Čtení a psaní.

Hebrejština.

Kaf se může číst dvěma způsoby: Kaf i chaf jsou ve své základní i koncové podobě považovány za totéž písmeno; dageš či jiné vokalizační značky mají při abecedním řazení sekundární řadicí platnost.  Pokud se kaf vyskytne na konci slova, má takzvanou "sofit" (=koncovou) podobu ך. Nenásleduje-li po koncovém chaf samohláska, přidá se k němu vokalizační značka ševa, ačkoli u jiných písmen se na konci slova zpravidla ševa nezapisuje. Ševa nebo kamac připojený ke koncovému chaf se obvykle nezapisuje pod písmeno, ale dovnitř písmene, na stejné místo jako dageš.

Jidiš.

V jidiš slovech se kaf vyslovuje zásadně jako neznělá velární frikativa [x]. S plozivní výslovností [k] se lze setkat u slov přejatých z hebrejštiny nebo aramejštiny, kde zůstal zachován původní pravopis. V písmu se tyto dvě varianty rozlišují buď dagešem pro označení plozivní výslovnosti (kaf), nebo se naopak užívá rafe pro označení výslovnosti frikativní (chaf).  Chaf na konci slova přijímá koncovou grafickou podobu (ך), ševa se do něj obvykle nevpisuje. Koncové kaf (plozivní), které je i v hebrejštině poměrně vzácné, se v jidiš prakticky nevyskytuje.  Kaf a chaf jsou považována za samostatná písmena a v abecedním řazení má jejich rozlišení primární řadicí platnost.

Prezentace v počítači.

Kromě základní a koncové podoby písmene mají pozici v Unicode přidělenu i některé další varianty:  Oproti tomu koncové chaf s vepsaným ševa nebo kamacem samostatné pozice přiděleny nemají, lze je vytvořit jako kombinaci prostého chaf a příslušné vokalizační značky.

Číselný význam.

V hebrejském systému číslic má כ číselný význam 20. Koncové formě ך je přiřazena hodnota 500, často se však v praxi nahrazuje spojením ת״ק.  Plná gematrická hodnota písmene kaf/chaf (כף) je 100.

Kaf, případně chaf (symbol כ, ך) (hebrejsky כָּף,כף) je jedenácté písmeno hebrejské abecedy. Jeho ekvivalentem ve fénickém písmu je 𐤊.

Kaph (כף) oder Kaf ist der elfte Buchstabe im Hebräischen Alphabet. Er hat den Zahlenwert 20. Im modernen Iwrit wird Kaph am Silbenanfang nach Konsonant und am Wortanfang als [k] gesprochen (in punktierter Schreibweise mit einem Punkt (Dagesch) in der Mitte des Buchstabens dargestellt), in allen anderen Fällen als [x], ähnlich dem deutschen ch in "Bach".


Užití v hebrejštině.

Písmeno vav má v moderní hebrejštině několik funkcí:  Ve spisovné moderní hebrejštině se samohláska cholam vyslovuje jako [o], kubuc a šuruk jako [u]; dialekty mají často výslovnost odlišnou.  Vav ve spojení s vokalizací šuruk je jediná samohláska, která může stát na začátku slova, aniž by jí předcházela zapsaná souhláska. Ve výslovnosti se pak takovému šuruku obvykle předřazuje ráz.

Užití v jidiš.

V jidiš označuje samostatné písmeno vav samohlásku [ʊ], v dialektech někdy vyslovovanou jako [ɪ]. Vyskytuje se také jako součást spřežek „zdvojené vav“ (װ), označující souhlásku [v], a „vav jod“ (ױ), označující dvojhlásku [ɔɪ̯]. Vyskytne-li se ve slově vav a zdvojené vav vedle sebe, odliší se vav označující samohlásku buď vokalizací šuruk (וּװ, װוּ) nebo se samohláskovému vav předřadí nevyslovovaný alef (װאו, אוװ). Na rozdíl od hebrejštiny nemůže v jidiš slovech stát samohláskové vav nikdy na začátku slova; začíná-li slovo samohláskou [ʊ], zapíše se jako alef vav (או).

Užití v ladinu.

