Historie.

Původní plány.

Plán na stavbu české polární stanice se objevil poprvé v šedesátých letech 20. století, kdy byl zčásti ovlivněn politickými zájmy Sovětského svazu, ale převažovaly zejména snahy o možné rozšíření československého biologického, glaciologického, klimatologického a geologického výzkumu. Na počátku sedmdesátých let však došlo pro nedostatek peněz k přerušení snah o vybudování stanice a poklesl rovněž zájem investovat do výzkumu v tak vzdálené a specifické oblasti.  K obnovení zájmu došlo v osmdesátých letech 20. století, a to ze strany Českého geologického ústavu (dnes Česká geologická služba). Současně s tím byla dokonce vybrána i lokalita pro stavbu základny, a sice na východě Antarktidy v zátoce Prydz Bay, kde později své stanice postavili Australané, Rusové a Číňané. I přes dostatek finančních zdrojů ovšem nebyl projekt realizován, neboť narazil na problém nutnosti zaštítění některou z federálních institucí, která by plán následně navrhla ke schválení federálnímu shromáždění. Taková instituce se však nenašla a i Československá akademie věd vydala zamítavé stanovisko.

Hledání zázemí.

V roce 1994 se česká vědecká výprava složená ze zástupců Masarykovy univerzity, Akademie věd, Jihočeské univerzity a Českého hydrometeorologického ústavu vydala na ostrov krále Jiřího, kde až do roku 1997 prováděla výzkumy za podpory stanice polské, která se spolu se sedmi dalšími stanicemi v místě nachází. Hostování na cizí stanici se však ukázalo jako nevhodné, neboť při něm docházelo ke konfliktům mezi výzkumnými týmy jednotlivých zemí. Později vyvstal návrh na vybudování společné stanice pro země visegrádské čtyřky (Česko, Slovensko, Polsko a Maďarsko), avšak ten byl kvůli problémům s rozdělením financování nakonec zamítnut.  Další česká vědecká činnost Masarykovy univerzity a Akademie věd na Antarktidě se odehrávala v letech 1999 až 2004 a vzhledem k absenci stanice (jejíž přípravy však již probíhaly), musela být prováděna na stanici britské a ukrajinské.

Plánování stanice.

Za polohu připravované české stanice byl původně zvolen Turret Point, který leží u zátoky krále Jiřího na ostrově Krále Jiřího, přibližně 200 kilometrů severně od dnešní stanice. Lokace byla v roce 2001 předložena Výboru pro ochranu antarktického prostředí na konferenci v Petrohradě, avšak ten ji zamítl zejména z důvodu množství stanic v okolí a kvůli návrhu jiných zemí o prohlášení území za chráněné. Jako další možnost se ukázalo využití některé ze zakonzervovaných britských stanic, avšak žádná z nich české vědecké výpravě nevyhovovala. Zvolilo se tak nové místo, které bylo představeno na následující konferenci Výboru, tentokrát ve Varšavě. Schválení nové plánované polohy stanice proběhlo na konferenci bez problémů. Lokalita se nacházela na severním cípu ostrova Jamese Rosse, kde byla základna opravdu později vystavěna. Pro toto místo mluvilo zejména nezaledněné okolí a velká vzdálenost od ostatních stanic – nejblíže se nachází argentinská stanice Marambio ležící přes sedmdesát kilometrů jihovýchodně. Na dalším kongresu Výboru pro ochranu antarktického prostředí v roce 2003 byla dopracována projektová dokumentace stanice, avšak ten ji odmítl kvůli úpravám provedeným po termínu. Definitivního schválení se proto dočkala v téměř nezměněném rozsahu až v následujícím roce na summitu v Kapském Městě. Již na podzim roku 2004 byl zahájen transport materiálu na místo budoucí stanice.

Příprava stanice.

Při stavbě stanice bylo nutné dbát o zachování minimální energetické náročnosti a také minimální ekologické zátěže pro okolí. Jako hlavní zásady pro stavbu stanice bylo:

Umístění.

Stanice se nachází na 63°48′02,3′′ j. š., 57°52′59,9′′ z. d. na ostrově Jamese Rosse nedaleko pobřeží Antarktického poloostrova. Tento poloostrov vybíhá z pevninské Antarktidy směrem na sever k jižnímu cípu Jižní Ameriky. K ostrovu Jamese Rosse zřejmě poprvé doplul v 19. století James Clark Ross a popsal ho jako Haddingtonovu zemi. Až v zimě 1902/1903 však výprava Otto Nordenskjölda zjistila, že Haddingtonova země je ve skutečnosti ostrovem, a pojmenovala jej na počest svého objevitele ostrovem Jamese Rosse. Průliv, který jej odděluje od pevniny, nazvala průlivem prince Gustava. Jedná se o oblast s nízkou hustotou polárních stanic – nejbližší je argentinská základna Marambio na Seymourově ostrově. Samotná Mendelova polární stanice stojí na severním pobřeží ostrova Jamese Rosse (na mírně kamenité pláži 80–100 m od mořského pobřeží, v nadmořské výšce 9 m n. m.), a to mezi mysy Bibby Point a Cape Lachman. Stanice je tedy směřována do cca 10–20 km širokého průlivu prince Gustava, který byl pokryt vrstvou věčného ledu, ale v létě roku 1994 poprvé rozmrzl. Je však plný ledových ker a kusů ledovců, proto je lodní doprava stále (k r. 2010) komplikovaná.  Celá severozápadní část ostrova, Ulu Peninsula, je jednou z největších odledněných částí Antarktidy. Odledněno je až 80 % rozlohy ostrova. Také díky srážkovému stínu Antarktického poloostrova má nízký roční úhrn srážek (cca 300 mm) a tající sníh z občasných srážek se obvykle rychle vsakuje. Stanice totiž stojí na mořské terase tvořené kompaktním jemným pískem, regolitem. Roční chod teplot v roce 2008 dosahoval minima −35,5 °C a maxima 12,5 °C (průměr −4,6 °C), vlhkost minima 71,2 % a maxima 88,1 % (průměr 81 %).  Přesné umístění stanice bylo vybráno s ohledem na tři hlavní kritéria:

Výstavba.

Doprava materiálu.

Konstrukční prvky stanice i části infrastruktury byly vyrobeny v letech 2001–2002 v Česku, kde byly v rámci příprav některé její části i složeny a vyzkoušeny, aby se minimalizoval čas stavby na místě a případné problémy. Samotná přeprava začala v listopadu roku 2004, kdy materiál putoval nejprve do Hamburku a později do chilského přístavu Punta Arenas. Odtud mělo být vše převezeno přímo na ostrov Jamese Rosse, avšak při transportu nastaly potíže: první loď, "Anatarctic Dream", nevyplula kvůli špatnému technickému stavu vůbec a druhá, "Porvenir I.", havarovala nedaleko přístavu při cestě na nakládku. Úspěšně proběhla až třetí přeprava chilským vojenským ledoborcem "Oscar Almirante Viel".

Stavba na místě.

Ledoborec se k místu budoucí stanice, kde již čekala přípravná výprava, přiblížil 24. února 2004 v ranních hodinách a během následujících dvou dnů bylo z lodi vyloženo osm kontejnerů o celkové hmotnosti 130 tun. Stavební práce následovaly bezprostředně po ukončení vyloďovacích činností a z první dodávky materiálu stála na konci antarktického léta postavena během sedmi dnů téměř celá hlavní budova, ve které mohl být uskladněn materiál pro další stavbu. Vzhledem k tomu, že první dodávka neobsahovala veškeré materiály a systémy nutné ke stavbě stanice, byla hlavní budova i přilehlé kontejnery zazimovány a stavba pokračovala další rok. Povětrnostní podmínky byly při stavbě na antarktické poměry velmi příznivé, ale i tak se teploty pohybovaly v rozmezí od -8 do +6 °C a vítr o rychlosti až 120 km/h někdy neustával po několik dní.

Slavnostní otevření.

Po veškerých přípravách byla stanice slavnostně otevřena 22. února 2007 a pokřtěna. Slavnosti se účastnili členové vědeckého týmu, zástupce českého velvyslanectví v Argentině a děkan Přírodovědecké fakulty Masarykovy univerzity.

Financování výstavby.

Finanční prostředky na její výstavbu poskytlo Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy ČR, nositelem projektu se stala Masarykova univerzita a zhotovitelem celého komplexu se na základě výběrového řízení stala firma PSG -International ze Zlína. Náklady na výstavbu stanice činily asi 60 milionů Kč.

Základna.

Popis budov.

Stanice je ve srovnání s tradičními antarktickými základnami spíše menší velikosti a vymyká se tedy typickému vzhledu předimenzovaných budov, které byly na Antarktidě v minulosti postaveny jinými zeměmi. Celá konstrukce je podřízena extrémním klimatickým podmínkám, jež v oblasti panují. Je tvořena především jednopatrovou hlavní budovou (dřevostavba 26,5 m × 11,5 m, na výšku 2,8–3,6 m), využívaná k ubytování, stravování, relaxaci i k laboratorní činnosti. Uvnitř se nachází dvanáct jedno- až dvoulůžkových ložnic, dvě společné pracovny, ale také jídelna, kuchyňka, hygienické zařízení a sušárna. V základech má tato budova mříž z dubových pražců zapuštěných do mělkých základů a tvořících konstrukci stojící nejméně 40 cm nad zemí, aby se omezily ztráty tepla do chladné antarktické zeminy. Stěny (o tloušťce 265 mm) jsou postaveny systémem K-Kontrol, skládají ze dvou OSB desek a mezi nimi umístěné izolační výplně. Zvnějšku obvodových stěn je překližka, která chrání konstrukci před nepříznivými vlivy vnějšího prostředí (slaný aerosol, občasné písečné bouře). Podlaha a stropy jsou konstruovány podobně, ale mají větší tloušťku (320 mm). Střecha je zkosena 5 % k jižní straně a je pokryta polyvinylchloridovou deskou, která objekt chrání před účinky UV.  V okolí hlavní budovy se nachází dalších devět technických kontejnerů (o rozměrech 6 × 2,5 × 2,6 m), které slouží jako sklady dieselových agregátů a náhradních dílů, garáže, spalovna odpadů či elektrocentrála. Na kontejnerech jsou připevněny větrné elektrárny, které je možné při silném větru sklopit. Plošné rozptýlení objektů do prostoru snižuje riziko požáru nebo ekologické havárie.

Provoz.

Na stanici je pouze sezónní provoz, a to během letního období, kdy zde pracuje asi patnáct osob. Mimo letní sezónu by byl problém s vytápěním a zajištěním pitné vody; ta by se musela získávat roztápěním sněhu a zimní pobyt by tedy spotřeboval velké množství nafty. Stanice je nicméně vybavena promyšleným systémem alternativních zdrojů energie, které v létě spotřebu nafty snižují. Na severní straně budovy (kam dopadá nejvíce slunečního záření) jsou umístěny kolektory pokrývající plochu 36 m zdi, které ohřívají vzduch až na teplotu 55 °C, jenž se vhání do místností a udržuje vnitřní teplotu 17–19 °C. Dále k ní původně byly upevněny také ploché panely, v nichž se v teplých dnech ohřívala voda pro kuchyň a koupelnu. Kvůli nedostatečné kapacitě těchto panelů však došlo k jejich výměně za fotovoltaické články vyrábějící elektrickou energii. Elektřinu vyrábí také osm větrných turbín, každá o výkonu 1,5 kW. Takto vyrobenou energii je možné ukládat do NiCd baterií. Zbytek elektřiny zajišťují dieselové generátory. V závislosti na počasí se obnovitelné zdroje energie podílí na zásobování stanice elektřinou mezi 60–90 %. Stanice používá argentinské časové pásmo UTC-3.  Voda se získává z nedalekého potoka, který však někdy v únoru až březnu zamrzá, a proto je zásoba vody ukládána ještě do speciálních kontejnerů uvnitř budovy. Komunikace se světem se odehrává díky satelitní technologii Bender založené na síti Inmarsat, vyvinuté ve spolupráci s Fakultou elektrotechnickou ČVUT. Umožňuje výměnu dat rychlostí až 492 kbit/s. Součástí vybavení stanice je dále spouštěcí rampa a odvod upravené splaškové vody do moře. Při projektování stanice a všech jejích systémů byly plně respektovány veškeré ekologické požadavky a předpisy obsažené v příloze Antarktické smlouvy ("").  Roční náklady na provoz jsou 11 milionů korun, které z větší části pokrývá Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy České republiky, z menší pak Masarykova univerzita. Případné výpadky, či snížení financování, jako v roce 2015, kdy na stanici odletělo pouze šest vědců, chce pokrývat Český antarktický nadační fond, který byl v roce 2014 založen a jehož prezidentem je zakladatel české stanice Pavel Prošek.

Výzkum.

