Kardinal. Er war von 1933 bis 1946 Bischof von Münster. Bekannt wurde er unter anderem durch sein öffentliches Auftreten gegen die „Vernichtung lebensunwerten Lebens“ während des Dritten Reichs. Er wurde 1946 zum Kardinal erhoben und 2005 seliggesprochen.


Popis alba a jeho historie.

Album "Obscured by Clouds" je soundtrack k filmu "La Vallée" režiséra Barbeta Schroedera. S ním Pink Floyd spolupracovali již na filmu "More", ke kterému rovněž dodali hudbu (album "Soundtrack from the Film More"). Snímek "La Vallée" ("Údolí") pojednává o skupince průzkumníků, kteří se vydají hledat na Nové Guineji skryté údolí, kde by měly žít vzácné druhy ptáků. Cestou kontaktují některé místní izolované domorodé kmeny.  Hudbu k filmu natočili Pink Floyd ve dvou přestávkách v koncertních turné v únoru a březnu 1972. Po celý rok 1972 totiž hráli na koncertech různé podoby díla, které roku 1973 vydali pod názvem "The Dark Side of the Moon". Pro "Obscured by Clouds" ale skupina zvolila přímočařejší rockové skladby, bez různých zvukových experimentů. Na albu se nachází celkem 10 skladeb, z nichž čtyři jsou instrumentální (úvodní dvě, „Mudmen“ a poslední). Na desce se autorsky podílela celá skupina, zajímavá je např. píseň „Childhood's End“, která je zřejmě inspirována stejnojmennou novelou A. C. Clarka. Tuto skladbu napsal David Gilmour a až do odchodu Rogera Waterse ze skupiny v roce 1985 je to poslední píseň, ke které napsal Gilmour i text. Watersova skladba „Free Four“ se poprvé zmiňuje o smrti autorova otce, který zemřel jako voják za druhé světové války. Toto téma Waters poté plně rozvinul na albech "The Wall" a "The Final Cut". V poslední skladbě desky, „Absolutely Curtains“, je zakomponována obřadní píseň domorodců z Nové Guineje, která je převzata z filmu.  Album "Obscured by Clouds" je zajímavé rovněž po stránce hudebních nástrojů. V úvodní a zároveň titulní skladbě „Obscured by Clouds“ použil Nick Mason ranou verzi elektronických bicí, které nazval „elektrická bonga“. Klávesista Rick Wright, společně s Gilmourem i Watersem, na této desce poprvé ve větší míře použil syntezátor EMS VCS 3, který Pink Floyd v 70. letech proslavili (první deska, na které se toto zařízení objevilo, byla Meddle)

Vydávání alba a jeho umístění.

"Obscured by Clouds" bylo vydáno v červnu 1972 a britské hitparádě se umístilo nejvýše na šestém místě. V USA sice nebylo tak komerčně úspěšné (46. příčka), jednalo se však o do té doby nejlepší umístění alba Pink Floyd.  Na CD vyšlo album poprvé v roce 1986, v digitálně remasterované podobě v roce 1996.

Obscured by Clouds je sedmé studiové album anglické skupiny Pink Floyd. Vydáno bylo v červnu 1972 (viz 1972 v hudbě). Po desce "Soundtrack from the Film More" se jedná o druhý plnohodnotný soudtrack od Pink Floyd. Album se v britském žebříčku vyšplhalo nejvýše na 6. místo.

Obscured by Clouds ist das siebte Studioalbum der britischen Band Pink Floyd, basierend auf ihrem Soundtrack für den französischen Film "La Vallée" (Regie: Barbet Schroeder). Aufgenommen in den Château-d’Hérouville-Studios nahe Paris in nur zwei Wochen, klingen einige Lieder für die Verhältnisse von Pink Floyd eher rau und spontan. Das Album erschien am 3. Juni 1972 und stellte den bis dahin größten kommerziellen Erfolg der Band in den USA dar. Der Song "Free Four" wurde in den USA ein Single-Hit, die Songs "Obscured by Clouds" und "When You’re In" schafften es ins Live-Programm der Band.


Příběh.

Děj se odehrává v období, kdy sourozenci Pevensieovi jako dospělí vládnou v Narnii na konci knihy "Lev, čadodějnice a skříň". Jižně od Narnie se nachází velká říše Kalormen (v některých překladech: Kalornie). V ní žije chudý rybář Aršíš, který krutě zachází se svým nevlastním synem, kterému říká Šasta.  Jednoho dne se pokusí Šastu prodat zlému tarkánovi (to je titul kalormenských šlechticů). Šasta zjistí, že tarkánův kůň Brí umí mluvit; společně uprchnou, aby se pokusili dostat se do Narnie. Cestou potkají dívku na mluvící klisně Hwin, kteří také prchají do Narnie. Je to dcera tarkána, který ji chtěl provdat proti její vůli. (Oba koně se narodili v Narnii a do Kalormenu se dostali zajetím. V Kalormenu mluvící zvířata neexistují a oba koně se celý život snažili se neprozradit, protože tím by jim vyhasly poslední naděje na útěk.)  Mezitím do Tašbánu, hlavního města Kalormenu, přijede královna Narnie Zuzana na námluvy s kalormenským princem Rabadašem; doprovází ji její bratr král Edmund a několik přátel a také jedno dítě, princ Korin z království Archenlandu, které je spojencem Narnie. Když Zuzana pozná Rabadošovu zlou a krutou povahu, rozhodne se neprovdat se za něho.  Jednoho dne princ Korin v Tašbánu uteče za dobrodružstvím, Edmund a Zuzana ho hledají a potkají Šastu s Aravis, kteří se snaží s koňmi nenápadně projít městem. Protože Šasta vypadá stejně jako Korin, považují jej za Korina a odvedou jej do paláce; tam vyslechne jejich poradu. Když je Šasta sám, vejde do místnosti pravý princ Korin, vypráví si své příběhy a potom Šasta uteče.  Mezitím se Aravis v Tašbánu setká se svou přítelkyní Lasarin a tajně vyslechnou plán Rabadaše, rozzuřeného Zuzaniným odmítnutím, že bez vyhlášení války napadne hlavní město Archelandského království, které je spojencem Narnie, a poté Zuzanu unese z Narnie.  Když se Šasta za městem shledá s Aravis a oběma koňmi, rozhodnou se varovat krále Lunu, vládce Archenlandu, s využitím zkratky, o které se Šasta dozvěděl od narnijské družiny. Po strastiplné cestě pouští a úprku před lvem dorazí do domku poustevníka; dál běží Šasta sám. Krále Lunu varuje včas. Potom však cestou na Lunův hrad zabloudí a dojde do Narnie, kde se setká s mluvícími zvířaty a pošle po nich zprávu narnijským vládcům, aby spěchali Archenlandu na pomoc. Také se setká s laskavým mluvícím lvem Aslanem a dozví se, že jej Aslan opakovaně zachránil.  Díky narnijským posilám se Archenland ubrání. Zajatý Rabadaš nepřestává vládcům drze vyhrožovat; v tom se v sále objeví Aslan a na několik měsíců jej promění v osla.  Šasta zjistí, že je syn krále Luny a bratr Korina a že se jmenuje Kor. Usadí se s Aravis v Archenlandu, později se vezmou. A po smrti krále Luny se Kor stane králem. Koně šťastně žijí v Narnii.