V jazyce ladino označuje písmeno vav samohlásku [o] nebo [u]. Sémanticky se jedná o dva různé významy, které se však v písmu nijak nerozlišují a je potřeba je dovodit podle kontextu. Na rozdíl od hebrejštiny nemůže v ladino slovech vav nikdy stát na začátku slova; začíná-li slovo samohláskou [o] nebo [u], zapíše se jako alef vav (או).

Číselný význam.

V systému hebrejských číslic má číselný význam 6.

Přerušené vav.

V tradičně psaném svitku Tóry se ve verši zapisuje písmeno vav v posledním slově s uprostřed přerušenou svislou čarou. Podle rabínského výkladu tím má být zdůrazněna souvislost mezi (zapsaným) slovem „šalom“ a naznačeným významem „šalem“ (= úplný). Jinde se tato podoba vav neužívá a v Unicodu nemá samostatnou pozici.

Vav (symbol ו) (hebrejsky, ) je šesté písmeno hebrejské abecedy. Jeho ekvivalentem ve fénické abecedě je 𐤅. Samotné slovo vav znamená v hebrejštině „hák”, ovšem protože vychází z jodu, který symbolizuje Boha a je základem všech hebrejských písmen je vav spojnicí mezi člověkem a bohem, čili může být vykládán jako cesta, člověk, nekonečnost atp.

Waw () ist der sechste Buchstabe des Hebräischen Alphabets. Er hat den Zahlenwert 6. Der am nächsten verwandte Buchstabe im lateinischen Alphabet ist das „W“.


V hebrejštině.

V moderní hebrejštině se čte dvěma způsoby: Vyskytne-li se pe na konci slova, dostává grafickou podobu ף a vyslovuje se vždy jako [f]. Pokud je třeba zapsat na konci slova vyslovované [p] (v transkripcích cizích jmen nebo v přejatých slovech), píše se běžné פ.  Bez ohledu na výslovnost je pe/fe včetně jeho koncové podoby považováno za jedno písmeno a takto řazeno ve slovnících.

V jidiš.

Stejně jako v hebrejštině může označovat hlásku [p] nebo [f], je však v každém z těchto významů považována za samostatné písmeno a při abecedním řazení má toto rozlišení primární řadicí platnost ([p] se řadí před [f]). Grafické rozlišení se provádí pomocí značky dageš pro [p] a značky rafe pro [f]. Toto rozlišování ovšem není dodržováno u starších textů používajících odlišný pravopis.

V aramejštině.

Židovské varianty aramejštiny používají pro zápis hebrejské písmo včetně písmene pe a jeho koncové podoby. Jiné grafické systémy používají odpovídající znaky 𐡐 (, imperiální aramejština) ܦ (, syrština v zápise serto) a další.

V arabštině.

V židovských dialektech arabštiny zapisovaných hebrejským písmem se používá písmeno pe včetně jeho koncové podoby pro hlásku [f] (hlásku [p] arabština nemá). V arabském písmu mu odpovídá písmeno fá (ف )

Ladino.

V jazyce ladino („židovská španělština“) označuje písmeno pe hlásku [p] nebo [f]. Grafické rozlišení se provádí u „měkké“ výslovnosti [f] pomocí značky "gereš" (), "rafe" () nebo (zejména ve starších textech) "varika" (). U slov přejatých z hebrejštiny se měkkost neoznačuje.

Číselný význam.

V systému hebrejských číslic má význam 80. Koncovému fe (ף) je přiřazena hodnota 800, často se však v praxi nahrazuje spojením ת״ת.

Pe nebo také fe (symbol ף,פ) (hebrejsky, někdy též ) je sedmnácté písmeno hebrejské abecedy. Pochází z fénického písmene.

Pe (פא) ist der siebzehnte Buchstabe im Hebräischen Alphabet. Im modernen Ivrit wird Pe am Silbenanfang nach Konsonant und am Wortanfang als [p] gesprochen (in punktierter Schreibweise mit einem Punkt (Dagesch) in der Mitte des Buchstabens dargestellt), in allen anderen Fällen und bei Fremdwörtern und ausländischen Eigennamen gelegentlich als [f]. Er hat den Zahlenwert 80.


Druhy samosprávy.

Územní samospráva.