Místo, kde stojí stanice, bylo před jejím vybudováním vědecky neprobádané a přitom atraktivní z hlediska projektů, na které se český výzkum Antarktidy soustředí. Z geologického hlediska je to oblast křídových sedimentů bohatých na zkameněliny, do nichž zespoda místy pronikaly vulkanické horniny. Vulkanická aktivita se mnohdy odehrávala pod ledovci. Klimatické změny v této oblasti se projevily od poloviny 20. století ústupem ledovců a kolonizací obnaženého povrchu nižšími rostlinami. Mnoho druhů organismů bylo pro vědu zcela nových a vysoké je i zastoupení endemitů. Ve sladkovodních jezerech v okolí se nachází zajímavá a neprostudovaná společenství řas, sinic a jednoduchých živočichů.  Výzkumné projekty v místě započaly již před stavbou stanice a zahrnovaly geologický výzkum vedený Českou geologickou službou a klimatologicko-geomorfologický výzkum vedený Přírodovědeckou fakultou Masarykovy univerzity. V době, kdy se dokončovala stanice, se rozběhl botanický průzkum sinic v rámci projektu Přírodovědecké fakulty Jihočeské univerzity a Botanického ústavu AV ČR. Přírodovědecká fakulta MU také připravila projekt výzkumu UV záření v dané oblasti, projekt zahrnující výzkum UV záření a ozonové vrstvy. Geologické mapování okolí stanice realizovala také Česká geologická služba. Probíhal též základní ornitologický výzkum, nicméně většina ptáků hnízdí již od poloviny listopadu, zatímco na stanici se obvykle ornitologové dostanou až na začátku ledna. Ichtyologický výzkum se věnoval rybám v pobřežních vodách a jejich parazitům, zatímco výzkum vnímání magnetického pole živočichy byl prováděn na blešivcích. Bakteriologický výzkum popsal nové druhy bakterií. Jeden z projektů hodnotil stres polárních výzkumníků během pohybu a také míru přizpůsobení těla arktickým podmínkám, jiný zkoumal stárnutí plastů v extrémních podmínkách antarktického počasí. Na výzkumném úsilí se podílí i zahraniční instituce včetně Instituto Antártico Argentino, Instituto Nacional Antártico Chileno, British Antarctic Survey, Servicio Meteorológico Nacional Argentina a Nederlands Instituut voor Ecologie. Volná místa na stanici jsou nabízena vědcům a studentům českých i zahraničních univerzit a vědeckých pracovišť.

Druhá „česká“ stanice.

Na Nelsonově ostrově v souostroví Jižní Shetlandy se nachází polární stanice Eco-Nelson založená v roce 1988 polárníkem Jaroslavem Pavlíčkem. Tato stanice má však mezinárodní charakter, a proto není považována za českou stanici.

Mendelova polární stanice je česká výzkumná stanice v Antarktidě na pobřeží ostrova Jamese Rosse. Založil ji polárník Pavel Prošek. Slavnostně byla otevřena v únoru 2007, čímž se Česko stalo 26. zemí s vlastní vědeckou základnou na kontinentu. Stanice je majetkem brněnské Masarykovy univerzity a dostala jméno po zakladateli moderní genetiky, meteorologovi Johannu Gregoru Mendelovi. Díky výzkumné činnosti na této stanici patří Česko mezi státy s hlasovacím právem v Antarktickém smluvním systému.

Die Mendel-Polarstation (offizieller tschechischer Name ) ist eine tschechische Forschungsstation in der Antarktika an der Küste der James-Ross-Insel. Sie wurde von dem tschechischen Polarforscher Pavel Prošek gegründet. Die offizielle Eröffnungsfeier fand im Februar 2007 statt und machte die Tschechische Republik zum 26. Staat mit einer eigenen wissenschaftlichen Basis auf dem Kontinent. Die Station ist Eigentum der Masaryk-Universität in Brünn und wurde nach dem Vater der modernen Genetik, dem Meteorologen Gregor Johann Mendel, benannt. Dank der an der Station durchgeführten Forschungen hat die Tschechische Republik Stimmrecht im Rahmen des Antarktis-Vertrags.


Rakouská situace.

Na jaře roku 1800 mělo Rakousko proti Francii postaveny dvě armády. Melasova armáda byla v Itálii a Krayova v Německu. Podle plánu Dvorské válečné rady měla první zaútočit Melasova armáda a teprve poté, co dobude Janovskou riviéru a postoupí k Provenci, měl zaútočit Kray. Jeho armáda se měla vyhnout Švýcarsku a směřovat přes Rýn na Belfort. Poté měla každá z armád tvořit rameno kleští směřujících na Paříž.  Na německém bojišti bylo pod velením Paula Kraye von Krajova 120.000 mužů. Z toho 7000 tvořily tyrolské milice, 5000 vojáků z Mohuče, které najal baron Albini, a 12.000 Bavorů a 6000 Württemberčanů, které najali Angličané. Z celkového počtu však muselo 25.000 mužů střežit alpské průsmyky a zajišťovat spojení mezi armádami v Německu a Itálii. Armáda byla rozdělena na 4 sbory:

Francouzská situace.

Francouzská Rýnská armáda, které velel generál Jean-Victor Moreau, měla k dispozici 137.000 mužů. Z nich však bylo nutné vyčlenit muže do posádek, pevností a doplňovacích center. Pro bojové operace tedy bylo připraveno 108.000 mužů. Podle plánu bylo úkolem Rýnské armády zatlačit Rakušany do hloubi Německa a přerušit spojení mezi oběma rakouskými armádami.  Armáda byla rozdělena na 4 sbory:

Bitva.

Předehra.

Francouzská armáda začala 25. dubna přecházet Rýn. 30. dubna vytvořila mohutnou linii na spojnici Waldshut – Sankt-Blasien – Neustadt. 1. května se pravé křídlo posunulo do prostoru Halau a ocitlo se tak 30 kilometrů od hlavní rakouské doplňovací a zásobovací základny ve Stockachu. Levé křídlo bylo ve stejné vzdálenosti od Krayova hlavního stanu ve Donaueschingenu. 2. května se záložní sbor předsunul před střed a celá armáda postoupila od západu a jihozápadu k trojúhelníku Stockach – Engen – Moeskirch, kde došlo následující den k bitvě.

Stockach.

3. května 1800 postupoval Lecourbův sbor směrem ke Stockachu. Pravá Vandammova divize postupovala na Wahlwies. Střední Montrichardova divize postupovala přímo na Stockach. Levá Lourgesova divize postupovala na Aach, tedy do prostoru mezi Stockachem a Engenem. Vandamme narazil v lesnatém terénu na rakouský předvoj, který kladl odpor, dokud Francouzům nepřispěchala na pomoc Montrichardova divize. Teprve potom Rakušané ustoupili do obraného postavení u Stockachu. Tomu velel francouzský emigrant, kníže de Vaudémont, který měl k dispozici 12.000 mužů, na poslední chvíli posílených jezdectvem a dělostřelectvem. Rakouské jezdectvo se po úvodním boji s francouzským stáhlo, aby uvolnilo pole pro dělostřelectvo a rakouské střelce. Ti odvedli dobrou práci a donutili francouzské jezdectvo k ústupu.  V té době Molitorova brigáda z Vandammovy divize nebezpečně postupovala mezi Stockach a Bodamské jezero, čímž nebezpečně obcházela Vaudémontův levý bok. Vaudémont ho začal posilovat, ale po útoku Montrichardovy divize na střed svého postavení byl donucen začít pomalu ustupovat. Nejprve ustupoval směrem k hlavním Krayovým silám, ale v tom mu zabránila Lourgesova divize. Pak začal ustupovat dvěma směry, a to k severu na Moeskirch a k severovýchodu na Pfullendorf. Lecourbův sbor pak obsadil Stockach, kde zajal 3 až 4 tisíce mužů a získal 9 děl a obrovské sklady a arzenály.

Engen.

Současně s bojem u Stockachu probíhal také boj u 20 kilometrů vzdáleného Engenu. Kray zde měl 45 000 vojáků a proti němu postupoval celý Moreaův záložní sbor a polovina Lorgesovy divize od Lecourbova sboru. Celkem asi 32 000 mužů.  Moreau se obával, že jeho síly nebudou stačit na prolomení rakouských linií, a proto povolal 25 km vzdálený Saint-Cyrův sbor. Na jeho příchod však nečekal a zaútočil Delmasovou a Bastoulovou divizí na rakouský střed u vesnice Welschingen a les, který s vesnicí sousedil. Po počátečních problémech se Francouzům podařilo vesnici i les obsadit.  Klíčovým bodem před Engenem byla hora Hohenhowen (814 m.). Ta ležela na rakouském pravém křídle a na ni zaútočily Leclercova a Richespansova divize. Kray však útok na toto místo předpokládal a na jeho obranu se dobře připravil. O toto místo se sváděly nejprudší boje. Okolo šesté hodiny večer přišly Krayovi zprávy o blížícím se Saint-Cyrovu sboru. Kray na to reagoval pokusem o rozhodující útok a zaútočil na Francouzi obsazenou ves Welschingen. Francouzům se však jeho útok podařilo odrazit. Aby Moreau Welschingenu odlehčil, nechal Bontempsovu brigádu zaútočit na ves Ehingen na rakouském levém křídle. Uherským granátníkům se však Bontempsův postup podařilo zastavit a nakonec každé armádě patřila polovina vesnice. Dosud se bitva vyvíjela nerozhodně a Saint-Cyrův sbor stále ještě nedorazil. Byl to důsledek Krayova odloučení části sil pod velením podmaršálka Nauendorfa, které Saint-Cyrův postup úspěšně zpomalovaly.  Až za soumraku se Richespansova divize dostala na vrchol Hohenhowenu a Kray, který už věděl o porážce u Stockachu, začal ustupovat. Za sebou nechal 20 děl a asi 7 000 zajatců. Ztráty na životech byly na obou stranách vyrovnané. Jedním z padlých byl i podmaršálek Andreas, hrabě Karaiczay (též Karácsay) de Wallje-Szaka.

Důsledky bitvy.

Dvě bitvy svedené 20 km od sebe vysoko pozdvihly francouzskou morálku. Pro nováčky to byl úspěšný bojový křest a pro veterány odplata za porážky, které jim v těchto místech loni uštědřil arcivévoda Karel. Vítězství umožnilo Moreauovi postup do Krayova levého boku a tím ho odříznout od Bavorska, Rakouska a v neposlední řadě od nejkratšího spojení s Melasovou armádou.

Bitva u Stockachu (1800) byla jednou z bitev druhé koaliční války. Na bojišti se utkaly 3. května 1800 jednotky Francouzského Konzulátu a Habsburské říše.

Die Zweite Schlacht bei Stockach fand am 3. Mai 1800 in und um Stockach statt, zwischen der von Lecourbe befehligten französischen Armee und der österreichischen Armee unter dem Befehl des Prinzen von Lothringen-Vaudémont. Sie endete mit einem französischen Sieg.


Historie.

První písemná zmínka o hradu se nachází ve falzu listiny z 15. století, které nechal zhotovit Oldřich z Rožmberka. Podle ní v roce 1264 král Přemysl Otakar II. potvrdil vlastnictví hradu "Vokovi z Rožmberka." V další padělané listině daroval král Jan Lucemburský hrady Sokolčí a Příběnice "Vokovi z Rožmberka." Pravost této listiny potvrdil roku 1460 vyšebrodský opat.  Skutečné dějiny lze částečně odvodit z vlastnických poměrů okolních panství. Podle nich mohl Sokolčí založit "Jindřich z Velešína" po roce 1358, ve kterém prodal svůj podíl na Velešíně svému bratru Benešovi. Později hrad pravděpodobně získali neznámým způsobem Rožmberkové, kteří neměli důvod jej udržovat, a nechali ho zpustnout. Jako zbořený se připomíná v roce 1541.

Stavební podoba.

Sokolčí bylo ve své době menším, ale kvalitně provedeným šlechtickým hradem. Typově patří mezi tzv. blokové dispozice, která byla módní v klidných dobách za vlády Lucemburků a kladla důraz především na reprezentační a obytnou funkci. Oproti jiným hradům mělo Sokolčí slabší zdi a v některých budovách hrálo významnou konstrukční roli dřevo.  Hrad tvořilo rozsáhlé předhradí a protáhlé, přibližně trojúhelníkové jádro. Předhradí chránil val, šíjový příkop a další opevnění, ze kterého se dochoval jen nízký val na vnitřní straně příkopu. Podle terénních náznaků zde stála rozměrná budova s rizalitem. Brána se nacházela na jižním konci příkopu.  Další, ve skále vysekaný příkop, chrání hradní jádro. Vstupovalo se do něj branskou věží částečně předsunutou směrem do příkopu. V jihovýchodním nároží jádra přímo na branskou věž navazovala torzovitě dochovaná obdélná budova. Na druhé straně brány, v severovýchodním nároží, stojí zbytky obdélné obytné věže. Na ni se napojoval palác postavený podél části severní hradby. Z jeho detailů se dochovala dvě sklepní okénka. Zbytek plochy jádra je s výjimkou drobných fragmentů obvodových zdí bez výraznějších stop zástavby. Pravděpodobně celou šířku dispozice však zabrala větší budova postavená alespoň částečně ze dřeva.

Turistika.

Zbytky hradu jsou volně přístupné. Vede k nim odbočka z červeně značené turistické trasy z Kaplice do Benešova nad Černou. Údolím řeky také vede naučná stezka "Údolím Černé" od Vodní nádrže Hradiště k soběnovské vodní elektrárně.  Skála, na které zřícenina stojí, je horolezeckou lokalitou se 42 popsanými lezeckými trasami. Ve svazích výběžku Hradišťského vrchu na protějším břehu Černé je několik mrazových srubů s pseudokrasovými jeskyněmi. Největší z nich se nachází přímo naproti hradu, a menší jeskyně je i ve skalách pod hradem.

Sokolčí je zřícenina hradu asi 4,5 km východně od Kaplice v okrese Český Krumlov. Nachází se v katastrálním území Děkanské Skaliny na skalnatém ostrohu nad říčkou Černou v nadmořské výšce okolo 580 m. Kromě terénních reliktů se z hradu dochovaly části hradeb a dvou věží. Od roku 1963 je zřícenina chráněna jako kulturní památka.