Kůň a jeho chlapec je jedna z knih Letopisů Narnie C. S. Lewise. Většina děje se odehrává mimo samotnou Narnii - v Arkénii (ve 3. českém vydání Archenland) a v Kalornii (ve 3. českém vydání Kalormen). Hlavními hrdiny jsou chlapec Šasta, trakéna (ve 3. vydání tarkínka) Aravis a jejich mluvící koně Brí a Winka (ve 3. vydání Hwin). Kniha vyšla roku 1954 s ilustracemi Pauline Baynesové.

Der Ritt nach Narnia bzw. Der Ritt nach Narnia oder: Das Pferd und sein Junge (engl. Originaltitel "The Horse and His Boy") ist ein Roman des britischen Schriftstellers C. S. Lewis und erschien 1954 als Teil der "Chroniken von Narnia". Der Band ist die Fortsetzung zum letzten Kapitel von "Der König von Narnia".


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 140 metrů na severozápadním okraji pouště Negev; v oblasti která byla od 2. poloviny 20. století intenzivně zúrodňována a zavlažována a ztratila téměř charakter pouštní krajiny.  Obec se nachází 20 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 74 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 71 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 25 kilometrů severovýchodně od města Beerševa. Netivot obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Netivot je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 25, která se tu kříží s dálnicí číslo 34. Podél dálnice číslo 25 probíhá železniční trať Aškelon–Beerševa a stojí tu železniční stanice Netivot, zprovozněná roku 2015.

Dějiny.

Netivot byl založen 10. května 1956 a zpočátku se nazýval Azata. Nynější pojmenování je odvozeno od biblického citátu z Knihy přísloví 3,17: „"Její cesty vedou k blaženosti, všechny její stezky ku pokoji"“  Nejdříve šlo o provizorní přistěhovalecký tábor, který se postupně proměnil v takzvané rozvojové město - plánovitě budované sídliště určené pro ubytování nových židovských přistěhovalců. Slavnostní založení města se odehrálo 10. května 1956. Byli zde usídleni Židé ze severní Afriky. Mnozí z nich nevěděli, kam jedou a domnívali se, že míří do Jeruzalému. Zpočátku obec procházela složitou ekonomickou situací. Obyvatelé žili v provizorních ubikacích a ve stanech. Roku 1959 v obci vyrostla první budova základní školy Achva.  Vznik města byl součástí širšího osidlovacího programu, který měl posílit demografické pozice Židů v řídce osídlených oblastech poblíž hranic pásma Gazy. Souběžně probíhalo i zakládání zemědělských vesnic v okolí nového města (zejména Oblastní rada Sdot Negev). Problémem byla zaměstnanost v regionu. Dokud probíhalo zakládání města a okolních osad, nacházeli mnozí obyvatelé práci ve stavebnictví, na budování silniční sítě apod. Pak se ale potíže na pracovním trhu vyostřily. V 80. letech 20. století do Netivot mířili mnozí obyvatelé okolních zemědělských osad, které sem přivedla krize v zemědělském sektoru. Nový rozvoj zažilo město od 90. let 20. století s přílivem vlny židovských imigrantů ze zemí bývalého SSSR a z Etiopie. Původně měla obec status místní rady (malé město). V květnu 2000 byla povýšena na velké město.  Ve městě sídlil významný rabín, kabalista a předák sefardských Židů Jisra'el Abuchacejra (známý též jako Bábá Salí; 1890-1984). Jeho hrobka je poutním místem.

Demografie.

Populace města je složena z nábožensky orientovaných obyvatel. Převládají mezi nimi stoupenci konzervativního judaismu a cca čtvrtina obyvatelstva patří mezi vyznavače ortodoxního judaismu. Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel v Netivot Židé - cca 25 600 osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 26 700 osob). V roce 2005 tvořili Židé 95,5 % obyvatelstva, včetně kategorie „ostatní“ pak 99,9 %.  Jde o větší sídlo městského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2015 zde žilo 31 300 lidí.  "* údaje za rok 2001 a od roku 2010 a 2011 zaokrouhleny na stovky"

Netivot (hebrejsky נתיבות, doslova „"Stezky"“, arabsky نيتيفوت, v oficiálním přepisu do angličtiny Netivot) je město v Izraeli, v Jižním distriktu. Starostou je Jechi'el Zohar.

Netiwot (,, dt.: "Wege", "Pfade") ist eine Stadt in Südisrael. Sie liegt in der Besor-Region. Die je 30 km von Aschkelon und Be’er Scheva entfernte Stadt hat Einwohner ().


Mládí.

Filippo Scolari se narodil v roce 1369 v rodině staré kupecké rodiny ve Florencii. Rodiče jej jako chlapce svěřili do opatrovnictví rodinnému příteli Lucu del Pecchio. Kvůli obchodním zájmům svého poručníka se mladý Pippo dostal do Uher. Zde se Pippo Spano několik let vzdělával v účetnictví a obchodní zručnosti. Ovládl sedm jazyků a prokázal matematické i řečnické nadání. Svými schopnostmi na sebe upozornil ostřihomského biskupa a později i samotného uherského krále Zikmunda Lucemburského, do jehož služeb záhy vstoupil.