Územní samospráva je prostorově vymezený funkční celek, který je nadán právem sám rozhodovat o svých záležitostech. Příkladem územní samosprávy v České republice jsou obce jako základní územní samosprávné celky a kraje jako vyšší územní samosprávné celky. Jejich právo na samosprávu je zakotveno v Ústavě (hlava první: čl. 8, hlava sedmá: čl. 99–105) a dále je podrobněji vymezeno zejména v zákoně č. 128/2000 Sb., o obcích, a v zákoně č. 129/2000 Sb., o krajích. Samosprávné celky vytvářejí vlastní orgány, jejichž prostřednictvím je výkon samosprávy uskutečňován. Územní samospráva může vydávat podzákonné právní předpisy.  Forma rozsáhlé samosprávy, kdy jednotný čili unitární stát poskytuje určitým územím široké právo na samostatné rozhodování o vlastních záležitostech včetně zákonodárné kompetence, se označuje jako autonomie. Pokud určité území ve státě je též státem, tak již nejde o územní samosprávu, ale o složený stát čili federaci.

Zájmová samospráva.

Právo na samostatné rozhodování o vlastních záležitostech může být svěřeno i subjektům, které spojuje určitý společný zájem. V takovém případě se jedná o zájmovou či profesní samosprávu. Příkladem profesní samosprávy v České republice mohou být Česká advokátní komora, Česká komora architektů, Exekutorská komora České republiky, Notářská komora České republiky, Česká lékařská komora, Česká lékárnická komora či Česká stomatologická komora. Za zájmovou samosprávou je považována školní samospráva, jejímž prostřednictvím se na řízení školy podílejí žáci a jejich rodiče. Na veřejných vysokých školách samosprávu vykonávají členové akademické obce prostřednictvím jimi voleného akademického senátu a prostřednictvím dalších akademických orgánů.

Věcná samospráva.

Obce mohou dobrovolně vstupovat do svazků obcí či rad regionální soudržnosti.

Samospráva je způsob řízení určitého celku, kdy daný subjekt o alespoň některých svých záležitostech rozhoduje sám autonomním způsobem, tedy „spravuje se sám“. Opakem samosprávy je výkon správy (rozhodování o určitých záležitostech) jiným, vnějším subjektem. Výhodou samosprávy je, že je blíže spravovanému subjektu než vnější a centrální řízení, a proto by měla být při zabezpečování lokálních či zájmově vymezených záležitostí efektivnější a levnější. Samosprávu lze členit na územní a zájmovou.

Selbstverwaltung bezeichnet im Staatsorganisationsrecht eine Behörde, die nicht weisungsgebunden ist und nur der Rechtsaufsicht, aber keiner Fach- und Dienstaufsicht unterliegt. Behörden mit Selbstverwaltung sind rechtlich selbständige juristische Personen des öffentlichen Rechts und gehören zur mittelbaren Staatsverwaltung. Umkehrt ist nicht jede rechtlich selbständige Behörde oder Behörde der mittelbaren Staatsverwaltung mit dem Recht zur Selbstverwaltung ausgestattet. In der unmittelbaren Staatsverwaltung gibt es keine Selbstverwaltung.


Specifikace.

Vína označovaná jako Vinho Verde jsou lehká a svěží. Protože se na ně používá tlak CO2 menší než jeden bar, nelze je označit za pološumivá vína, ale mají určitý stupeň lehkého perlení (pétillance). Zelené víno je díky své přirozené kyselosti velmi svěží a voní po ovoci a květinách, v závislosti na odrůdě. Bílá vína mají citrónové nebo slámové zbarvení, přibližně 8,5 až 11 % alkoholu a vyrábějí se z místních odrůd Loureiro, Arinto, Trajadura, Avesso a Azal. Charakteristické pro tento druh vína je například Lagosta Vinho Verde DOC, která si udržuje přirozenou chuť a aroma zelených jablek, hrušek a květin, zachovává si přirozenou ovocnou kyselost. Barva Lagosty je citronová se zelenkavými odstíny. Jeho vůně je ovocná, citrusová s nádechem bílého ovoce.

Historie.