Die Burgruine Sokolčí (deutsch "Falkenburg") ist die Ruine einer Höhenburg in der Gemeinde Benešov nad Černou im Okres Český Krumlov in der Region Südböhmen in Tschechien. Seit 1958 ist sie ein geschütztes Kulturdenkmal.


Krátká historie.

Historický vývoj.

Starověké čínské zdroje řadí nomádské Kimäky ke skupině Asijských Hunů, kteří během migrace (93-380) zůstali v Žety-su ( Sedmiříčí) a ve Východním Turkestánu.  Během migrace hlavní části Asijštích Hunů ze Střední Asie a Jižní Sibiře do Evropy, jejich větev zůstala u Tarbagatajského pohoří. V roce 160 Středoasijští Hunové dobyli Žety-su, a založili zde Jüe-panské knížectví (): (160-490, běžný název v čínské literatuře), trvající do roku 490. Od roku 420 byli ohrožováni Žuan-žuany. V roce 490 byli Jüe-pani poraženi Wej-chey ("15 Ujgurských kmenů"), pocházejícími z Tie-lejů a byli rozděleni do čtyř kmenů se souhrnným názvem "Čchu-mu-chunové", "Čubani" nebo "Slabí Hunové":Čchu-jüe → Čolové,Čchu-mi → Čumulové,Čchu-mu-kun → Kimäkové,Čchu-pan → Čubani či Slabí Hunové.  Později ze dvou části Čujských kmenů - Čolů a Čumulů - vznikly dvě větve Čugajů → (Čch'-čchi → Čigilové a Šatchuo-tchu-ťüe → Čugajští turci). Od roku 583 byli Kimäkové důležitou součástí Západoturkutského kaganátu (583-657) a patřili do svazu kmenů Dulu. Od roku 657, když se kaganát začal rozkládal, odkočovali do stepí severozápadně od Altaje do oblastí kolem Irtyše. Zde se začalo formovat jádro nového kmenového svazu. V jeho čele byl vládce s titulem "šad-tutuk". Od poloviny 7. století Jüe-pani nesou turkický název Alty-čubové (Čujské kmeny nebo Čujští Hunové). Část z nich, Kimäkové obývala region řeky Irtyš (dobový název: Ertiš). Jüe-pani se podíleli na tvorbě národa Türgešů a jejich kaganátu a později byli vazalové Turkutů. Migrace Turkutů (Wej-cheové, Tokuz Oguzové, Süe-jentchuové, Chuej-chuové atd...) do této oblasti počala po kolapsu První Ujgurské říše (autonomie v "období bezvládí Turkutů" 630-683 v současném Mongolsku). Během "ujgurského období" se Čujské kmeny konsolidovaly do jádra "sedmi kmenů" známých jako Kimäkové z arabských a perských zdrojů.

Kimäcko-Kypčacký kaganát.

V roce 743 vznikl Kimäcký či Kimäcko-Kypčacký chanát (743–1050). Po vzniku říše Ujgurů (740-840), sem z Altaje přicházejí další kmeny, které se staly důležitou součástí nové říše - Kypčakové. Část Čujštích Hunů se ocitla v Ujgurském Kaganátě a další část si udržela svou nezávislost. Kimäkové ale hrají nadále vedoucí úlohu. Kimäkové byli jedním z Tureckých kmenů známý z arabských a perských středověkých spisovatelů jako jeden ze "sedmi kmenů" v Kimäckém Kaganátě. Ostatních šest složek kmene za Abu Said Gardiziho (1061) byli Kypčakové, Ejmürové, Tataři, Bajandurové, Lanikazové a Ažladi. V roce 744, po rozpadu Kutlukského kaganátu (Modří Turci), se začíná Kimäcko-kypčacký kaganát rychle rozšiřovat dokonce ve třech směrech: na jih k Žety-su, na jihozápad k Syr-darje a na západ k Uralu (tímto směrem se šířili Kypčakové). Dalším důležitým zlomem byl rok 840, kdy Jenisejští Kyrgyzové zničili dosud nejmocnější říši ve stepi, říše Ujgurů. Část kmenů, patřících dosud do ujgurské říše se připojila k nim. Svaz měl v polovině 9. století devět kmenů a vládce se začal titulovat jabgu. Na přelomu 9. a 10. století se svaz přetváří v raně feudální stát. Tvořilo ho dvanáct kmenů a vládce už je označován jako kagan. Rozkládal se od řek Tobol a Irtyš ke Kaspickému moři.  Obživu poskytovalo Kimäkům hlavně pastevectví, v menší míře ale už také pěstovali pšenici, ječmen a rýži. Rozvíjela se také řemesla, hlavně ta, která pracovala s kovy a kůží, dále šperkařství.  Podobně jako Turkuti uctívali boha nebes Tengri a přírodní síly jako slunce, hvězdy, řeky, hory. Význačným osobnostem vztyčovali kamenné sochy, tzv. baby. Od Turkutů také převzali runové písmo.  V 10. století byly vztahy se sousedy dosti přátelské, doložené je například, že měli společná pastviště s Oguzy severně od Aralu a Kaspicku. Ale jejích centrální moc začala upadat. Zásadní změny přicházejí na počátku 11. století, a to jak uvnitř říše, tak i navenek. Oguzové jsou zatlačeni na jih, Pečeněhové na západ, Karlukové na jihovýchod. Zároveň dochází k dalšímu posunu Kypčaků společně s menší částí Kimäků západním směrem. Kypčakové zaujímají vedoucí postavení, zabírají nejlepší pastviny, jejich chánové přebírají vládu, naopak jméno Kimäků mizí. Od té doby označují muslimští autoři nový útvar, ještě větší než byl kaganát Kimäků jako Dešt-i-Kypčak. Důsledky těchto přesunů a změn pocítili velmi silně obyvatelé mnoha států východní a jihovýchodní Evropy.

Kimäkové nebo Jemekové, ( "Kimekler", "基马克" nebo "基馬克" - pchin-jinem "Čchu-mu-kun" nebo "Ťie-maek", "Кимаки") byli částečně potomci Asijských Hunů. Kolektivně byli známí jako středoasijští Hunové, kteří v 2. století na rozdíl od svých soukmenovců netáhli do Evropy, nýbrž zůstali ve Střední Asii. Později nabyli názvu "Jüe-pani" a taky souhrnný název pro Jüe-pany daný čínskými historiky jako "Čchu-mu-chunové" čili v turkických jazycích Alty-čubové.

Die Kimek (auch Kimak geschrieben) waren eine turksprachigen Stammesföderation in Zentralasien im Gebiet um den Fluss Irtysch. Wahrscheinlich bezeichnet Kimek gleichzeitig auch einen dominierenden Stamm innerhalb der Föderation.


Kariéra.

2011–2012: Printsport.

Esapekka Lappi debutoval na Mistrovství světa na domácí Finské rallye, kde s vozem Citroën C2 R2 obsadil 32. místo. V mistrovství Finska v rallye 2012 s vozem Ford Fiesta S2000 vyhrál a navigátorem Jannem Fermem všech 7 podniků.  V listopadu podepsal smlouvu s továrním týmem Škoda Motorsport. V tom samém roku jako nejmladší jezdec v historii vyhrál s vozem Škoda Fabia S2000 Polskou rallye, která byla v kalendáři Mistrovství Evropy v rallye.

2013–2016: Škoda Motorsport.

V roce 2013 absolvoval celou sezónu na Mistrovství Asie a Pacifiku v rallye (APRC) s vozem Škoda Fabia S2000 od týmu Team MRF a také vybraných podniků WRC 2 a ERC s týmem Škoda Motorsport. V rámci APRC vyhrál 3 z 6 podniků a sezónu dokončil na 2. místě za svým týmovým jezdcem Gauravem Gillen.  V rámci ERC se zúčastnil dvou asfaltových rallye a díky vítězství na Rallye International du Valais ve Švýcarsku přínesl svému týmu 1. místo mezi továrními týmy. Celkově se umístil v sezóně na 5. místě.  Ve WRC 2 se zúčastnil 3 podniků, kdy na Portugalské rallye zvítězil a zapsal si také body do celkového žebříčku za 10. místo. Pro sezónu 2015 hájil Fin barvy Škoda Motorsport s vozem Škoda Fabia R5. V třídě WRC 2 zaznamenal 2 vítězství (v Polsku a ve Finsku) a celkově se umístil 3. místě za Násirem al-Attíjou a Jurijem Protasovem. Také zaznamenal své nejlepší umísění ve WRC, když obsadil 8. místo na Finské rallye.

2017: Toyota GAZOO Racing.

Esapekka Lappi podepsal smlouvu s týmem Toyota GAZOO Racing WRC a sezónu 2017 absolvuje sezónu s vozem Toyota Yaris WRC. Ve druhém podniku na Sardinii vyhrál 6 rychlostních zkoušek a celkově obsadil 4. místo. Ve čtvrtém podniku ve Finsku dokonce dosáhl premiérového vítězství.

Výsledky.

Výsledky ve WRC.

<nowiki>*</nowiki> Sezóna probíhá.

Esapekka Lappi je finský jezdec rallye. Je vítězem mistrovství Finska v rallye z roku 2012, Mistrovství Evropy v rallye z roku 2014 a Mistrovství světa v rallye z roku 2016 ve třídě WRC 2. V sezóně 2017 soutěží za finský tým Toyota GAZOO Racing WRC.

Esapekka Lappi (* 17. Januar 1991 in Pieksämäki) ist ein finnischer Rallyefahrer. 2020 wird er in der Rallye-Weltmeisterschaft für Ford als Werksfahrer eingesetzt.


Život.

Mládí, inženýr.

Narodil se ve městě Brjansk na západě tehdejší Ruské sovětské federativní socialistické republiky v evropské části Sovětského svazu. Po střední škole v letech 1986–1990 studoval na Brjanském insitutu dopravního strojírenství, od roku 1990 obor systémy zabezpečení životních podmínek na Moskevském leteckém institutu Serga Ordžonikidzeho. Studium na institu dokončil roku 1995. Od roku 1997 pracoval ve společnosti RKK Energija. Roku 2006 získal titul kandidát věd. V RKK Energija začal jako řadový inženýr, který se podílel na vývoji nástrojů pro činnost při výstupech do vesmíru, od roku 200 působil i při testech skafandrů a jako podpůrný potápěč při nácviku výstupů do vesmíru v bázenech Střediska přípravy kosmonautů. Postupně se vypracoval na náčelníka skupiny pro technické zabezpečení pátrací a záchranné služby na místech přistání kosmických lodí Sojuz; věnoval se i organizačně-technickým aspektům výstupů do vesmíru.

Kosmonaut.

Kosmonautem se snažil stát od roku 1999 (přestože ještě neplňoval podnikovou podmínku alespoň tříletého zaměstnání v RKK Energija. Při náboru roku 2006 k němu měli výhrady lékaři, prošel až při následujícím náboru roku 2010; dne 26. dubna 2010 získal doporučení Státní meziresortní komise k zařazení do oddílu kosmonautů RKK Energija (společně s Sergejem Kuď-Sverčkovem). O měsíc později, 26. května 2010 byl příkazem ředitele Roskosmosu Anatolije Perminova zařazen do oddílu kosmonautů RKK Energija jako kosmonaut-kandidát, absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a po složení závěrečných zkoušek získal 12 listopadu 2012 kvalifikaci zkušební kosmonaut. Již předtím, v souvislosti se sjednocením ruských oddílů kosmonautů, odešel z Energije a od 22. ledna 2011 je kosmonautem v oddílu Střediska přípravy kosmonautů Roskosmosu, od 3. prosince 2012 na pozici zkušebního kosmonauta.  V říjnu 2017 se dostal do záložní posádky pro let Sojuzu MS-10 (start v říjnu 2010, Expedice 57/58), nicméně v dubnu 2018 byl z posádky vyřazen kvůli odkladu startu modulu Nauka a souvisejícím snížením počtu ruských kosmonautů na Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) ze tří na dva. V červenci 2018 se objevil v sestavě Expedice 61/62 se startem v Sojuz MS-15 očekávaným v říjnu 2019, ale v dubnu 2019 byl přesunut do Expedice 63/64 s plánovaným startem v Sojuzu MS-16 na jaře 2020, koncem roku 2019 přečíslované na Expedici 62/63.

Andrej Nikolajevič Babkin (; * 21. dubna 1969, Brjansk) je od roku 2010 ruský kosmonaut, původně inženýr společnosti RKK Energija. Připravuje se svůj první let do vesmíru na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) v dubnu 2020 v rámci Expedice 62/63.

Andrei Nikolajewitsch Babkin (; * 21. April 1969 in Brjansk, Oblast Brjansk, Russische SFSR) ist ein russischer Ingenieur und Kosmonaut. Sein erster Raumflug soll mit der Mission Sojus MS-17 im Oktober 2020 zur Internationalen Raumstation führen.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 80 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině, nedaleko od jižního okraje Šaronské planiny, nedaleko od úpatí kopcovitých oblasti v předhůří Judeje a Samařska.  Obec se nachází 18 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 18 kilometrů východně od centra Tel Avivu a cca 87 kilometrů jižně od centra Haify. Leží v silně urbanizovaném území, na východním okraji aglomerace Tel Avivu. 7 kilometrů na severozápad leží město Petach Tikva. 5 kilometrů západním směrem od mošavu se rozkládá Ben Gurionovo mezinárodní letiště. Bareket obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Bareket je na dopravní síť napojen pomocí místní silnice číslo 4613. Východně od vesnice probíhá severojižním směrem silnice číslo 444 a paralelně s ní i nová dálnice číslo 6 (Transizraelská dálnice).