Ve službách Zikmunda Lucemburského.

Prvním Spanovým úspěchem prý bylo vyřešení problematického zásobování králova vojska nedaleko Dunaje. Při rebelii chorvatské šlechty údajně přesvědčil krále, aby tvrdě zasáhl proti vzbouřencům. Stál v čele uherského vojska ve dvou desítkách bitev proti Benátčanům (v letech 1411–1413), Turkům (1417–1419) a husitům (1420–1422).  Roku 1420 se účastnil křížové výpravy do Čech. Patřil mezi velitele královské jízdy, účastnil se křižácké porážky u Poříčí nad Sázavou dne 19. května 1420 a bitvy na Vítkově. Při výpravě proti husitům roku 1421 vpadl se svým vojskem na Moravu a svým obratným způsobem boje, jakožto i pleněním, ji podmanil. V bitvách u Kutné Hory a Německého Brodu (1422) byl velitelem uherské jízdy. Poté se přesunul do Srbska, kde opět bojoval proti Turkům. Stal se členem Dračího řádu, správcem Bosny a vyslancem u papežského stolce. V kronice Ulricha Richentala je jako účastník církevního koncilu v Kostnici, jehož se účastnil s dvořany krále Zikmunda, uveden coby župan v Temešváru. Zemřel v roce 1426 ve Velkém Varadíně, kde jej zastihl záchvat mrtvice.

Pippo Spano z Ozory (celým jménem Filippo Buondelmonti degli Scolari, česky zvaný "Pípa Vlach") (1369 – 1426) byl italský válečník, kondotiér a rytíř Dračího řádu. Proslavil se jako znamenitý válečník ve službách uherského, římského a českého krále Zikmunda Lucemburského v bojích s Turky, Benátčany a husity.

Philippo Scolari, Filippo Buondelmonti degli Scolari, "Pipo aus Ozora" ("Ozorai Pipo"); (* 1369; † 27. Dezember 1426), war ungarischer Heerführer und Banus von Temesvár.


Průběh.

Příprava.

Srbsko vyhlásilo válku sousednímu Bulharsku poté, co se nově nezávislé Bulharsko sjednotilo podle závěrů Berlínského kongresu s Východní Rumélií. Tehdejší srbský král Milan Obrenović považoval sjednocení Bulharska za krok, který by mohl ohrozit stabilitu Balkánu. Především se pak obával, že by se Bulharsko mohlo nadále šířit západním směrem k městu Pirot a dalším srbským územím. Rovněž by pak mohlo obsadit Makedonii. Omezit vliv Bulharska se proto rozhodl i za cenu války. Na srbské politické scéně nepanovala ohledně vyhlášení války Bulharsku jednota; Nikola Pašić nebo Jovan Ristić se v tomto kroku stavili jasně proti, neboť sjednocení obou bulharských států nepovažovali za dostatečný důvod pro ozbrojený konflikt. Král Milan však měl v této věci jasný názor.  Došlo k překotné mobilizaci armády, které byla rozmístěna podél hranice s Bulharskem v Timockém kraji. Povoláno bylo na šedesát tisíc mužů. Mezitím probíhala politická vyjednávání na mezinárodní scéně. Hlavním spojencem Bulharska byly v této době Spojené království Velké Británie a Irska a Rusko, zatímco Milanův srbský režim měl rozhodnou podporu Rakousko-Uherska. Bylo to právě Rakousko, které bylo názoru, že Srbové rychle vyhrají a podaří se jim dosáhnout Sofie, vzdálené nedaleko od srbských hranic.

Vypovězení války.

Válka byla vypovězena dne 14. listopadu 1885 (1. listopadu podle gregoriánského kalendáře). V počátečních chvílích měla srbská armáda skutečně navrch a dařilo se jí úspěšně pronikat do bulharského vnitrozemí. Během prvního dne postoupila o 5–10 km, v následujících dnech obléhala města Trn a Slivnica. O vojenských úspěších srbského vojska na počátku kampaně informoval obšírně tisk v Bělehradě. Propaganda se pokoušela nicméně masírovat srbské obyvatelstvo i ve chvíli, kdy se vývoj války obrátil.  Srbské vojsko sice snadno porazilo domobranu a policejní jednotky nedlouho za hranicemi, jakmile však Bulharsko vyslalo svojí armádu, došlo k značnému obratu ve válce. Srbští vojáci byli dlouhodobými pochody v podzimních deštích značně vyčerpaní a jejich motivace k boji nebyla příliš vysoká. Očekávali totiž vpád do Turecka, nikoliv do sousedního Bulharska. Důstojnický sbor byl sice lépe vycvičen než tomu bylo v případě bulharské armády, nicméně to nebylo nic platné když vojsko bylo méně bojeschopné než druhá strana.  Porážka srbského vojska byla dokonána v bitvě u Slivnice, která se uskutečnila dne 21. listopadu 1885. Bulharská armáda, kterou Srbové často nazývali posměšně jako „zahradníky“, obsadila strategický post "Tři uši" nedaleko města a zahnala srbskou armádu na útěk. Bulharskou armádu vycvičilo vojsko ruské; Rusům vděčilo Bulharsko za svojí nezávislost na Osmanské říši. Bulharští vojáci byli navíc mnohem více motivováni a odhodláni se před invazním vojskem bránit.

Bulharské vítězství, srbská porážka.

27. listopadu 1885 zažádal srbský parlament v Bělehradě o příměří. Z bulharské strany bylo odpovězeno, že příměří musí schválit kníže Alexandr. V té chvíli se již srbská fronta zhroutila a bulharské vojsko postupovalo na srbská města Pirot a Niš. První z uvedených měst dokonce i obléhalo; útok na město však naplánovaly bulharské síly na ranní hodiny. Bitva o Pirot tak skončila bulharským vítězstvím. Přes krátkou epizodu, kdy do Pirotu vstoupila srbská vojska držela město bulharská armáda.  Rakousko-Uhersko si jako hlavní ochránce Srbska uvědomilo vojenskou katastrofu svého balkánského spojence a zažádalo dne 28. listopadu 1885 o příměří, které bylo také stvrzeno. Srbská armáda zareagovala později, nicméně do složení zbraní podnikla ještě několik neúspěšných útoků na Vidin v severozápadní části Bulharska.  Dne 3. března byla v Bukurešti podepsána mírová smlouva mezi oběma znepřátelenými zeměmi. Nedošlo k žádné úpravě hranic. Dokument patřil navíc ve své době k nejkratším mírovým smlouvám v evropských dějinách. Měl totiž pouhých 13 slov.