O vínech z oblasti mezi řekami Douro a Minho se zmiňují již Římané Seneca mladší a Plinius. Existuje záznam o tom, že roku 870 n. l. byla klášteru Alpendurada ve městě Marco de Canaveses darována vinice. Ta v následujících staletích nejspíše vzkvétala, protože ji obhospodařovaly náboženské řády a vztahovaly se na ni daňové úlevy. Víno se pěstovalo zejména pro domácí spotřebu, i když ve 12. století se Vinho Verde zřejmě vyváželo do Anglie, Německa a Flander. První nesporný záznam o vývozu do Anglie pochází od Johna Crofta a je z roku 1788. Příchod kukuřice v 16. století vinařství v regionu výrazně poznamenal. Aby mohla být produkce kukuřice maximalizována, vykázala nová nařízení révu na okraje polí, kde se rostliny vyvazovaly na stromy a ploty a vinaři pak museli hrozny sklízet z vysokých žebříků. Vinná réva se vyvazuje na vysoké mříže i dnes, ačkoli dnes je důvodem spíše snaha o zabránění plísním, kterým se v regionu daří, protože je zde velký úhrn srážek (v průměru 1500 mm). Dalším problémem je to, že srážky podporují růst vegetace, která hroznům stíní. „Region zeleného vína“ byl stanoven zákonem z 18. září 1908 a vyhláškou z 1. října téhož roku. Nařízení upravující výrobu pocházejí z velké části z roku 1929 a v roce 1984 bylo uděleno kontrolované označení původu (Denominação de Origem Controlada (DOC)). Na toto označení dohlíží „Comissão de Viticultura da Região dos Vinhos Verdes“ (Vinařská komise pro region Vinho Verde). V současnosti je zde téměř 35.000 hektarů vinic pro pěstování „zeleného vína“, což odpovídá 15 % celkové plochy vinic v Portugalsku. Působí zde 30.599 výrobců, což je o dost méně než v roce 1981, kdy jich bylo 72.590.

Podregiony.

Oblast kontrolovaného původu zeleného vína je rozdělena na devět podregionů, které mohou být uvedeny na etiketě vedle označení Vinho Verde, například Vinho Verde-Amarante. Jsou to tyto podregiony: Amarante, Ave, Baião, Basto, Cávado, Lima, Monção e Melgaço, Paiva, Sousa  Dále existují ještě dvě zvláštní označení související s odrůdou hroznů a stylem vína, a to Vinho Verde Alvarinho a Vinho Verde Alvarinho Espumante.

Odrůdy.

Odrůdy hroznů doporučené nebo povolené v rámci kontrolovaného označení původu jsou tyto: Doporučené bílé odrůdy: Alvarinho, Arinto, Avesso, Azal, Batoca, Loureiro a Trajadura  Povolené bílé odrůdy: Branco-Escola, Cainho de Moreira, Cascal, Douradinha, Esganinho, Esganoso de Castelo de Paiva, Esganoso de Lima, Fernão Pires,Lameiro, Rabigato, S. Mamede a Semilão  Doporučené červené odrůdy: Amaral, Azal Tinto, Borraçal, Brancelho, Espadeiro, Padeiro, Pedral, Rabo de Ovelha a Vinhão  Povolené červené odrůdy: Doçal, Doçal de Refóios, Espadeiro Mole, Labrusco, Mourisco, Pical Pôlho, Sousão a Verdelho Tinto.  Dvě nejúspěšnější odrůdy bílého vína jsou Alvarinho a Loureiro. Alvarinho mívá menší sklizeň a množství alkoholu v něm může dosahovat až 12,5 %. Hodně se pěstuje na severu oblasti Minho mezi údolím Lima a španělskou hranicí. Loureiro mívá úrodu vyšší, ale vína jsou velmi aromatická. Nejúspěšnější odrůdou červeného vína je Vinhao, následují odrůdy Azal Tinto a Espadeiro. Z nich se vyrábějí vína, která mohou mít tmavě rudou barvu a v chuti pepřové tóny.

Produkty.