Dějiny.

Bareket byl založen v roce 1952. Zakladateli mošavu byla skupina Židů z Jemenu napojených na náboženskou sionistickou organizaci ha-Po'el ha-Mizrachi. Původně se nazývala Kfar Chalucim (כפר חלוצים), později Tirat Jehuda Bet (טירת יהודה ב). Teprve pak získala nynější pojmenování. To je inspirováno citátem z biblické Knihy Exodus 39,10, ve které je zmiňován výčet drahých kamenů – „"v první řadě rubín, topas a smaragd"“ Názvosloví inspirované drahými kameny bylo v tomto regionu použito pro pojmenování několika dalších vesnic: Nofech, Šoham a Achlama (dnes Bejt Arif).  Správní území vesnice dosahuje cca 2500 dunamů (2,5 kilometru čtverečního). Východně od vesnice se rozkládá areál Chirbet al-Bira s jeskyněmi. V obci funguje několik synagog a mateřské školy. Základní škola je ve vesnici Nechalim.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Bareket Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1825 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,4 %.

Bareket ( בַּרֶקֶת, doslova „"Smaragd"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Bareqet) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Chevel Modi'in.

Bareket () ist ein Moschaw im Zentralbezirk Israels, der sich 4 km nordöstlich des Flughafens Ben Gurion befindet. Er gehört dem Regionalverband Chevel Modiʿin. zählte der Moschaw Einwohner auf einer Gesamtfläche von 2500 Dunams (= 2,5 Quadratkilometer).


Technické údaje.

Most tvoří dva krajní pilíře a dva střední pilíře, mezi nimi jsou tři pole příhradové konstrukce.  Výška mostu je 25,7 m, celková délka mostu je 105 m. Most byl uveden do provozu v roce 1862 a železničnímu provozu slouží dodnes.  Patří k několika stavbám na českém území, o kterých se traduje, že je postavil známý projektant Gustave Eiffel, ale není to tak.

Historie mostu.

Za účelem spojení radnického uhelného revíru na hlavní trať Praha-Plzeň bylo vydáno 18. května 1862 povolení ke stavbě mostu od Ministerstva průmyslu a obchodu. Nejdřív bylo údolí řeky Klabavy přemostěno šestipatrovou dřevěnou konstrukcí, která měřila 190 metrů a sloužila jako lešení pro finální stavbu mostu, ale také jako provizorní most pro obsluhu trati, díky tomu byla trať uvedena do provozu už 1. dubna 1863. Oba mosty měli shodně 3 pole s délkou každého pole 37 metrů. Původní železný most tvořený Schifkornovými nosníky, nesený pilíři a z boků kamennými terasami, byl uveden do provozu v říjnu 1863. Tato konstrukce byla vyrobena v železárnách bratří Kleinů v Sobotíně. V okamžiku dokončení byl druhý nejvyšší most v Rakousku Uhersku. Původně mělo jít také o dvoukolejný most, ale z kapacitních důvodů toto rozříření nebylo provedeno.  V roce 1892 byla Skifornova soustava nahrazena ocelovou nýtovanou konstrukcí. Byla vyrobena v pražské mostárně při Českomoravských strojírnách. Byla smontována na poli u města a natažena lokomotivou na stávající most, který měl být poté odstaněn a nahrazen novou konstrukcí. Výměna byla zahájena 2. srpna. Ve středu 3. srpna kolem 19:00 spadla během nahrazování konstrukce konstrukce na pilíř asi z výšky 0,8 metrů, při tom zahynuli tři pracovníci a devět dalších bylo zraněno. 25. srpna byl provoz obnoven. Druhé pole bylo vyměněno od 2. do 5. září, třetí oblouk byl vyměměn 5. - 8. října.  V letech 2002 až 2003 byl konstrukce zpěvněna a natřena.

Viadukt v Chrástu je postaven na železniční trati Ejpovice – Radnice (trať číslo 176). Ve vzdálenosti 700 m od zastávky Chrást u Plzně překonává údolí Klabavy. Byl rekonstruován v letech 2002 až 2003 a v roce 2003 znovu uveden do provozu.

Das Viadukt bei Chrást wurde 700 m entfernt vom Haltepunkt "Chrást u Plzně zastávka" für die Überführung der Bahnstrecke Chrást u Plzně–Stupno über das Tal der Klabava errichtet. Die Brücke wurde 1862 in Betrieb genommen und wird nach wie vor für den Eisenbahnverkehr genutzt.


Život.

Narodila se v Kralovicích do rodiny berního úředníka. V letech 1945–1950 vystudovala pražskou Akademii výtvarných umění u Otakara Španiela. Po 18 let vyučovala výtvarné umění. Je považována za znamenitou medailérku, autorku bust a plastik významných osobností české kultury. Několik vzpomínkových medailí věnovala protiválečné tematice, celou řadu pamětních medailí vytvořila pro numismatickou společnost a k příležitostem různých výročí obcí a osobností. V Kladně stojí socha "Lidická matka", v České Skalici pak pomník Boženy Němcové.  15. listopadu 2004 jí byla odhalena pamětní deska na jejím rodném domě v Dělnické ulici v Kralovicích. Autorem desky je manžel Jiří Václav Hampl.

1 koruna československá.

V roce 1956 se Uchytilová zúčastnila veřejné soutěže na podobu jednokorunové československé mince. Její návrh nezvítězil, ale tehdejšímu ministrovi financí se tak líbil, že prosadil jeho ražbu. Mladá žena sázející v pokleku lípu zdobila na lícní straně nejpoužívanější československé platidlo přes třicet let. Sama autorka o práci prohlásila: „...jaká to příležitost pro umělce – své srdce celému národu položit do dlaně!“  Na minci přitom Uchytilová zpodobnila politickou vězeňkyni Bedřišku Synkovou, která byla jako devatenáctiletá v březnu 1955 odsouzena k osmiletému trestu vězení za vedení skautského oddílu. Marie Uchytilová se o jejím osudu dozvěděla od Bedřiščiny matky a reliéf na minci vytvořila podle fotografie dívky. Mincí se začalo platit 2. září 1957; Bedřiška Synková byla propuštěna po pěti letech v květnu 1959.  V Praze v Divadle pod Palmovkou se uskutečnila 12. února 2016 světová premiéra divadelní hry Tomáše Dianišky „Mlčení bobříků“. Jednalo se o pokus zpracovat příběh politické vězeňkyně z 50. let dvacátého století – skautky Bedřišky Synkové – formou béčkového hororu (ve stylu South Parku). Proces se Synkovu a geniální lest sochařky Marie Uchytilové posloužil autoru Tomáši Dianiškovi jako hrubá dějová osnova celé divadelní hry.

Pomník dětským obětem války.

Koncem šedesátých let začala, ze své vlastní vůle bez objednávky, jen ze své vnitřní potřeby, pracovat na pomníku lidických dětí. Společně se svým manželem Jiřím V. Hamplem modelovala postupně až do své smrti symbolickou sochu každého z 82 dětí zabitých v likvidačním táboře v polském Chelmnu. Záměrně nevytvářela věrné podobizny, aby srdce přeživších matek nebyla dále drásána a aby její dílo bylo chápáno jako pomník všem dětským obětem válečných hrůz.  Toužila, aby Sousoší lidických dětí odlité do bronzu stálo v Lidicích, ale sama neměla dostatek prostředků na tak nákladnou realizaci. Dovolávala se pomoci státu, ale komunistický režim o pomník nejevil zájem. Podpora nepřišla ani ze zahraničí. Po její smrti sháněl peníze manžel, ale ani polistopadová atmosféra příliš nepřála pomníku ve zprofanovaných Lidicích. Jiří Václav Hampl sbíral malé dary od soukromých dárců a odléval do bronzu jednotlivé sochy. V polovině devadesátých let přišel nebývale velký dar z dánského města Albertslundu, který znamenal zlom v realizaci.  Prvních třicet soch bylo v Lidicích instalováno v roce 1995, poslední byly odhaleny 10. června 2000, třicet let po zahájení práce a jedenáct let po smrti autorky. Sousoší je orientováno tak, že se děti dívají k hrobu svých otců, dědů i kamarádů.  Sádrový model sousoší lidických dětí věnoval Jiří Hampl Muzeu a galerii severního Plzeňska.  Za tento památník ji 28. října 2013 prezident Miloš Zeman vyznamenal medailí Za zásluhy. Její vyznamenání Zeman ohlásil při návštěvě Lidic v červnu toho roku. Prohlásil, že je to „nejkrásnější a současně nejsmutnější pomník, který kdy v životě poznal“.  Dne 17. ledna 2014 obdržela Marie Uchytilová-Kučová u příležitosti nedožitých 90. narozenin In memoriam čestné občanství Lidic.  V roce 2018 jí bylo uděleno i čestné občanství města Plzně.

Marie Uchytilová-Kučová (17. ledna 1924 Kralovice – 16. listopadu 1989 Praha) byla česká sochařka a medailérka, mimo jiné autorka československé jednokoruny.

Marie Uchytilová (* 17. Januar 1924 in Královice; † 16. November 1989 in Prag) war eine tschechische Bildhauerin und Medailleurin. Sie schuf unter anderem das Denkmal für die Kinder von Lidice und entwarf die tschechoslowakische Einkronenmünze, die von 1957 bis 1993 im Umlauf war.


Historie.

V čele výzkumného týmu společnosti stojí Tomáš Cihlář původem z České republiky. Autoři lék původně plánovali použít k léčení pacientů nakažených ebolou při její konžské epidemii. Protože se však ebolu povedlo vymýtit dříve, než mohlo testování léku pořádně začít, muselo se se zkoušením léku ustat. Dle jiných zdrojů se remdesivir k léčení eboly využil, avšak ve srovnání s jinými léky si nevedl tak dobře, a proto bylo od jeho používání upuštěno.  Když na přelomu let 2019 a 2020 vypukla ve světě pandemie COVID-19, použili lékaři remdesivir při léčení muže z amerického státu Washington, který se nakazil v čínském Wu-chanu. Výzkumníci proto požádali, zda by mohli účinky vyvinutého preparátu otestovat i na dalších pacientech s tímto typem koronaviru. Ve svém hodnocení v lednu 2020 navíc lék označila Světová zdravotnická organizace (WHO) za nejslibnějšího kandidáta v boji proti koronaviru SARS-CoV-2. Vzhledem k tomu, že v tu dobu nebyla k dispozici žádná jiná účinná alternativa, dostali výzkumníci svolení. Léčba zabrala a pacient se vyléčil. Společnost Gilead Sciences proto požádala o svolení vyzkoušení medikamentu i u dalších pacientů. Povolení získala a přípravek zkušebně aplikovala čtyřem stům nakaženým z padesáti zemí.

Česká republika.

Dne 16. března 2020 se o lék rozhodli zažádat i představitelé České republiky. Věřili, že jej snáze získají díky osobě Tomáše Cihláře. Protože však lék není schválen, musí jeho užívání v České republice schválit Státní ústav pro kontrolu léčiv (SÚKL) a navíc s aplikací musí písemně souhlasit i jednotliví pacienti, jimž bude aplikován, či jejich zákonní zástupci. SÚKL kladné stanovisko vydal a lék tak mohli kriticky nemocní na území České republiky dostávat. Na konci března byl Remdesivir zkušebně podán prvnímu pacientovi v České republice, kdy po dobu deseti dnů dostával Robert Markovič preparát nitrožilně. Dne 5. května byl z nemocnice propuštěn do domácího léčení, nicméně v tu dobu si lékaři netroufali tvrdit, zda Remdesivir pacientovi v léčení pomohl. Remdesivir mu byl podáván nitrožilně po dobu deseti dnů. 5. května byl Robert Markovič po téměř dvou měsících léčení propuštěn do domácí péče. Zda pacientovi opravdu pomohl experimentální lék remdesivir, však zatím není podle lékařů zcela potvrzené.

Remdesivir (vývojový kód je GS-5734) je experimentální antivirotikum, které účinkuje jako analog adenosinu. Vyvinula jej americká společnost Gilead Sciences k léčbě infekcí způsobených viry Ebola a Marburg, ukázalo se však být účinné i proti jiným RNA virům včetně koronavirů. Ověřuje se též jeho účinnost proti onemocnění Covid-19.

Remdesivir (Hersteller: Gilead Sciences) ist ein Arzneistoff, der seit Februar 2020 in der klinischen Erprobung zur Behandlung der durch das SARS-CoV-2 Virus ausgelösten Erkrankung COVID-19 ist. Es bestehen zudem Zulassungen für den Notfallgebrauch in den USA und in Japan, in anderen Ländern erfolgt der Einsatz in Compassionate-Use-Anwendungen.


Poslání, vize a hodnoty.

Poslání.

Poslání EFPSA je propojit studenty psychologie na Evropské úrovni k obohacení svého chápání a aplikace psychologie a podpořit rozvoj dovedností, aby mohli přispívat zlepšení oboru; mít pozitivní dopad na společnost a na její percepci psychologie; podpořit vědecký a sociální interakci a kulturní výměnu mezi studenty psychlogie, akademiky a profesionály.  Toto je implementováno neustálým rozvojem služeb, událostí a kvality interakcí mezi evropskými studenty psychologie a jejich národními, regionálními a místními asociacemi a utvářením podpůrného prostředí pro psychologii jako profesní a vědecký obor v Evropě.

Vize.

Vize EFPSA je mít psychologicky uvědomnělou společnost kde nepochopení, které psychologii provází se bude snižovat aby se mohl zlepšovat obecný blahobyt lidí; poskytovat služby a události, které budou přizpůsobeny rozšiřující se oblasti potřeb studentů psychologie k profesnímu seberozvoji a dosáhnout vzájemného propojení skrz celou Evropu.