Srbsko-bulharská válka (bulharsky Сръбско-българска война, srbsky Српско-бугарски рат/Srpsko-bugarski rat) byl krátkodobý ozbrojený konflikt mezi srbským královstvím a bulharským knížectvím. Vypukl 14. listopadu 1885 a skončil o čtrnáct dní později rozhodným vítězstvím bulharských vojsk a drtivou porážkou srbských sil.

Als Serbisch-Bulgarischen Krieg (, serb. Српско-бугарски рат) bezeichnet man den Konflikt zwischen dem Königreich Serbien und dem Fürstentum Bulgarien um die Vorherrschaft auf dem Balkan 1885/1886, der auch im europäischen Mächtesystem tiefgreifende Änderungen nach sich zog.


Původ.

Isabela se narodila 29. července 1846 v Riu de Janeiru v Brazílii jako druhé dítě brazilskému císaři Petru II. a jeho ženě císařovně Tereze Marii Neapolsko-Sicilské Měla staršího brata Pedra Alfonse (*1845), ten ale zemřel v roce 1847, dále měla mladší sestru Leopoldinu (*1847) a bratra Pedra, ten ale ve dvou letech také zemřel (1848-1850). Isabela tak opět stala dědicem trůnu a tím zůstala až do smrti svého otce v roce 1891.

Politická role a regentství.

Následníkem trůnu s titulem "císařská princezna" byla Isabela za svůj život dvakrát. Poprvé v letech 1847-1848, od smrti bratra Alfonse do narození bratra Petra. Když i on brzo po narození zemřel, stala se opět a definitivně dědicem brazilského císařského trůnu.  Jako následník trůnu zastupovala svého otce Petra II. třikrát jako regent. Poprvé v letech 1871–1872, podruhé 1876–1877 a naposledy v letech 1887–1888.  Společně se svým otcem Petrem II. se snažila o ukončení otroctví v zemi. To bylo zrušeno, když jako regent podepsala 13. května 1888 zákon "Lei Áurea" neboli "Zlatý zákon", který ukončoval otroctví v Brazílii. Zrušení otroctví, ale rozzuřilo bohatou a vlivnou vrstvu majitelů velkých kávových plantáží, kteří se přidali na stranu republikanismu a následujícího roku (1889) proběhla v Brazílii vojenská revoluce, která svrhla liberální a stabilní císařskou vládu. Isabela s rodinou byla nucena odjet do exilu. Za místo svého pobytu si zvolili Francii, rodnou zemi jejího manžela prince Gastona.  Pouhý den po svržení monarchie si měla Isabela do deníku poznamenat: "„Pokud je zrušení otroctví důvodem pro toto "(svržení monarchie)", myslím si, že to za ztrátu trůnu stálo.""  Po smrti otce Pedra II. v roce 1891 se stala titulární brazilskou císařovnou a hlavou brazilské císařské rodiny.

Rodina.

V roce 1864 si v Brazílii vzala za muže vnuka francouzského krále Ludvíka Filipa prince Gastona, hraběte z Eu. Celkem spolu měli 3 syny a jednu dceru:

Isabela Brazilská (29. červenec 1846 – 14. listopad 1921, celým jménem "Isabela Cristina Leopoldina Augusta Micaela Gabriela Rafaela Gonzaga") byla brazilskou císařskou princeznou z dynastie Braganza a následníkem brazilského císařského trůnu. Byla dcerou posledního brazilského císaře Petra II. Jako následník trůnu měla titul císařská princezna a z této pozice byla také několíkrát (1871–1872, 1876–1877, 1887–1888) regentem za svého stárnoucího otce Pedra II.

Isabella Cristina Leopoldina Augusta Micaela Gabriela Rafaela Gonzaga d’Orléans-Braganza (geboren von Braganza und Neapel-Sizilien) (* 29. Juli 1846 in Rio de Janeiro; † 14. November 1921 im Château d’Eu in der Normandie) war die letzte Kronprinzessin von Brasilien.


Historie.

Na první nahrávce kapely Freeez, "Keep in Touch" (1980) účinkoval i kytarista Jean-Paul "Bluey" Maunick z britské funkové kapely Incognito, dále u druhé zpívala vokály zpěvačka Ingrid Mansfield Allman. Andy Stennet a John Rocca rovněž nahrávali pod různými pseudonymy jako Pictures či Pink Rhythm (v roce 1985). Kapela pak podepsala smlouvu s nahrávací společností Banquet Beggars Records ve Velké Británii.  Kapela Freeez se snad nejlépe zapamatovává podle jejich mladičkého Britfunk stylu a to zejména ve Spojeném království díky účinkování písně "Southern Freeez" v britských a evropských hitparádách. Většina jejich raných prací, včetně písně "Southern Freeez" se stala jistou částí v rámci jazz-funkové scény ve Velké Británii, v raném roku 1980.  Píseň "I.O.U" napsaná, produkovaná a upravená americkým producentem Arthurem Bakerem, (v té době známý pro jeho kolaboraci s hip-hopovými akty jako Planet Patrol, Afrika Bambaataa a také s britskou post-punkovou kapelou, New Order) byla použita do breakdance (taneční subkultura k hip-hop muzice) filmu "Beat Street" (1984). Song se také dostal do různých hitparád, význačně do US Billboard Dance (1. příčka), UK Singles (2. příčka) a US Billboard R&B (13. příčka) hitparád přes léto 1983 a tak "IOU" byl velmi blízko písniček od Madonny, Michaela Jacksona či Davida Bowieho. Následně Freeez vydali další singly z alba jako "Pop Goes My Love"/"Scratch Goes My Dub" (taktéž produkované Arthurem Bakerem), který se dostal do britské hitparády a americké Billboard club/dance hitparády a byl to prakticky poslední větší hit kapely Freeez. V roce 1987 vznikl nový remix songu "IOU" a ukázal sílu této písničky, neboť se opět dostala do hitparád, rovnou do národní UK Singles hitparády (23. příčka) a US Billboard Dance hitparády (18. příčka).  V roce 1983 se kapela Freeez přeorganizovala a Louis Smith, klávesák, pisatel a programátor (s Billy Chrichton; dříve na VOXPOP) se stal kytaristou a skladatelem. Freeez následně odešli nahrát (své zřejmě poslední) album "Idle Vice" (1984) v ateliéru číslo 2 ve Abbey Road studiu, kde nahrávali i The Beatles. "That Beats My Patience" je první singl z alba. Louis Smith pak odešel dělat příležitostného klávesového hráče a jel na turné například s britskou rockovou kapelou The Escape Club, kteří měli v USA hit číslo 1, "Wild Wild West" a několik dalších hitů, které se dostaly do hitparád především ve Spojených státech.