Do tohoto druhu vína se řadí například Vinho Verde Lagosta, což je víno s nejvyšší úrovní CO2 povolenou pro tento druh vína. Udržuje si přirozenou chuť a aroma zelených jablek, hrušek a květin, zachovává si přirozenou ovocnou kyselost. Víno je vyprodukováno z odrůd typických pro portugalské Vinho Verde ve složení 20% Arinto, 30% Trajadura, 30% Loureiro a 20% Azal. Lagosta pochází z regionu typického pro toto zelené víno. Region je situován v severní části Portugalska a je známý pod jménem „Entere Douro e Minho“. Na severu je ohraničen řekou Minha (hranice s Galacií), na východě hornatou oblastí a na jihu tvoří přirozenou hranici mezi Atlantským oceánem, Entre Doure eMinha a vnitrozemskými regiony. Výsledkem je přírodní amfiteátr postupně stoupající od hranice oceánu do vnitrozemí (Amorim Girao). Větry vanoucí od oceánu jsou do regionu směřovány prostřednictvím hlavních údolí řek.

Vinho Verde není odrůda. Portugalský název znamená doslova „zelené víno“, ale překládá se jako „mladé víno“, jako protiklad k vínu zralému. Je k dostání jako červené, bílé nebo rosé. Vinho Verde pochází ze severozápadu Portugalska, z oblasti, jejíž tradiční jméno zní Entre-Douro-e-Minho. Tato oblast je na severu ohraničena řekou Minho (hranice s Galícií), na východě a jihu horami, které tvoří přirozenou hranici mezi atlantickým územím Entre-Douro-e-Minho a středomořským vnitrozemím, a na západě Atlantským oceánem. Orograficky se tento region prezentuje jako „rozlehlý amfiteátr, který postupně stoupá od pobřeží do vnitrozemí“ (Amorim Girão), přičemž je vystaven vlivu Atlantského oceánu, který ještě posiluje orientace údolí největších řek, usnadňující pronikání mořských větrů.

Vinho Verde ist die Bezeichnung eines portugiesischen Weines. Der "grüne Wein", so die wörtliche Übersetzung (gemeint ist aber eher "junger Wein"), stammt aus dem Anbaugebiet zwischen den Flüssen Douro und Minho im Norden des Landes. Es umfasst im Wesentlichen die Distrikte Viana do Castelo, Braga und Porto. In dieser sehr feuchten Region (jährlich fallen bis zu 2000 mm Niederschlag) werden ca. 25 % des portugiesischen Weines erzeugt. Der schon im Jahr 1908 gesetzlich definierte DOC-Bereich für Rot- und Weißweine ist somit das größte Anbaugebiet für Qualitätsweine. Die fast 60.000 ha Rebfläche werden von ca. 30.000 Winzern meist im Nebenerwerb bewirtschaftet.


Život.

Paul Wittgenstein se narodil ve Vídni, jeho otec byl průmyslový magnát Karl Wittgenstein, jeden z nejbohatších lidí své doby. Jeho bratr — známý filosof Ludwig Wittgenstein — se narodil o dva roky později. Otec byl známým vídeňským mecenášem. Na hudebních večírcích, které se u Wittgensteinů tehdy pořádaly, se objevovali i významní hudební skladatelé mezi nimi byli i Johannes Brahms, Gustav Mahler, Josef Labor nebo Richard Strauss, se kterým hrával mladý Paul duety. První veřejný klavírní koncert proběhl v roce 1913. V tehdejším tisku sklidil pochvalné recenze. Následující rok byl povolán do armády, se kterou se účastnil útoku na dnešní Polsko. Wittgenstein byl střelen do pravého lokte a následně mu byla amputována pravá ruka.

Kariéra jednorukého pianisty.