Hodnoty.

Sdružení: V rámci organizace být propojeni jak vnitřně, tak zevně, v rámci pracovní komunity EFPSA a s organizacemi, které sdílí podobné poslání a hodnoty.  Jasnost: Mít ucelený, koherentní a konzistentní přístup ke všem aspektům našich činností.  Diverzita: Přijímat rozdíly, respektovat je a vítat jejich cenné příspěvky.  Statečnost: Mít odvahu při nepřízni a nepředvídatelných okolnostech.

Historie.

EFPSA byla založena v dubnu 1987 na University of Lisbon v Portugalsku, kde evropští studenti psychologie byli pozváni k schůzi. Následně studenti z 8 evropských zemí založili Evropskou federaci asociací studentů psychologie.  Základní osnovy této federace byly přetvořeny v formální stanovy během druhého setkání v belgickém Lutychu v dubnu 1988. Současně EFPSA započala svůj první projekt, EUROPSYCHO, databázi informací o vzdělání a výměnách. V lednu 1989 byla EFPSA registrována jako mezinárodní asociace podle belgického práva. Během třetí generální schůzi, která se konala v dubnu 1989 v Lund ve Švédsku, federace zavedla svoji počáteční strukturu a později tohoto roku se konala první schůze výkonné rady (EB).  V červenci 1991 EFPSA započala spolupráci s Evropskou federací asociací psychologů (EFPA) v Amsterdamu v Nizozemí. Roku 2001 se pak EFPSA stala oficiálním přidruženým členem EFPA.  Po účasti EFPSA v první Evropské studentské konferenci, která sdružla přibližně 500 studentů z různých disciplín, ve městě Liege (Belgie) v roce 1990, navázala mnoho nových kontaktů, zejména se zeměmi východní Evropy. Na pátém valném shormáždění v roce 1991 v Ženevě (Švýcarsko) EFPSA rozrostla na celkem 11 členských zemí, příčemž přivítala první delegaci z východní Evropy. V tomto roce byl vznesen nápad stálých pracovních skupin (tzv."task forces") k umožnění efektivnjší práce na projektech jako např. EUROPSYCHO, ERASMUS atd. Během let vedoucích k novému miléniu, bylo organizováno více událostí typu letní školy, semináře a samozřejmě Kongres, pod dozorem EFPSA.  V roce 2006 vyvinula svůj vizuální firemní styl a od té doby je jejím poznávacím znakem logo a oranžová barva.

Struktura EFPSA.

Struktura EFPSA byla vytvořena na třetím Valném shromáždění v dubnu 1989 v Lund (Švédsko). V této době členové Výkonné rady pokrývali funkce, které nyní vykonávají zástupci členských organizací (MR). Neexistovaly pozice ve Správní radě, pouze prezident. Od té doby se EFPSA rozrostla a musela implementovat významné strukturální změny, čímž se vytvořila nová forma Výkonné rady. V roce 2003 byl představen koncept národních zástupců (dnes známých jako Member Representatives). Tito zástupci tvořili nový rozhodovací orgán z každé asociace, která byla členem EFPSA. Kromě toho se založila Správní rada jakožto samostatný orgán spadající pod Výkonnou radu z důvodu potřeby vedení strategických rozhodnutí a monitorování efektivnosti celé organizace.

Události.

EFPSA v současné době organizuje 11 každoročních událostí a jednu událost, která probíhá každý druhý rok. Kongres, Evropská letní škola (European Summer School - ESS), EFPSA akademie, Letní trenérská škola (Train the Trainers - TtT), Vzdělávání pokročilých trenérů (Train Advanced Trainers - TAT), Setkání trenérů (Trainers' Meeting - TRAM), Konference trenérů (Trainers' Conference - TRaC), Den EFPSA (EFPSA Day), Setkání Výkonné rady a Zástupců členských organizací (EB&MR Meeting) a Setkání Správní rady (BM Meeting) probíhají pravidelně každý rok, zatímco Konference EFPSA (Conference) probíhá každý druhý rok.

Každoroční kongres EFPSA.

Každoroční kongres EFPSA je týden dlouhá událost, která shromažďuje přes 350 studentů psychologie, akademiků a výzkumných badatelů z celé Evropy. Kongres, který typicky probíhá v období mezi dubnem a květnem, je tvořen jednak diverzním vědeckým programem, který se každý rok týká specifického tématu s příspěvky od studentů, výzkumných badatelů a zkušených akademiků, a také sociálním programem, který poskytuje účastníkům příležitost pro kulturní a sociální výměny. Tudíž je EFPSA kongres unikátní příležitostí pro studenty psychologie k rozšíření svých vědeckých a osobních obzorů.  Kromě toho je kongres velice důležitou událostí pro federaci samotnou, protože tato událost představuje začátek nového mandátu pro zástupce členských zemí a výkonnou radu. Výkonná rada a Správní rada jsou vybírány na kongresu, po čemž okamžitě převezmou své povinnosti a začínají rozvíjet svoje projekty během týdne stráveném na kongresu.  Každý rok se mění hostitelská země kongresu EFPSA. Do dnešního dne proběhlo 32 kongresů, které byly organizovány v 25 různých zemích. 33. kongres EFPSA se bude konat v roce 2019 v Dánsku.

Evropská letní škola.

První Evropská letní škola (ESS) se konala roku 2007 ve městě Leie v Estonsku s tématem "Interkulturní psychologie", po které následovaly další Evropské letní školy, které pokrývají různá témata, každým následujícím rokem. Během této sedmidenní události se studenti zapojují do programu interkulturního výzkumu,kde mají možnost se zapojit do jedné z šesti výzkumných projektů pod vedením doktoranda v plánování a realizaci 12měsíční studie. Krom toho, je program obohacen různými přednáškami odborníků z relevantních oblastí psychologie. Každá rok se všechny přednášky a výzkumy zaměřují na téma, které je vybíráno tak, aby reflektovalo oblast současné psychologie. Od roku 2011, všichni účastníci ESS, kteří dokončili vzdělávací program a zavázali se k výzkumnému projektu byli pozváni, aby se přidali k projektu Junior Researcher Programme, který rozšířil Evropskou letní školu z jednotýdenní události na pln strukturovaný 12-měsiční výzkumný program.

Den EFPSA.

Den EFPSA je propagační akce, která se uskutečňuje skrz celou Evropu na začátku prosince. První den EFPSA se uskutečnil v roce 2010. Záměrem této jednodenní akce je šíření vědomí o EFPSA přes celou Evropu. Prezentace, workshopy a další aktivity spojené s EFPSA se také konají ve stejný den za účelem obeznámit s EFPSA co nejvíce studentů.

Vzdělávání trenérů.

V roce 2010 se v Rakousku uskutečnila první letní škola Train the Trainers. Letní škola Train the Trainers (TtT) je každoroční sedmidenní událost, na které probíhá sebezkušenostní a neformální výuka, jejíž cílem je poskytnout svým 12 účstníkům poznatky a poradenství ohledně široké oblasti schopností a znalostí o poskytování školení (training) a informací. Po splnění stanovených požadavků mohou být absolventi TtT pozváni k připojení se k sdružení trenérů EFPSA - podpůrné prostředí pro následné rozvíjení školících schopností a zkušeností.

Vzdělávání pokročilých trenérů.

Vzdělávání pokročilých trenérů (TAT) EFPSA je osmidenní událost, která se koná v březnu. Je to jediná akce EFPSA, která je otevřená i pro studenty a externisty mimo oblast psychologie. TAT je určená pro 25 zkušených školitelů z různých nevládních neziskových organizací a nabízí jim příležitost k dalšímu rozvoji tréninkových schopností v rámci konkrétního tématu.

Akademie EFPSA.

Akdemie EFPSA je shromáždění dobrovolníků evropských mládežnických nevládních organizací, které jim umožňují profesionálně se rozvíjet, vytvářet sítě, zvyšovat jejich motivaci a vyměňovat si zkušenosti, přičemž jim poskytují různé dovednosti a znalosti týkající se zvoleného hlavního tématu. Trvá tři dny, udává se ve městě, které je rychle a snadno dostupné z mnoha míst. Během akademie absolvují účastníci kvalitní tréninkové kurzy, mají možnost účastnit se seminářů odborníků na toto téma a mohou praktikovat své dovednosti v praktických příkladech a skutečných výzvách.

Setkání trenérů.

Setkání trenérů EFPSA (obvykle zkrácená jako TRAM) je tří- až čtyřdenní nízkorozpočtová akce zaměřená na vzdělávání trenérů organizované trenéry EFPSA. Cílem společnosti TRAM je, aby se nevládní organizace / trenéři mládeže spojily, sdíleli znalosti a zkušenosti a rozvíjeli své dovednosti. Událost se soustřeďuje na hlavní téma týkající se školení, kterou poskytuje odborný trenér. Účastníci jsou školitelé z různých organizací a navzájem se připravují na témata související s hlavním tématem akce.

Konference trenérů.

Konference trenérů EFPSA (Tracy) je akce, která má za úkol shromáždit trenéry EFPSA s cílem diskutovat o několika tématech týkajících se tréninkového světa v rámci EFPSA a obecně. Počet účastníků, trvání a čas události je flexibilní a může změnit každý mandát. Obvykle je otevřený den tréninku, ve kterém mají účastníci Trace možnost poskytovat školení na nejbližší univerzitě.

Společné setkání výkonné rady a zástupců.

Každý podzim se koná setkání představitelů výkonné rady a zástupců členských států (Společné zasedání EB & MR), kterého se účastní jednotlivci, kteří jsou aktivními členy pracovní komunity EFPSA. Toto setkání je jedinečnou příležitostí, kdy EFPSA vyčleňuje online komunikaci, protože se shromažďuje na týden interních setkání s intenzivní práci. Společné setkání EB & MR probíhá v polovině mandátu a je pro EFPSA důležité.Umožňuje všem aktivním studentům EFPSA shromáždit se, aby diskutovali o svém mandátu a zabývali se diskusí s jinými týmy o budoucím směřování federace.

Konference EFPSA.

Konference EFPSA se poprvé konala v roce 2013 v Amsterdamu, v Holandsku. Je to akce, která probíhá každý druhý rok a klade důraz na vědecký program. Spojuje okolo 150 studentů z celé Evropy na čtyři dny přednášek, workshopů a studentských prezentací. Během konference je otevřený den, který sestává z přibližně 30 studentů z hostitelské země / regionu, kteří se zúčastní konference na jeden den, aby měli příležitost učit se, zúčastnit se přednášek a spolupracovat s účastníky.

Setkání správní rady I a II.

Setkání správní rady je klíčovou složkou z hlediska administrativy a pracovních postupů EFPSA. Cílem je zhodnotit práci federace, rozvíjet myšlenky s cílem usnadnit tuto práci a přispět ke zlepšení a udržitelnosti EFPSA. Místo akce se každoročně rozhoduje ve správní radě. Pracovní program zahrnuje analýzu federace, plenární zasedání EFPSA, její misi, vizi, hodnoty, události a služby, projektovou práci a diskusní setkání.

Služby.

EFPSA poskytuje studentům také různé služby na rozvoj dovedností v oblasti výzkumu a odborné přípravy a na usnadnění procesu cestování a studia v zahraničí. Mezi služby EFPSA patří:

Žurnál evropských studentů psychologie.

Žurnál evropských studentů psychologie (JEPS) je dvojitě zaslepený akademický časopis s otevřeným přístupem pro všechny studenty, který zahrnuje všechny aspekty psychologie publikované organizacemi EFPSA a Ubiquity Press od roku 2009. JEPS přináší právoplatnou příležitost pro studenty psychologie, aby zhodnotili svou práci nebo výzkum s mezinárodním zaměřením. Příspěvky musí být založené na výzkumu vedeném bakalářskými nebo magisterskými studenty, kteří mohou být i mimo Evropu. Autoři vybraných příspěvků dostanou profesionální zpětnou vazbu a pomoc při přípravě vědecké publikace. Články jsou vybrány pouze na základě kvality výzkumu, bez ohledu na vnímaný význam a originalitu konkrétního článku. Články jsou indexovány v EBSCOhost. Od roku 2016 JEPS vyzývá studenty, aby předložily registrované zprávy. Tým JEPS také provozuje blog, Bulletin JEPS, který od listopadu 2010 vydává publikace o celé řadě otázek týkajících se studentů psychologie všech úrovní a různých oblastí zájmu.

Studium a cestování v zahraničí.