Freeez byla britská hudební skupina proslulá především jako jedna prvních a předních jazz-funkových skupin, která začínala už na počátku osmdesátých let 20. století.

Freeez war eine britische Disco- und Funk-Gruppe, die 1978 gegründet wurde und 1983 einen weltweiten Erfolg mit dem Titel "I. O. U." hatte.


Historie.

Klub vznikl 10. ledna 1928 sloučením klubů Viktorie Č.B. a Slovan Č.B. do celku s názvem AC Stadion České Budějovice. V roce 1930 se stal mistrem českého venkova, v sezóně 1936/37 se už účastnil úvodního ročníku celostátní ligy, kde obsadil závěrečné třetí místo, a započal tak významnou tradici českobudějovického hokeje.  Po únorovém puči v roce 1948 nastaly i hokejovém sportu drastické změny a reorganizace. Kromě nucených odchodů hráčů odsouzených v komunistických procesech se klubů dotkla i tehdejší „móda“ neustálého přejmenovávání. Neušel jí ani budějovický AC Stadion, který musel po dvaceti letech opustit svůj název, který pak procházel rychlými změnami od Sokol Stadion Č.B., přes ZSJ Obchodní domy Č.B., SKP Č.B. až k názvu Slavoj České Budějovice, který teprve se ustálil. I v této době však českobudějovický hokej slavil velké úspěchy. V sezóně 1950/51 získal klub svůj první a zatím jediný mistrovský titul. O dva roky později, v sezóně 1952/53, obsadil klub celkové třetí místo.  V polovině šedesátých let se klub dostal do značně složité ekonomické situace. Tu se nakonec podařilo vyřešit díky tehdejšímu národnímu podniku Motor, který převzal klub pod svoji patronaci a úspěšně jej vyvedl z krize. Klub začal vystupovat jako TJ Motor České Budějovice a tento název je patrně nejznámější v jeho historii, i proto, že s ním přišla další významná éra tohoto sportu v jihočeské metropoli (pojmenování "Motor" je stále běžné mezi místními fanoušky). Na další medailový úspěch si však fanoušci museli počkat až do sezóny 1980/81, kdy klub v ČSHL obsadil celkové druhé místo.  V době rozpadu Československa přišla další změna názvu. Od 1. 1. 1993 přešel klub, hlásící se k tradici Stadionu, Slavoje a Motoru, na pojmenování HC České Budějovice. Pod tímto jménem je znám během působení v ELH. Klub v prvních ročnících české extraligy slavil významné úspěchy, v sezóně 1993/94 byl v základní části druhý, celkově pátý. V sezóně 1994/95 byl klub v ZČ šestý, celkově třetí, v sezóně 1995/96 pak v ZČ třetí, celkově čtvrtý. V dalších letech sice České Budějovice tak vysoko nedosáhly, byly však stálým účastníkem extraligy s výjimkou sezóny 2004/05, kdy tým po předchozím nevydařeném ročníku a neúspěšné baráži sestoupil do 1.ligy. Na začátku zmíněné sezóny došlo v klubu ke změnám ve vedoucích funkcích a na místo trenéra nastoupil Josef Jandač. Pod jeho vedením se českobudějovičtí hokejisté úspěšně probojovali zpět do nejvyšší soutěže, kde pak v sezóně 2005/06 vybojovali konečné čtvrté místo.  V létě 2006 získal tým generálního sponzora - společnost Mountfield, od té doby vystupoval pod novým názvem HC Mountfield České Budějovice. S příchodem nového sponzora přišly i nové úspěchy (třetí místo v ZČ v sezóně 2006/07, vítězství v ZČ a celkové třetí místo v sezóně 2007/08). Po sezóně 2007/08 odešel z místa trenéra Josef Jandač, na jeho místo nastoupil Ernest Bokroš. Klub se od té doby pohyboval na hraně play-off. Postupem času se však také začaly hromadit spory s městem České Budějovice, kterému patří stadión, a které klub dotovalo ročně nemalou částkou. Spory vygradovaly po sezóně 2012/13.  Na jaře 2013 se vedení HC Mountfield dostalo do zásadního sporu s pivovarem Budvar a s městem České Budějovice. Klub byl vázán smlouvou s marketingovým partnerem extraligy, agenturou BPA, že při domácích zápasech se bude na stadionu točit Radegast, pivo nového oficiálního partnera extraligy. Ovšem naproti tomu město, jako majitel Budvar arény mělo platnou smlouvu s pivovarem Budvar, že se ve dvou bufetech v aréně bude čepovat jeho pivo. Budvar posléze ustoupil a byl ochoten smlouvu s městem vypovědět, leč vedení HC Mountfield dalo přednost finanční pobídce z Hradce Králové. Připravovaný přesun byl definitivně schválen vedením klubu dne 18. 6. 2013.. Stěhoval se celý A-tým, který si s sebou odnesl extraligovou licenci. Mládežnické kluby registrované na svazu pod hlavičkou HC České Budějovice se nepřesouvaly.  Poté, co vedení HC Mountfield definitivně potvrdilo stěhování do Hradce Králové, rozběhla se jednání ohledně způsobu pokračování seniorského hokeje v Českých Budějovicích. Do hry vstoupily dvě skupiny. První, akciová společnost HC Motor, v čele s podnikatelem Zdeňkem Caskou, odkoupila prvoligovou licenci od Hradce Králové. Druhá skupina, CB Hokej 2013, založená bývalými českobudějovickými hráči v čele s Radkem Bělohlavem, měla prvoligovou licenci přislíbenu od Mostu (byla podepsána smlouva o smlouvě budoucí). Rada města České Budějovice se na svém zasedání 24. července rozhodla podpořit projekt skupiny kolem Radka Bělohlava, která tímto dostala k dispozici Budvar Arénu. Tato skupina následně odkoupila 100% akcií společnosti HC Motor a do nové sezóny vstoupila s licencí získanou od pana Casky. Od sezóny 2020/21 ČEZ Motor České Budějovice je účastníkem Tipsport extraligy

Historické názvy.