Během svého pobytu v ruském zajateckém táboře v Omsku na Sibiři se Paul Wittgenstein rozhodl pokračovat v kariéře pianisty. Přes dánského velvyslance odeslal dopis svému učiteli Josefovi Laborovi, ve kterém ho požádal o zkomponování klavírního koncertu pro levou ruku. Labor byl v té době už slepý, nicméně rychle odpověděl, že už na jednom kuse začal pracovat. Po skončení války začal Wittgenstein ještě usilovněji studovat hru na piano, sám začal skládat skladby pro levou ruku a začal se učit kompozici od Labora. Opět začal koncertovat a stal se dobře známým a velmi populárním. Oslovil tedy slavnější skladatele, aby mu napsali skladby, které by mohl se svým handicapem hrát. Skládali pro něj Benjamin Britten, Paul Hindemith, Alexandre Tansman, Erich Wolfgang Korngold, Sergej Prokofjev, Franz Schmidt, Sergej Bortkiewicz a Richard Strauss. Nejznámější práce pro něj se ale stal "Klavírní koncert pro levou ruku", který mu napsal Maurice Ravel. Wittgenstein si ale pro premiéru tohoto koncertu upravil partituru, čímž Ravela značně popudil. Dokonce tak, že ti dva se pak už nikdy neusmířili.  Wittgenstein nehrál všechny klavírní věci, které vznikly z jeho popudu. Prokofjevovi například oznámil, že nerozumí jeho "4. klavírnímu koncertu", ale že až mu porozumí, bude ho hrát. Nikdy se tak ale nestalo. Později Wittgenstein prohlásil: „Ačkoli byl Prokofjevův koncert složen na mou objednávku, ještě jsem ho nehrál. Vnitřní logika tohoto koncertu mi zatím není jasná. Takový koncert samozřejmě nemohu hrát dokud tomu tak nebude.” Odmítl také Hindemithovu "Klavírní hudbu s orchestrem Op. 29" — partituru k ní schoval v jedné své studii, kde zůstala skryta až do smrti Wittgensteinovy manželky v roce 2002 (tedy 39 let po Hindemitově smrti). Takovýto přístup si mohl dovolit díky exkluzivním právům, která mu tato díla připisovala. V jednom svém dopise z roku 1950 Wittgenstein píše:

Paul Wittgenstein (11. května 1887 – 3. března 1961) byl původem rakouský koncertní pianista. V první světové válce přišel o pravou ruku, s úspěšnou koncertní kariérou ale nechtěl skončit, a tak byly na jeho popud složeny klavírní koncerty pro levou ruku. Sám vymyslel takové postupy a kombinace hraní rukou a pedály, které mu umožnily hrát akordy, před ním považované za nemožné zahrát jednou rukou.

Paul Wittgenstein (* 11. Mai 1887 in Wien; † 3. März 1961 in Manhasset, New York) war ein amerikanischer Pianist österreichischer Herkunft. Trotz des Verlustes seines rechten Armes als Folge einer Kriegsverletzung setzte er seine Karriere fort und gab bei zeitgenössischen Komponisten zahlreiche Klavierwerke für die linke Hand in Auftrag.


Historie.

První mezinárodní matematická olympiáda se konala v Rumunsku roku 1959. Od té doby se pořádala každoročně s roční přestávkou v roce 1980, kdy byla olympiáda zrušena kvůli lidovým střetům v Mongolsku. Olympiáda byla zpočátku založena pro východoevropské země pod sovětským vlivem, ale nakonec se jí účastnili i ostatní země. Z toho důvodu se první ročníky konaly výhradně v zemích východního bloku, ale postupně se olympiáda rozšířila do mnoha dalších zemí.  Zdroje o umístění a dataci prvních olympiád se někdy odlišují. Tato skutečnost je zčásti dána tím, že vedoucí týmů, popř. organizátoři, na místo přijíždějí v jinou dobu než studenti a také tím, že bývají jinde ubytováni.  Někteří účastníci IMO, jako například Němec Christian Reihner (5 zlatých a jedna bronzová medaile v letech 1999–2003) dosáhli na olympiádě mimořádných výsledků. Další úspěšní účastnící, jako např. Grigory Margulis se později stali významnými matematiky. Několik účastníků také později získalo prestižní matematická ocenění, jako např. Fieldsovu medaili.

Hodnocení a struktura.