Studium v zahraničí považuje za svůj zrod počátek 90. let, kdy začal projekt pod názvem "Jak studovat v zahraničí" a později jako "Studium a práce v zahraničí" (SWA). Od roku 2005 se služba zaměřila na studium v zahraničí (SA) a lze ji nalézt na hlavní webové stránce, kde najdete informace, rady a zkušenosti. Od roku 2015 jsou služby TravelNetwork a studium v zahraničí sloučeny do služby Study & TravelAbroad, která pokračuje ve stejných vizích, misích a hodnotách jako předchůdci. V roce 2016 se do týmu zapojil člen zodpovědný za studentské výměny, čímž se členským organizacím otevřela příležitost získat podporu od organizace EFPSA při organizování mezinárodních výměn s dalšími sdruženími studentů psychologie a studenty z jiných oborů zdravotnictví. Pracovní skupina pro stáže byla spuštěna v mandátu 2015-2016 a prodloužená na mandát 2016-2017 s cílem vybudovat strategii, která bude směřovat k rozvoji stážové platformy pro EFPSA. Tým stanovil několik cílů pro pracovní skupinu Internship. Cílem bylo nastínit možnosti stáží, které studenti hledají, vytvořit databázi s kontakty s možnými partnerstvími, které by mohly poskytnout příležitosti na stáž, vytvořit prvotní kontakt se shromážděnými kontakty s cílem vytvořit tato partnerství a vybudovat pevný základ pro následující mandát. Práce byla předána členovi odpovědnému za stáže v rámci služby Studium a cestování v zahraničí po schválení pozice během Valného shromáždění konaného 31. výročí kongresu EFPSA v Gakh v Ázerbájdžánu v roce 2017. První možností stáže byla pro studenty psychologie v srpnu 2017.  Příprava na studium v zahraničí může být někdy obtížná, ale EFPSA studium a cestování do zahraničí nabízí užitečné pokyny a informace o všech městech a univerzitách členských států / regionů EFPSA s možností studia psychologie. Kromě jiných informací naleznete i informace o systému vysokoškolského vzdělávání každé země, výdaje na studium a životní náklady. Kromě toho je k dispozici couch-surfingová síť, která poskytuje i rady týkající se cestování do zemí / regionů, které jsou hostiteli událostí EFPSA. Když studenti nabízejí místo na spaní ve vaší domácnosti, všichni studenti v Evropě vás přivítají, abyste s nimi zůstali a objevovaly jejich města. Je to příležitost prožívat různé kultury, jazyky a potraviny speciálním a cenově dostupným způsobem.

Školení.

Training Office byl představen v rámci federace v roce 2010 s první letní školou Train theTrainers konané v Rakousku v srpnu 2010. Na kongresu v roce 2011 se tato první generace trenérů už věnovala zasedáním členským představitelům a výkonné radě. Vzdělávací úřad řídí program školení v rámci EFPSA. Konkrétně dohlížejí na programy vzdělávacích akcí, které organizuje EFPSA, a to na letní školu TraintheTrainers (TTT) a školení pro pokročilé trenéry (TAT); podporovat rozvoj skupiny trenérů v sdruženích školitele EFPSA, zastupovat EFPSA na externích tréninkových akcích a připravovat, navrhovat školení pro interní setkání EFPSA, jako jsou týmové setkání, školení vedoucích pracovníků a jiné.

Iniciativa sociální dopadu.

Tým iniciativy sociálního dopadu pracuje na čtyřech hlavních projektech v rámci federace: Kampaň Mind the Mind - bojovat proti stigmatizaci duševních poruch (MTM), kampaň Better Together (BT) a Organizované láskyplné aktivity (OAK) kampaně. V rámci kampaně MTM členové týmu organizují celoevropskou sérii seminářů zaměřených jak na studenty ve věku 11-18 let, tak i na dospělé s cílem zvýšit povědomí o tématech stigmatu duševních poruch a duševním zdraví. Kampaň na podzim 2018 vstupuje do páté vlny. První čtyři vlny byly poznamenány výrazným nárůstem počtu dobrovolníků a zemí, přičemž v čtvrté vlně kampaně se zúčastnilo přes 1150 dobrovolníků z 20 evropských zemí. Kampaň BT je zaměřena na posílení postavení mládeže a inkluzivní společností prostřednictvím řady 5 seminářů zaměřených na zvýšení jejich znalostí o diskriminaci a jejích nevýhod. Členové týmu umožňují realizaci workshopů. Kampaň získala grant od Evropské mládežnické nadace a druhá vlna vstoupí na podzim roku 2018. Kampaň OAK má za cíl motivovat lidi, aby udělali "náhodné laskavosti" (např. koupi kávy pro cizího člověka), což by pomohlo vyvíjet zvyk milého chování. Aplikace pro smartphony, jejímž prostřednictvím bude kampaň uskutečněna, se očekává počátkem roku 2019.

Členské organizace.

Organizace ze všech zemí uznané Evropskou radou se mohou stát členy EFPSA. Organizace ze zemí / regionů, které nejsou uznány Evropskou radou, mohou být brány v úvahu jako regionální členové. Od dubna 2018 má EFPSA 33 členských organizací a dvě pozorovatelské organizace.

Evropská federace asociací studentů psychologie (EFPSA) je nezisková nevládní studentská organizace skládající se asociací studentů psychologie ze všech částí Evropy. Aktuálně se EFPSA skládá z 33 členských organizací a 2 organizací pozorovatelských, každá z nich reprezentována svým zástupcem, kteří dohromady tvoří zákonodárný orgán federace.

Die Europäische Föderation der Psychologiestudierendenvereinigungen (EFPSA) ist eine Non-Profit- und nicht staatliche Studierendenorganisation, die aus Studierendenverbänden aus ganz Europa besteht.


Život.

Louis Henri se narodil do rodiny nižší gaskoňské šlechty. Jeho rodiče byli Marie-Christine, baronka de Murat a paní z Épernonu a Roger-Hector Pardaillan de Gondrin, markýz z Antinu. O jeho dětství a mládí se nedochovalo mnoho informací.  V únoru 1663 se oženil s Françoise de Rochechouart de Mortemart. Z manželství vzešly dvě děti:  Manželství formálně trvalo až do Louisovy smrti, nebylo však šťastné. Na podzim roku 1666 se vysoce atraktivní Françoise poznala s králem Ludvíkem XIV., který tehdy již byl znuděn svou tehdejší favoritkou Louisou de La Vallière. Jeho milenkou se Françoise stala v roce 1667. Když se to Louis Henri dozvěděl, způsobil na zámku Saint-Germain-en-Laye velký skandál (přišel s jeleními parohy), jehož výsledkem ovšem bylo pouze to, že byl uvězněn ve For-l'Évêque a posléze vypovězen na své panství.  Odloučenost od Françoise nesl Louis Henri těžce, zejména po jejím prohlášení, že "jediné na co je pyšná je úspěch jejích dětí". Králi porodila dalších sedm dětí, které byly vyznamenány vysokými šlechtickými tituly, zejména králův oblíbený syn Ludvík August.  Se svými dvěma dětmi žil Louis Henri v odloučenosti od světa a upnul se k náboženství. Mezi lety 1670–1686 jezdil každý rok za Françoise do Versailles. Nechal každoročně sloužit rekviem (bohoslužbu za mrtvého) za svou manželku (ačkoli mrtvá reálně nebyla) a nutil děti aby na tyto mše chodily také.  Louis Henri zemřel v prosinci roku 1691 ve věku nedožitých 51 let. Ve stejném roce odešla ode dvora i Françoise de Montespan a dožila sama v Paříži. Po její smrti král zakázal jejím dětem nosit smuteční oděv a veřejně truchlit. Jejich syn Louis-Antoine se dočkal povýšení titulu, který zdědil po otci - stal se prvním vévodou z gaskoňského Antinu.

Louis Henri de Pardaillan de Gondrin, markýz z Montespanu a Antinu, pán Épernonu (1640 – 1. prosince 1691) byl francouzský šlechtic, známý zejména jako manžel Madame de Montespan.

Louis-Henri de Pardaillan de Gondrin (* um 1640, † 1. Dezember 1691 oder 1702), Marquis de Montespan et d'Antin, Seigneur d'Épernon, war ein französischer Adliger. Er war Marquis d‘Antin und Marquis de Montespan. Am bekanntesten ist er als Ehemann der Madame de Montespan bereits bevor sie die Mätresse und später "Maîtresse en titre" Ludwigs XIV. wurde.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1234, kdy Heřman z Rudíkova daroval patronaci kostela klášteru v Oslavanech. Po bitvě na Bílé hoře byla k farnosti v Rudíkově přifařena třebíčská a tasovská farnost, tento stav trval až do roku 1660.  V roce 1975 byla v Rudíkově postavena školní budova, která byla projektována jako škola, kam bude jezdit mnoho návštěv. Do rudíkovské základní školy chodil prezident Ludvík Svoboda, součástí budovy byla také "Síň tradic", která byla věnována někdejšímu prezidentovi Svobodovi, stejně tak byly v budově do tříd vybudovány průhledy do tříd, kterými delegace měly koukat na studenty. Škola je pojmenována po prezidentovi Svobodovi, toto pojmenování získala v roce 1980.  Do roku 2014 zastávala funkci starosty Jana Nožičková, od roku 2014 vykonává funkci starosty Zdeněk Souček.  Česká pošta v rámci programu Pošta Partner jednala v roce 2016 o zrušení pošty a jejím provozování třetí osobou. V roce 2019 a 2020 byl upraven prostor tzv. obecního dvora, byly postaveny garáže, zřízena parkovací místa a upraveny prostory pro úředníky.  V roce 2018 získala obec ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny 2018, konkrétně obdržela Diplom za společenský život v obci.

Doprava.

Kolem obce vede silnice II/360, která je přivaděčem k dálnici D1, v roce 2021 by měla být rozšířena a rekonstruována právě v oblasti okolo Rudíkova. Spolu s tím je navržena stavba průchodu pod silnicí nedaleko rudíkovského hřbitova. V roce 2019 je plánována rekonstrukce cesty k železničnímu nádraží. Obec prohlásila, že pokud nebude zajištěn bezpečný přechod přes nově budovoanou silnici, tak budou stavbu nového obchvatu obce, po kterém se má jezdit rychlostí 90 km, blokovat.

Kultura.

V obci působí řada aktivních spolků, které pořádají pro spoluobčany spoustu akcí (Samozvaná kuželkářská společnost, Sokol, SDH, sportovní kluby). Na kopci u Rudíkova byla na vodovodním potrubí z vodní nádrže Mostiště postavena armaturní šachta v podobě ponorky.

Obec Rudíkov (starší názvy "Rvdwicow", "Rvdwyco", "Rudwicowi") se nachází v okrese Třebíč v kraji Vysočina. Žije zde obyvatel. Kolem obce prochází železniční trať Křižanov – Studenec a frekventovaná silnice z Třebíče do Velkého Meziříčí spojující Třebíč s dálnicí D1. Na západ od obce se nachází Bukový kopec (600 m n. m.), obce se nachází na severovýchodním okraji Jaroměřické kotliny. Nedaleko obce protéká Klapovský potok.

Rudíkov (deutsch "Rudikau") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer südwestlich von Velké Meziříčí und gehört zum Okres Třebíč.


Biografie.

Pocházel z rodiny bohatého sedláka. Do svých 12 let se vzdělával doma, roku 1832 nastoupil na školu v Celji a zde absolvoval gymnázium. Roku 1841 se zapsal na právnickou fakultu univerzity ve Štýrském Hradci. Už roku 1842 tu získal doktorát z filozofie. Na podzim téhož roku nastoupil jako vychovatel do rodiny šlechtice Kodolitschevihe. Bydlel střídavě ve Štýrském Hradci a Bad Radkersburgu a studoval soukromě práva. V roce 1845 právnická studia dokončil. Nastoupil na magistrát v Bad Radkersburgu a poté, co se Kodolitschevih přestěhoval do Štýrského Hradce, působil i na tamním magistrátu. V roce 1847 složil zkoušky pro přijetí za soudce při apelačním soudu v Klagenfurtu. V letech 1846–1847 podnikl zahraniční cestu po Rakousku, Porýní a Švýcarsku. Do roku 1848 složil dvě právní rigoróza.  Během revolučního roku 1848 se výrazně zapojil do politického dění. Spolu s Josipem Muršecem byl nejaktivnějším členem spolku "Slovenija" ve Štýrském Hradci. Zdůrazňoval austroslavismus, odmítal všeněmecké sjednocení i to, aby byli slovinští poslanci volení na Frankfurtský parlament. Podporoval vytvoření autonomního slovinského samosprávného území v rámci Rakouska. V celostátních volbách roku 1848 byl zvolen na rakouský ústavodárný Říšský sněm. Zastupoval volební obvod Slovinský Hradec. Uvádí se jako soudce.  Patřil k sněmovnímu bloku pravice. Náležel mezi slovinské národně orientované poslance. Do říjnové revoluce ve Vídni ovšem v parlamentu často spolu s Matijou Kavčičem hlasoval společně s německou liberální levicí, zejména v otázkách nemajících národnostní podtext, čímž se odlišoval od českých poslanců, které považoval za parlamentní spojence konzervativní šlechty. Byl zvolen místo France Miklošiče za člena ústavního výboru za Štýrsko. Zapojil se do debat o státoprávním uspořádání. Když František Palacký navrhl federativní uspořádání Rakouska na etnickém principu a vytvoření slovinského samosprávného útvaru tvořeného částí Štýrska, Kraňskem, Přímořím a Korutanskem, odmítl Krajnc, aby do tohoto útvaru byly začleněny Korutany. Odmítal totiž dělení Korutanska (i Čech) podle národnostních linií jako nemožné. Vyslovil se naopak pro návrh poslance Rudolfa Brestela, aby byly zachovány historické hranice zemí, ale v nich zřízeny národnostně homogenní kraje. Nakonec hlasoval pro návrh, jenž předložil František Ladislav Rieger, podle kterého měla vzniknout Ilýrie, tvořená Kraňskem a Korutany, přičemž Štýrsko a Přímoří by zůstaly samostatnými útvary, dělenými na národnostní kraje.  Po rozpuštění Říšského sněmu v březnu 1849 se vrátil ke studiím a 2. srpna 1849 byl v Štýrském Hradci promován na doktora práv. 30. prosince 1849 byl jmenován docentem slovinského jazyka a občanského práva na univerzitě ve Štýrském Hradci. V roce 1851 požádal o profesuru. Fakulta žádost podpořila, zemské gubernium ji ale zamítlo. Přimlouval se za něj i český šlechtic a politik Leopold Lev Thun-Hohenstein. V roce 1852 žádost ovšem zamítlo ministerstvo. Snažil se pak působit v advokacii. Úřady mu ale dělaly komplikace se získáním advokátních zkoušek. V roce 1855 získal díky přímluvě Thuna místo profesora občanského práva na škole v sedmihradské Sibini. Zde vyučoval až do roku 1871. V listopadu 1870 byl jmenován profesorem občanského práva na univerzitě v Innsbrucku na základě své studie "Über das leitende Princip der bücherlichen Rechte". Zde vyučoval jen dva semestry. Pak přešel do Prahy. Na post profesora Karlo-Ferdinandovy univerzity v Praze ho podpořil ministr školství Josef Jireček. Krajnc začal v Praze vyučovat v letním semestru roku 1872. Čelil coby Slovan protestům pražských německých poslanců.