Zdroj:

Statistiky.

Přehled ligové účasti.

Zdroj:  Zdroj:

Účast v mezinárodních pohárech.

Zdroj:

Stadion.

České Budějovice byly po Praze a Bratislavě třetím městem v ČSR, kde byl vybudován zimní stadion s umělou ledovou plochou. Dokončen byl 27. října 1946. V roce 1967 se stadion dočkal zastřešení. V prosinci 1979 byla dobudována druhá ledová plocha, sloužící k tréninkům. V letech 2001-2002 prošel budějovický zimní stadion kompletní rekonstrukcí. Znovuotevřen byl 4.10. 2002, od té doby nese název Budvar aréna podle významného sponzora českého hokeje n.p. Budějovický Budvar. V současnosti má stadion deklarovanou celkovou kapacitu 6 421 diváků, z toho 551 je míst ke stání. Velikost hlavní ledové plochy je 28 x 58 metrů. Stavba stojí na vltavském nábřeží v ulici F.A. Gerstnera.

ČEZ Motor České Budějovice (celým názvem: České energetické závody Motor České Budějovice) je český klub ledního hokeje, který sídlí v Českých Budějovicích v Jihočeském kraji. Založen byl v roce 1928 a do roku 2013 byl pravidelným účastníkem nejvyšší hokejové soutěže v Československu, resp. České republice (kromě sezony 2004/05 kdy byl účastníkem 1. ligy) a který byl v hodnocení sezony 2007/08 serverem hockeyarchives.info v TOP 250 klubech Evropy uveden celkově na 11. místě.

Der HC České Budějovice (offiziell "HC Motor České Budějovice") ist ein tschechischer Eishockeyklub aus Budweis, der seit 2013 aufgrund eines Verkaufs der Extraliga-Lizenz der zweitklassigen 1. Liga angehört.


Mládí.

Faustina byla jedinou známou dcerou konzula a prefekta Marca Annia Vera a Rupilie Faustiny. Jejími bratry byli konzul Marcus Annius Libo a praetor Marcus Annius Verus. Jejími tetami z matčiny strany byly římské císařovny Vibia Sabina a Matidia Minor. Dědeček z otcovy strany se jmenoval Marcus Annius Verus stejně jako její otec, zatímco prarodiče z matčiny strany byli Salonia Matidia (neteř císaře Traiana) a konzul Libo Rupilius Frugi.  Faustina se narodila a vyrůstala v Římě.  Jako soukromá občanka se Faustina mezi lety 110 a 115 provdala za Antonia Pia. Jejich manželství bylo velmi šťastné. měli spolu čtyři děti, dva syny a dvě dceryː  Podle "Historia Augusta" se objevovaly řeči, že zatímco byl Antonius prokonzulem Asie, se Faustina chovala s "nadměrnou upřímností a lehkomyslností".

Císařovna.

10. července 138 se po smrti jejího strýce, císaře Hadriana, stal její manžel, jako Hadrianův adoptivní syn a dědic, císařem. Faustina se stala císařovnou a senát jí udělil titul "Augusta". Jako císařovna byla velmi respektovaná a proslulá svou krásou a moudrostí. Během svého života, jako soukromá občanka i císařovna, se Faustina podílela na pomoci charitativním organizacím pro chudé a sponzorování a pomoci při vzdělávání římských dětí, zejména dívek.  Po nástupu Antonia Pia pár nikdy neopustil Itálii; místo toho rozdělil svůj čas na Řím, Antoniovo oblíbené panství Lorium a ostatní pozemky Lanuvium, Tusculum a Signia.  Faustinin osobní styl byl hodně obdivován a napodobován. Její charakteristický účes, skládající se z opletů, které se stáhly zpátky do špičky za hlavou, byly v římském světě napodobovány po dvě nebo tři další generace.

Úmrtí.

Faustina zemřela u Říma v roce 140. Antonius byl zdrcen její smrtí a podnikl několik kroků k uctění její památky. Senát ji zbožňoval a věnoval ji Faustinský chrám v Římském fóru. Faustinin posmrtný kult byl výjimečně rozšířený a její obraz byl za vlády Antonia Pia všudypřítomný.

Annia Galeria Faustina, někdy také Faustina I. (Latinskyː Faustina Major; 16. února 100 – říjen nebo listopad 140) byla římskou císařovnou a manželkou římského císaře Antonina Pia. Zemřela brzy po nástupu svého manžela na trůn, ale nadále byla připomínána jako prominentní diva, posmrtně hrála symbolickou roli v režimu Antonia Pia.

Annia Galeria Faustina (* 105; † vor dem 24. Oktober 140), zur Unterscheidung von ihrer gleichnamigen Tochter Faustina die Ältere genannt, war die Ehefrau des römischen Kaisers Antoninus Pius. Faustina war Tochter des Konsuls des Jahres 126, Marcus Annius Verus. Ihre Mutter Rupilia Faustina war die Tochter von Kaiser Trajans Nichte Matidia und Halbschwester von Hadrians Frau Vibia Sabina. Faustina brachte als reichste Erbin Roms zur Zeit ihrer Eheschließung um das Jahr 110 ein großes Vermögen zu Antoninus, welches dieser jedoch kaum antastete. Mit ihrem Mann hatte sie vier Kinder, zwei Söhne Marcus Galerius Aurelius Antoninus und Marcus Aurelius Fulvius Antoninus sowie die beiden Töchter Aurelia Fadilla und Faustina das einzige Kind das ihre Eltern überlebte. Die Tochter Faustina erhielt zur Unterscheidung von ihrer gleichnamigen Mutter den Namenszusatz "die Jüngere". Bei der Thronbesteigung des Antoninus Pius 138 erhielt sie den Titel "Augusta". Ihre Persönlichkeit bleibt weitgehend im Dunkeln, da zwar einige Gerüchte über Zügellosigkeit über sie kursierten, diese aber wenig aussagekräftig sind. Faustina starb vor dem 24. Oktober 140. An diesem Tag wurde sie konsekriert und noch vor dem 13. November mit einem "funus censorium" (einem Staatsbegräbnis) geehrt. Bestattet wurde sie im Hadriansmausoleum. Nach ihrem Tod gestattete der Senat die Prägung zahlreicher Münzen mit ihrem Bildnis und versah sie zudem mit göttlichen Attributen. Antoninus ließ einen Faustina-Tempel oberhalb des Forum Romanum errichten, der nach seinem Tod auch ihm gewidmet wurde. Ihr zum Gedenken richtete Antoninus außerdem eine Stiftung zur Alimentierung junger Mädchen ein, die "puellae Faustinianae". Mark Aurel errichtete nach dem Tod des Antoninus eine Triumphsäule zu dessen und zu Faustinas Ehren, von der nur der Sockel erhalten geblieben ist.


Stavba.

Stélka většiny kelpů sestává z plochých, listům podobných struktur. Kelpy mají příchytný orgán, který je ukotvuje v substrátu na dně oceánu. Stélky některých druhů jsou nadnášeny dutými měchýřky naplněnými plynem.

Životní cyklus.

Pro kelpy je typická rodozměna, tedy střídání haploidního gametofytu a diploidního sporofytu. Haploidní fáze začíná ve chvíli, kdy dospělý organismus uvolní velké množství spor, ze kterých se vyvíjí samčí a samičí gametofyty. Pohlavní rozmnožování dává vzniknout sporofytu, ze kterého se vyvine dospělá řasa.

Ekologie.

Kelpy mohou tvořit husté lesy, které jsou druhově velice bohaté a plní významnou ekologickou funkci. Podél norského pobřeží se tyto lesy rozkládají na 5800 km2 příbřežních vod a poskytují útočiště mnoha živočichům. Na stélkách jsou uchyceny četné sesilní organizmy (např. mořské houby, pláštěnci nebo mechovci). V plně vyvinutých kelpových lesích se na stélkách a příchytných orgánech kelpů vyskytuje více než 100 000 bezobratlých organismů na metr čtvereční. Větší bezobratlí, zejména mořští ježci druhu "Strongylocentrotus droebachiensis", rádi kelpové porosty spásají, přestože uvnitř hustých kelpových lesů se příliš nevyskytují.

Komerční využití.

Kelpy se díky jejich výskytu v mělkých vodách a růstu stélek až k vodní hladině poměrně snadno těží. Kelpový popel je bohatý na jód a zásadité látky a může být využit při výrobě mýdla nebo skla. Až do začátku 19. století, kdy se uhličitan sodný začal zpracovávat průmyslově, bylo ve Skotsku pálení kelpu jedním z jeho hlavních zdrojů. Kyselina alginová, polysacharid získávaný z kelpu, se používá ke zpevnění zmrzlin, želé, dresingů nebo zubních past. Alginátový prášek často je používán zubaři a ortodonty při snímání otisků.  Konbu ("Saccharina japonica" a další), tedy několik druhů tichomořských řas, je velice důležitou složkou čínské, japonské a korejské kuchyně. Konbu se používá k dochucení vývarů, dušených pokrmů i rýže a také jako zelenina. Průsvitné kelpové plátky se používají jako poživatelný dekorativní obal rýže a dalších jídel.  Pro svůj vysoký obsah jódu se některé druhy kelpu už od středověku používají k léčbě zvětšené štítné žlázy.  Skupina výzkumníků z univerzity v Newcastlu v roce 2010 uskutečnila laboratorní pokusy, při kterých se kyselina alginová, obsažená v kelpu, ukázala být účinným prostředkem na hubnutí.

Zdroj obnovitelné energie.

Kelp má velké přírůstky a při tlení uvolňuje poměrně velké množství methanu a také sacharidů, které mohou být přeměněny na ethanol. Existují návrhy na zřízení velkých kelpových farem na otevřeném moři, které by mohly sloužit jako zdroj obnovitelné energie. Na rozdíl od jiných biopaliv, například kukuřičného lihu, kelpové porosty logicky nevyžadují zavlažování.

Kelpy jsou řasy patřící mezi chaluhy (Phaeophyceae) řádu Laminariales (čepelatky), které zahrnují asi třicet rodů. Kelpy vytvářejí v mělkých oceánech rozsáhlé podvodní porosty, tzv. kelpové lesy. Zřejmě se objevily v miocénu, před 5 až 23 miliony let. Tyto řasy potřebují ke svému vývoji vodu bohatou na živiny a teplotu mezi 6 °C a 14 °C. Rostou velice rychle – rostliny rodů "Macrocystis" a "Nereocystis" mohou povyrůst až o půl metru denně a dorůstat 30 až 80 metrů.

Die Laminariales sind ein Taxon der Braunalgen, deren Mitglieder unter Wasser im klaren, flachen Meer Tangwälder bilden. Im Deutschen werden sie, wie auch vielzellige Rot- und Grünalgen, allgemein als Tang bezeichnet, mehrere Gattungen auch mit dem aus dem Englischen übernommenen Wort Kelp. Zu diesen gehört der Riesentang ("Macrocystis pyrifera"), welcher mit dem Sporophyten eine Länge von bis zu 60 Metern erreicht.


Biografie.

Hayez pocházel z poměrně chudé rodiny. Jeho otec byl francouzského původu zatímco jeho matka, Chiara Torcella, pocházela z Murana. Francisco se narodil jako nejmladší z pěti synů a byl vychováván sestrou své matky, která si vzala Giovanniena Binasca, bohatého majitele lodí a sběratele umění. Již od dětství se u něj projevoval neobvyklý zájem a talent v oblasti malířství, čehož si povšiml i jeho strýc, který ho v tomto zájmu aktivně podporoval. Později se stal studentem malíře Francesca Maggiotta (Fedeliho), který ho vyučoval malířství tři roky. V roce 1806 byl přijat na Akademii výtvarných umění, kde studoval pod vedením Teodora Matteiniho. V roce 1809 se mu povedlo nastoupit na Akademii di San Luca v Římě. V Římě zůstal až do roku 1814, kdy se přestěhoval do Neapole. V roce 1850 byl jmenován ředitelem Brerijské akademie v Miláně. Roku 1882 zemřel, pochován byl v Miláně na 'Cimitero monumentale di Milano'.