Jožef Krajnc (17. února 1821 Škale – 22. února 1875 Praha) byl štýrský a rakouský právník, vysokoškolský pedagog a politik slovinské národnosti, během revolučního roku 1848 poslanec rakouského Říšského sněmu.

Jožef Krajnc, auch Josef Krainc, Josef Krainz, (* 17. Februar 1821 in Škale, heute zu Velenje; † 22. Februar 1875 in Prag) war ein österreichisch-ungarischer Jurist, Philosoph und Politiker slowenischer Herkunft.


Historie.

Na území Čech nezvyklý typ domu začali stavět protestantští horští dobytkáři, kteří přišli do Volar v 16. století z Tyrolska nebo Štýrska. Dne 7. dubna 1506 bylo obyvatelům Volar Petrem z Rožmberka uděleno mimo jiné právo bezplatného získávání dřeva pro stavební účely i jako otopu. Toto právo později potvrdil i císař Rudolf II. a v roce 1810 Josef II. ze Schwarzenbergu. Hospodářský rozkvět města, přes které vedla jedna z větví Zlaté stezky z Pasova do Prachatic, se projevil i ve výstavbě nových domů. V roce 1653 je ve Volarech uváděno 167 roubených staveb.  Nejstarší datované domy jsou čp. 70 (rok 1786) a čp. 71 (rok 1794). Největší koncentrace domů byla v části nazývané „Na Vajgaru“ (Am Weiger). Tato část města byla v průběhu let 1950–1960 zcela zničena.  Při požáru města dne 22. července 1863 bylo zničeno 62 domů, především na levém břehu Volarského potoka. Rovněž byl poničen farní kostel svaté Kateřiny Alexandrijské. Požár bylo údajně vidět až v Linci. Po této katastrofě nařídil písecký krajský úřad některá opatření:  Ta jsou zobrazena na Stavebním regulačním plánu, který vyhotovil ve dnech 28.–30. července 1863 zastupující královský krajský inženýr S. Wernak.  Po roce 1945 došlo k odsunu německého obyvatelstva. V té době se ve Volarech nacházelo 85 roubených domů. Jednalo se tehdy o nejrozsáhlejší dochovanou část města sestávající z roubených budov v Evropě. Nově příchozí čeští obyvatelé z různých konců Československa a Slováci z Rumunska, kteří sem byli přesídleni, nenašli vztah k této architektuře a dávali přednost bydlení ve zděných domech. Domy chátraly. V padesátých letech 20. století byly některé dokonce prodány zájemcům jako palivové dříví. V roce 2007 se ve Volarech nacházelo 18 roubených domů. V roce 2017 je uváděno již jen 14 domů. Žádný z domů není v původním stavu.

Popis.

Tento typ horského domu je koncipován tak, aby umožňoval provoz hospodářství i v zimních měsících. Vše se tedy nachází pod jednou střechou. Dům je patrový, přízemí je zděné nebo dřevěné, horní patro pak dřevěné. Dům je krytý sedlovou střechou s malým sklonem, původně šindelovou nebo prkennou střechou, zatíženou kameny.  Půdorys bývá nepravidelný. V přízemí se obvykle nacházejí: síň s ohništěm (Flur), světnice (Stube), kuchyně nebo černá kuchyně, komora, stáj. stodola (Scheuer) případně další hospodářské místnosti. Některé domy mají také sklep. Dispozice byla obvykle třítraktová, kdy prostřední část byla průjezdná a nacházela se zde síň a mlat (Tenne). Na jedné straně průjezdu byly v přední části světnice a chlévy, na druhé straně vejminek. Za nimi pak stodola. V patře byla na straně do ulice jedna nebo dvě světnice, ze kterých se vycházelo na pavlač. Ta spočívala na dřevěných krakorcích a byla krytá přesahem střechy. Od poloviny 19. století mívala zdobené zábradlí. Zbývající prostory patra sloužily jako stodola, seník nebo pro další hospodářské účely. Menší domy byly pouze dvoutraktové.

Základy a stěny.

Některé domy mají kamenný sokl, jinde jsou prahové trámy položeny přímo na zem. Jen některé domy mají sklep z kamenného zdiva, ale jen pod malou částí obytných prostor.  Volarské domy jsou srubové nebo polosrubové. Původně byly pouze ze dřeva. Jako ochrana před nebezpečím požáru byly později dřevěné stěny zevnitř nebo i zvenčí omítány. Dalším stupněm ochrany proti ohni bylo, že se stěny místností, kde se topilo (obvykle kuchyně a síň), a dále stěny chlévů stavěly z kamenného zdiva. V 19. století pak přibývá domů, které mají všechny stěny přízemní části zděné a pouze druhé podlaží bylo roubené.  Roubené části jsou postaveny z tesaných ostře hraněných trámů, kladených na sebe bez mezer. Jejich rozměry byly obvykle v poměru 5 : 7 (šířka : výška), rozměry se pohybují v rozmezí šířka 18–20 cm × výška 20–23 cm. Vzhledem k tomu, že rozměry domů byly velké a že trámy o délce 15–20 metrů nebylo možné získat, respektive by byly příliš drahé, nastavovaly se kratší trámy na tupo (na sraz). Nejčastěji se používalo dřevo smrkové, méně dřevo borovice nebo modřínu. Impregnace trámů se prováděla volskou krví. Na návětrné straně domu byly srubové stěny chráněny před povětrnostními vlivy vrstvou šindelů. Trámy na nárožích se spojovaly „na rybinu“, v patře pak i jednoduchým přeplátováním, kdy bývají jednotlivé trámy zajištěny proti posunutí dřevěnými kolíky. Původně se při stavbě nepoužívaly kovové prvky. Je zajímavé, že tento typ staveb byl stabilní a domy se nezřítily ani když byly poškozené požárem.

Otvory a prostupy.

Okenní a dveřní otvory byly prováděny během vlastní stavby srubových stěn. Do těchto otvorů jsou vložena dvojitá deštená okna. Každé okenní křídlo má pak dvě nebo tři pole. Dveře byly jednoduché. Vstupní dveře byly obyčejně vloženy do vrata vjezdu. Vrata byla bez prahu. Zárubně tvořily svislé trámy, nadpraží pak vodorovný trám, který navazoval na roubené stěny.  V hospodářských částech domu se ve štítových stěnách a někdy i v podélných stěnách nacházejí otvory velikosti přibližně 50 × 25 cm. Ty sloužily k ventilaci stodoly a seníků. Poté, co se změnil účel těchto částí domu z hospodářského na obytný, byly tyto otvory dodatečně osazeny okny.

Stropy, krov a střecha.

Stropy byly trámové s prkenným záklopem. Nad průjezdem středem domu býval strop vyšší. V obytných místnostech byla naopak výška místnosti kvůli úspoře vytápění snižována dalším stropem, kdy na trámky (takzvané „rákosníky“) byl pokládán prkenný záklop.  Volarské domy mají sedlové střechy o velmi malém sklonu (přibližně 23°). Krokve jsou podpírány stojatou stolicí. Pro velkou délku krokví jsou mezi vrcholovou a okapní vaznici vloženy na každé straně ještě jedna nebo dvě mezilehlé vaznice. Sloupky vazby jsou někdy nahrazeny roubenými stěnami podkroví. Přesah střechy do stran byl až jeden metr, přesah střechy nad pavlačí byl až 1,5 metru. Krytina střech byla buď šindelová nebo prkenná.  U šindelových střech byly používány šindele bez drážky a bez upevnění hřebíky, volně položené na latě. Rozměry šindelů byly přibližně 50 × 10 × 1,5 centimetrů. Byly kladeny ve dvou vrstvách, poté byly překryty latěmi nebo kulatinou a zatíženy kameny. Prkenné střechy kryla prkna, silná 2,5–3 centimetrů a široká 20–25 centimetrů. Prkna se kladla delší stranou ve směru spádu a to buď s přesahem 4–6 centimetrů, nebo na sraz, kdy spoje byly překryty latěmi o šířce 6–8 cm. Hřeben střechy byl pak zakryt dvěma podélnými prkny s přesahem. Některé střechy měly dřevěné okapy, jiné byly bez okapů. Oba tyto druhy krytiny byly náročné na údržbu, a proto byly během 20 století nahrazeny modernějšími krytinami (plech, azbestocement, lepenka, betonové tašky).

Názvy domů – domovní jména.

Volarské domy měly svá domovní jména. Ta odkazovala zpravidla na jméno stavitele domu, i když se později majitel změnil. Někdy odkazuje na křestní jméno, přezdívku nebo i jméno posměšné. Obyvatelé Volar používali často spíše jméno „po chalupě“ než své skutečné příjmení.

Vesnická památková rezervace.

Přestože se do konce 20. století dochovalo jen několik domů volarského typu, byla severní část města vyhlášena nařízením vlády České republiky č. 127/1995 Sb. ze dne 24. května 1995 vesnickou památkovou rezervací.

Seznam dochovaných domů.

Dobrá.

Většina domů v obci, žádný není památkově chráněn.

Volarský dům alpského typu () je na území České republiky ojedinělý typ venkovského dřevěného domu, jenž se vyskytuje v šumavském městě Volary, které proto někdy bylo nazýváno „alpským městečkem na Šumavě“. Mimo Volary se vyskytuje ještě v sousední obci Dobrá a další jeden dům se nachází v Železné Rudě. Další, do současnosti nedochované domy, se nacházely v Českých Žlebech, Lenoře, Hůrce a Vimperku. V širším okolí Šumavy (Chodsko, Klatovsko, Plánicko) se vyskytují domy volarským stylem více nebo méně ovlivněné.

Wallerer Haus ( volarský dům bzw. volarský alpský dům) bezeichnet eine Bauart von Holzhäusern alpiner Bauweise (dům alpského typu) des 18. und 19. Jahrhunderts. Sie wurden in Wallern (heute Volary), einer Stadt in der Region Jihočeský kraj "(Südböhmen)" in Tschechien, errichtet.


Dopady na růst HDP a míru inflace.

Většina světových států očekává propad HDP. Patří mezi ně zejména státy, které byly již před krizí v recesi nebo na pokraji recese. Další zasaženou skupinou jsou státy OPEC (Organizace zemí vyvážejících ropu), mezi něž patří 13 států (1 v Jižní Americe, 5 v Asii a 7 v Africe). Podle predikce klesne HDP všem těmto zemím, nejhůře zasaženými státy budou Venezuela a Libye. Růst HDP čeká některé africké a asijské země, především ty chudé, které zažívají dlouhodobě velký ekonomický vzestup (např. Nepál a Pobřeží slonoviny).  Inflace se celosvětově snižuje, desítky zemí v dubnu dokonce zažívaly deflaci. V některých státech přesto inflace roste a dostávají se takřka do hyperinflace. Libanon zažívá velkou krizi, inflace stoupla od října 2019 do února 2020 o 10 % a nadále stoupá. Statisíce lidí se dostaly pod hranici chudoby. Problémy související s covidem-19 navíc celou krizi výrazně zhoršují. Libanon má dlouhodobě jeden z nejvyšších státních dluhů vůbec (170 % HDP) a není schopen své dluhy řádně splácet.  Je pravděpodobné, že po deflaci dojde ve většině zemí k výrazné inflaci, v několika státech možná i k hyperinflaci.

Ekonomické dopady podle států.

Česko.

Ke konci roku 2019 se počítalo s růstem HDP v roce 2020 o 2 % a se schodkem státního rozpočtu ve výši 40 miliard Kč. Již v období leden – únor, když ještě nebyla ekonomika zásadně ovlivněna koronavirem, narostl schodek státního rozpočtu na 27,4 Kč. V březnu byl vyhlášen nouzový stav, byla zavřena drtivá většina obchodů a lidé nemohli vycestovat do zahraničí. Poslanecká sněmovna kvůli tomu zvýšila předpokládaný schodek státního rozpočtu na 200 miliard Kč, v dubnu dokonce na 300 miliard Kč. Podle mnohých politiků a ekonomů bude ale podstatně vyšší (400 až 500 milard Kč). Na začátku června to připustila také ministryně financí Alena Schillerová. Ministerstvo financí prodalo v roce 2020 dluhopisy za více než 480 milard Kč, což je téměř dostatečné množství pro splácení dluhů v daném roce. Míra poklesu HDP v roce 2020 bude podle odhadů mezi 5 až 11 %, přičemž na úroveň před krizí se Česko dostane nejspíše v roce 2022.  V březnu výrazně klesla stavební a průmyslová produkce. Zahraniční obchod se zbožím rovněž nedosáhl na takový zisk jako v měsících předešlých. Došlo také k poklesu maloobchodních tržeb (s výjimkou maloobchodů s potravinami). Česká koruna v březnu, poté, co posílila v únoru, značně oslabila. V dubnu poprvé stoupla nezaměstnanost, ze 3,0 na 3,4 %. Meziroční inflace klesla z února na duben o 0,5 % (na 3,2 %). Jelikož ostatní evropské státy zaznamenaly ještě větší pokles inflace, v dubnu mělo Česko nejvyšší míru inflace ze všech států EU. Tento mírný pokles byl dán zejména poklesem cen alkoholu a pohonných hmot. Na počátku května stál benzín při svém cenovém minimu například jen 25,50 Kč. Se zvyšující se poptávkou a zvyšováním cen ropy ale začal postupně zdražovat.  V 1. čtvrtletí roku 2020 kleslo HDP meziročně o 2,0%. Nezaměstnanost se v květnu zvýšila na 3,6%. Podle odhadu ČNB z konce května by případná druhá vlna epidemie COVID-19 mohla způsobit pokles HDP až o 14% a další oslabení české koruny. Přesto koruna v druhé půlce května začala významně posilovat.