Hodnocení.

Hodnocení Hayezova díla je komplikováno skutečností, že často své práce nepodepisoval nebo nedatoval. Hayez do svých prací navíc přidával i ty, které sám nevytvořil, ale koupil, a naopak některé své práce prodal a tím znemožnil jejich poznání. Navíc často maloval stejné díla s minimálními změnami nebo dokonce se změnami žádnými. V jeho raných dílech jde rozpoznat silný vliv Ingrese a Nazarenského hnutí. Jeho pozdnější práce jsou inspirovány klasicismem.

Dílo.

Mezi jeho díla patří:  "" (1842–1844) "" (1811) "" (c. 1867) "Portrét Mariny Faliero" (1867) "" (c. 1881) "" (1859) – Pinacoteca di Brera, Milán

Francesco Hayez (10. února 1791, Benátky – 21. prosince 1882, Milán) byl vedoucí milánský umělec romantismu v polovině 19. století, který proslul historickými obrazy, politickými alegoriemi a výjimečně jemnými portréty.

Francesco Hayez (* 10. Februar 1791 in Venedig; † 12. Februar 1882 in Mailand) war ein italienischer Maler, Historienmaler, Lithograf und Kupferstecher.


Popis.

Dřezovce jsou opadavé jednodomé nebo dvoudomé stromy a keře se střídavými složenými listy. Na větvích a kmenech jsou často nápadné trny. Listy jsou jednoduše zpeřené nebo dvakrát zpeřené, v některých případech i obojí na téže rostlině. Listy jsou složené z početných střídavých až téměř vstřícných lístků, které jsou na okraji pilovité až vroubkované nebo řidčeji celokrajné. Na brachyblastech jsou listy často nahloučené do svazečků. Palisty jsou drobné a opadavé. Květy jsou uspořádány v úžlabních nebo výjimečně vrcholových hroznech nebo klasech, řidčeji latách. Květy jsou žlutavě zelené až zelenavě bílé. Okvětí je 3-5 četné. Koruna je stejně dlouhá nebo o něco delší než kalich. Tyčinek je 56 až 10 a vyčnívají z květu. Semeník je přisedlý nebo krátce stopkatý, s krátkou čnělkou a vrcholovou bliznou. Obsahuje 1 až mnoho vajíček. Plodem je nepukavý nebo jen obtížně pukající plochý lusk. Mezi zploštělými velmi tvrdými semeny je sladká rosolovitá hmota.

Rozšíření.

Rod dřezovec zahrnuje asi 12 druhů. Je rozšířen v jihozápadní, střední a východní Asii a v Severní a Jižní Americe. Nejvíce druhů se vyskytuje v Číně, některé přesahují též do Vietnamu, Koreji nebo Japonska. V Severní Americe rostou 2 druhy: dřezovec trojtrnný ("G. triacanthos") a dřezovec vodomilný ("G. aquatica"), a v oblastech se společným výskytem i kříženec těchto dvou druhů, "G. x texana". Na Kavkazu dále roste dřezovec kaspický ("G. caspica"), v severovýchodní Indii dřezovec "Gleditsia assamica". V Jižní Americe roste jediný druh, "Gleditsia amorphoides", rozšířený v jižní Brazílii, Paraguayi, Bolívii, Uruguayi a severní Argentině. Některé zdroje uvádějí výskyt i v tropické Africe, a sice druhu "Gleditsia africana". Tento taxon, rostoucí v Angole, byl však přeřazen do jiného rodu a platné jméno je "Erythrophleum africanum".

Obsahové látky.

U dřezovce japonského ("Gleditsia japonica") byl prokázán obsah saponinů, flavonoidů a fenylpropanoidů.

Význam.

Dřezovce jsou atraktivní dřeviny vysazované zejména jako solitéry. Jsou vhodné také do vysokých živých plotů. Vyžadují světlá a teplá stanoviště a jsou dosti odolné proti suchu. V České republice je různých kultivarech pěstován především dřezovec trojtrnný ("Gleditsia triacanthos"). Jednotlivé kultivary se odlišují zejména celkovým vzrůstem a habitem, barvou listů a přítomností nebo četností trnů. Mimo tento druh se lze v českých botanických zahradách a arboretech poměrně zřídka setkat i s dřezovcem vodomilným ("G. aquatica"), dřezovcem kaspickým ("G. caspica") nebo dřezovcem japonským ("G. japonica").  Dřeň plodů dřezovce trojtrnného ("Gleditsia triacanthos") využívali američtí Indiáni jako sladidlo, zahušťovadlo a v léčitelství. Dřezovec čínský ("Gleditsia sinensis") je využíván v tradiční čínské medicíně, dřezovec japonský ("Gleditsia japonica") v Koreji.  Dřevo dřezovce trojtrnného ("Gleditsia triacanthos") je vlastnostmi podobné dřevu akátovému, je pevné, obtížně opracovatelné a trvanlivé. Je používáno zejména na pražce, vodní stavby, mosty a podobně.

Dřezovec ("Gleditsia") je rod rostlin patřící do čeledi bobovité ("Fabaceae"). Dřezovce jsou dřeviny se složenými listy a často s nápadnými dlouhými trny na kmenech a větvích. Pocházejí z Asie a Severní i Jižní Ameriky. Některé druhy jsou pěstovány v celé řadě kultivarů jako cenné okrasné dřeviny. V České republice se pěstuje zejména dřezovec trojtrnný.

Die Gleditschien ("Gleditsia"), auch Lederhülsenbäume genannt, sind eine Pflanzengattung in der Unterfamilie der Caesalpinioideae innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Die 12 bis 14 Arten sind in den gemäßigten und subtropischen Regionen Nord- und Südamerikas sowie in Teilen des gemäßigten und subtropischen Asiens und im tropischen Afrika verbreitet.