Čína.

Čína byla prvním státem, který se dostal do ekonomických problémů. Tento problém zpočátku jiné země nezasáhl a Čína byla tedy jedinou postiženou zemí. Omezení dopravy a podniků nastalo již koncem ledna. V průběhu března a dubna se ale chod ekonomiky začal vracet do normálu, na rozdíl od jiných států. V 1. čtvrtletí roku 2020 se propadla čínská ekonomika meziročně o 6,8 %. Díky brzké obnově ekonomiky se však očekává, že v roce 2020 stoupne HDP Číny zhruba o 2 %.

Japonsko.

Japonsko bylo jednou z prvních zemí, které byly ekonomicky zasaženy. Došlo k odložení letních olympijských her v Tokiu na rok 2021. V 1. čtvrtletí roku 2020 se propadlo meziročně HDP o 3,4 %. Už před touto krizí se japonské HDP výrazně nezvyšovalo. Očekává se, že státní dluh v důsledku zmražení světové ekonomiky může vzrůst až na 260 %. Nelze tedy v následujících letech v Japonsku vyloučit dluhovou krizi.

Koronavirová recese je významná ekonomická recese, která v roce 2020 ovlivňuje významně ekonomiku téměř všech světových států. Spouštěčem recese byly státní zásahy do chodu ekonomik ve snaze omezit šíření nemoci covid-19 způsobované koronavirem SARS-CoV-2, čímž došlo celosvětově k zavádění preventivních opatření jako zavírání obchodů, služeb, vzdělávacích institucí či státních hranic. Jedná se o nejhorší recesi od Velké hospodářské krize, která vypukla ve 30. letech 20. století. Ekonomické dopady se liší v různých oblastech světa podle toho, jak rychle se v daných oblastech podařilo získat kontrolu nad šířením covidu-19 a s ohledem na vývoj a bilanci daných ekonomik v uplynulých letech.

Die Wirtschaftskrise 2020 (auch Coronakrise, Weltviruskrise oder Coronarezession, auf Englisch auch bekannt als ) entstand im Zuge der COVID-19-Pandemie. In vielen Ländern wurde im Rahmen von angeordneten Massenquarantänen („Lockdowns“) das soziale und wirtschaftliche Leben weitgehend heruntergefahren. Infolgedessen kam es zu Betriebsschließungen und es wurden Ausgangsbeschränkungen und Kontaktbeschränkungen erlassen, um die Ausbreitung des Ende 2019 ausgebrochenen Coronavirus SARS-CoV-2 zu verhindern, das die Krankheit COVID-19 auslöst. In der Folge brachen die Börsen ein, sank weltweit die Wirtschaftsleistung, stieg die Arbeitslosigkeit, und zahlreiche Staaten baten um internationale Kredithilfe.


Vybavenost obce.

Občanskou vybavenost tvoří rozvod elektřiny, vodovodu, plynu, telefonu, bezdrátového připojení na internet, knihovna a prodejna smíšeného zboží. 1,5 km od obce je vybudováno vodní dílo – Dalešická přehrada, vyhledávána k rybaření a rekreaci. Nově funguje výletní lodní doprava.

Historie.

První osídlení Popůvek lze předpokládat již v paleolitu a mladším neolitu. Toto tvrzení dokládají nálezy Františka a Milana Vokáče v blízkosti osady Sedlecký Dvůr v nedaleké trati „Na Díle“ a „Beranovo“. Početný archeologický soubor byl shromážděn místními obyvateli Vladimírou Žákovou a Marcelem Lengyelem v letech 2009–2012. Jejich nálezy – povrchové sběry – dokazují pravěké osídlení Popůvek, které bylo bohatší, než se dosud předpokládalo. Nejpočetnější složkou jejich sběrů byla štípaná kamenná industrie z rohovce z prostoru Krumlovského lesa vzdáleného od lokality 23 km. V rámci kolekce z Popůvek bylo nejvíce nalezených nástrojů, hlavně různé typy škrabadel. Povrchovými sběry v okolí Popůvek byla posunuta hranice bohatého pravěkého osídlení v Českomoravské vrchovině. Byly zde prokázány komponenty z mladého a pozdního paleolitu a mladého neolitu.  První písemné zmínky o založení vesnice "Popovice", dnes Popůvky, se datují do 1. poloviny 12. století benediktinským klášterem v Třebíči. V držení kláštera byly Popovice až do roku 1304, kdy byly hordami Kumánů vypáleny a zcela zničeny. Do roku 1371 byla vesnice nově zřízena, osazena a dostala jméno Popůvky. Roku 1556 připadla k náměšťskému panství, s nímž sdílela stejné osudy až do zrušení poddanství roku 1848. Roku 1567 dostal věnem část náměšťského panství, do něhož patřily i Popůvky, Bedřich ze Žerotína. V roce 1753 se svolením císařovny Marie Terezie připadlo náměšťské panství hrabatům Haugvicům.  Obec byla do roku 1919 součástí obce Sedlec, mezi lety 1949 a 1960 byla obec začleněna do okresu Velká Bíteš. V letech 1994–2010 působil jako starosta Josef Melkes, od roku 2010 do roku 2014 tuto funkci zastával Milan Krajčovič, od roku 2014 vykonává funkci starostky Marcela Rousková.

Památky.

Základní památkou je místní kaplička z roku 1800. Je osmihranného půdorysu, omítnuta bílou vápennou omítkou se šindelovou střechou a dubovou vstupní brankou. V roce 2009 byla nově opatřena elektrickým zvoněním.  Další památkou je křížový kámen z roku 1610 s nápisem "anno boj".

Obec Popůvky (česky do roku 1918 "Popůvka"; německy "Popuwka", "Popuwek") se nachází v okrese Třebíč v Kraji Vysočina, v blízkosti vodní nádrže Dalešice. Žije zde obyvatel. Obec Popůvky leží 6 km na jih od města Náměšť nad Oslavou a 18 km jihovýchodně od Třebíče, v kraji Vysočina. Patří do správního obvodu obce s rozšířenou působností Náměšť nad Oslavou. K obci také náleží osada Sedlecký Dvůr.

Popůvky (deutsch "Popuwka", 1939–45 "Popuwek") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer südwestlich von Náměšť nad Oslavou und gehört zum Okres Třebíč.


Kostel Nejsvětější Trojice (Andělská Hora)

Historie.

Na místě kostela stávala ve středověku dřevěná kaple zasvěcená Panně Marii. První písemná zmínka o kapli pochází z roku 1393, kdy se zde uctívalo gotické sousoší Korunování Panny Marie z roku 1393, zničené v době reformace. Jižně od kaple kdysi stávala poustevna, o níž se traduje, že kolem roku 1500 v ní žila zbožná řádová sestra Ludmila, dcera tehdejšího majitele panství. V době kdy zdejší hrad a Andělskou Horu obsadil a od roku 1430 šest let vlastnil husitský hejtman Jakoubek z Vřesovic, byla kaple husity nejspíš vypálena. Teprve po konci husitských válek byla kaple znovu postavena a někdy před rokem 1529 zasvěcena Nejsvětější Trojici. Ke kapli a nedalekému léčivému prameni u staré lípy se odedávna konaly poutě věřících. U zázračné studánky, kde nemocní hledali uzdravení, býval umístěn obraz Svaté Trojice. Na místě starého poutní kaple nechal majitel kysibelského panství hrabě Heřman Jakub Černín postavit v letech 1698–1712 nový barokní kostel podle plánů Giovanniho Battisty Alliprandiho. Poměrně dlouhá doba výstavby, trvající 14 let, souvisela nejspíš s nedostatkem peněz. Správa kostela byla svěřena Řádu trinitářů, který zrušil císař Josef II. roku 1783. Roku 1753 dostal kostel od hraběte Ludwiga Hartiga, pána na zámku ve Stružné, skvostné varhany a v témže roce ozdobil strop kostela svými malbami Josef Kramolín, umělec žijící v té době v Karlových Varech. Ještě před rokem 1842 byl kostel přeměněn na hřbitovní. Po druhé světové válce započala zkáza kostela. Kostel byl po celá desetiletí vystaven řádění vandalů. Obrovské škody napáchala v kostele banda opilých mladíků o velikonocích roku 1963 a mnoho následujících vloupání. Inventář byl odcizen či zničen, včetně unikátního trojbokého oltáře a z kostela zůstala jen troska. Úsilím několika nadšenců se podařilo prosadit opravu kostela. V letech 2004–2005 proběhla rozsáhlá rekonstrukce pod dohledem Národního památkového ústavu za finanční podpory Ministerstva kultury České republiky. Dne 8. července 2006 proběhlo otevření obnoveného kostela pro veřejnost. Kostel slouží jako kulturní a společenské centrum, je zde provozována obřadní síň a výstavní prostor.

Stavební podoba.

Areál kostela s hřbitovem vycházející z typické barokní symboliky Nejsvětější Trojice, jejímž symbolem je posvátný trojúhelník, vyjadřující trojjedinost Boží. Půdorys jednolodního kostela má tvar rovnostranného trojúhelníka se zkosenými nárožími. V osách jednotlivých stran ohradní zdi byly symetricky umístěny tři otevřené postranní kaple, z nichž se dochovaly dvě. Trojboká sloupková zvonička je završena trojbokou jehlancovou stříškou. Stěny kostela jsou prolomeny po třech velkých oknech a v prostoru mezi okny a v nárožích členěny mohutnými pilastry, vynášejícími profilovanou korunní římsu. Číslo tři se opakuje i v počtu oken. V nárožích byly původně tři obdélné vchody s kamennými portály, dva z nich však byly v polovině 20. století zazděny. Zachován zůstal pouze severní vchod. Trojúhelník tvoří i půdorys hřbitova, při jehož ohradní zdi rostou památné Andělské lípy. Uměleckou hodnotu trojičného kostela doplňoval i hřbitov. Cenná byla zejména porcelánová malovaná náhrobní deska s námětem Kladení Krista do hrobu, dílo kysibelské porcelánky z počátku 19. století. Rovněž studánka s léčivým pramenem byla v trojbokém roubení. V kapli Olivetské hory byly hodnotné barokní sochy Krista a jeho apoštolů, díla zakoupená v Tyrolsku.

Interiér.

Vnitřní prostor kostela je plochostropý, krytý fabionovým stropem. Strop původně zdobila hodnotná freska Nejsvětější Trojice od českého malíře Josefa Kramolína z roku 1783. Ta však byla znehodnocena přemalbou z roku 1905. Vybavení interiéru tvořil unikátní barokní tabernáklový oltář od pražského sochaře Františka Preisse z doby po roce 1710. Stával přímo ve středu kostela. V nástavcích jednotlivých oltářů se nacházely tři shodná sousoší Nejsvětější Trojice. Nad hlavním vchodem byl výjev Ukřižovaného Krista v Trojici. Na dvou stranách mohutných fabionů se dochovaly fragmenty původní výmalby, malba na třetí straně je novodobá, provedená podle dochované fotografie. Nad třemi postranními oltáři byly na fabionech v obdélných rámcích malby Josefa Kramolína z roku 1783. Při pravé straně hlavního vchodu býval na sloupu umístěn latinský pamětní nápis s datací 1783. Na kruchtě nad severním vchodem bývaly barokní varhany z roku 1753 od německého varhanáře Johanna Paula Trampela z Adorfu. Ve zvoničce kostela bývaly původně zavěšeny dva zvony. Větší a starší zvon, nesl jméno hraběte Humberta Černína a letopočet 1673, byl patrně přenesen z původní kaple. Starý inventář z roku 1737 uvádí tři zvony. Další malé zvonky byly ve zvoničkách v postranních kaplích.

Kostel Nejsvětější Trojice je římskokatolický raně barokní, původně poutní, později hřbitovní kostel v Andělské Hoře v okrese Karlovy Vary. Areál kostela s přilehlým hřbitovem a dvěma kaplemi je chráněn jako kulturní památka České republiky.

Die Kapelle der Heiligen Dreifaltigkeit (tschechisch "kostel Nejsvětější Trojice") am Ortsrand der tschechischen Gemeinde Andělská Hora (deutsch "Engelhaus") ist ein geschütztes Baudenkmal. Seit dem Spätmittelalter ein bedeutendes Pilgerziel, wurde die heutige Kapelle zwischen 1698 und 1712 nach Plänen des Architekten Giovanni Battista Alliprandi an Stelle eines hölzernen Vorgängerbaues errichtet und im 19. Jahrhundert zur Begräbniskirche umfunktioniert. In der Nähe befand sich ein Brunnen mit einer Heilquelle.