Soutěž se skládá ze šesti úloh, z nichž každá může být ohodnocena 0 až 7 body. Celkově lze tedy získat 42 bodů. Jako pomůcky jsou povoleny jen psací a rýsovací potřeby. Nelze tedy používat kalkulačky. Účastníci řeší úlohy po dva následující dny, kdy v každém mají 4 a půl hodiny na vypracování tří úloh. Úlohy jsou vybírány z mnoha oblastí středoškolské matematiky, obecně je lze zařadit do geometrie, teorie čísel, algebry a kombinatoriky. Řešení úloh nevyžaduje znalosti vyšší matematiky jako infinitesimálního počtu či matematické analýzy. Nicméně je povoleno i těmito metodami úlohy řešit. Řešení jsou většinou krátká a pochopitelná. Úlohy vyžadují spíše elegantní a originální myšlenky. Významně zastoupeny jsou úlohy obsahující algebraické nerovnosti, komplexní čísla a konstrukční geometrické problémy.  Každá z účastnících se zemí, kromě pořádající, může do soutěže navrhnout úlohy, které dále posuzuje a diskutuje výběrová komise olympiády zajišťovaná pořádající zemí. Nakonec se vybere šest úloh do finálního zadání. Z tohoto důvodu jsou vedoucí týmů po celou dobu striktně separováni od studentů, neboť o problémech, které se v soutěži mohou vyskytnout, již mají informace.  Příspěvky jednotlivých zemí jsou poté odsouhlaseny ostatními, vyskytnou-li mezi nimi některé spory, posuzuje daný případ hlavní koordinátor olympiády, případně nakonec její porota.

Výběr účastníků.

Samotný výběr účastníků olympiády se liší stát od státu, který reprezentují. V některých zemích, zejména ve východní Asii proces výběru reprezentantů zahrnuje několik soutěží s obtížností srovnatelnou se samotnou olympiádou. Reprezentanti Číny se účastní ještě půlměsíčního soustředění, kde se rozhoduje o budoucích kandidátech. V USA se výběrový proces skládá ze soutěží s postupně se zvyšující obtížností a končí taktéž výběrových soustředěním. Stejná situace je i v České republice, kde jsou kandidáti vybíráni podle umístění v národním kole matematické olympiády a následujícího soustředění.  V bývalém Sovětském svazu a zemích východní Evropy byli reprezentanti vybíráni již několik let předem, aby mohli být po tuto dobu pro soutěž systematicky trénováni. Mnoho zemí však tento postup již zavrhlo.

Ocenění.

Účastníci jsou ohodnocováni na základě jejich individuálních bodových výsledků.  Zvláštní ceny mohou být uděleny za mimořádně elegantní řešení nějaké úlohy, popřípadě nalezení dobrého zobecnění problému. To se naposledy stalo v letech 2005, 1995 a 1988, ale ocenění byla častěji udělována do začátku 80. let.  Pravidlo, že medaile může získat maximálně polovina účastníků je někdy porušeno, když by jeho striktní dodržení vedlo k přílišnému zredukování počtu medailistů. To se naposledy stalo v roce 2006, kde byly možnosti udělit buď 188, nebo 253 medailí z celkového počtu 498 účastníků.

Významné úspěchy.

Zemí s nejmenším počtem obyvatel, která vyhrála IMO je Bulharsko, které je navíc jednou ze čtyř zemí (společně s Ruskem, USA a Čínou), jejichž všichni účastnící jedné IMO získali zlatou medaili (2003). Číně se toto podařilo celkem osmkrát (1992, 1993, 1997, 2000, 2001, 2002, 2004, 2006), Rusku jednou (2002) a USA taktéž jednou (1994), kdy dokonce všichni američtí reprezentanti obdrželi plný počet 42 bodů, což se žádné jiné zemi nikdy nepodařilo. Maďarsko v roce 1974 vyhrálo neobvyklým způsobem, kdy žádný z reprezentantů neměl zlatou medaili (5×stříbro, 3× bronz) stejně jako v týmu druhého NDR (4×stříbro, 4× bronz).  Několik individuálních účastníků získalo vysoké ocenění vícekrát. Reid Barton (USA) byl první, který získal 4 zlaté medaile (1998, 1999, 2000, 2001) a je zároveň jediným, který se umístil v absolutním pořadí na prvním místě jak na mezinárodní matematické olympiádě, tak na mezinárodní olympiádě v informatice. Jediný další čtyřnásobný držitel zlaté medaile (2000, 2001, 2002, 2003) je Christian Reiher (Německo). Navíc je držitelem i jedné bronzové medaile z roku 1999. Vedle něho získalo pět medailí z nichž alespoň tři byly zlaté už jen Wolfgang Burmeister (NDR), Martin Harterich (NSR) a Iurie Boreico (Moldavsko). Ciprian Manolescu (Rumunsko) dokázal nejvíckrát ze všech získat plný počet 42 bodů. Tento výkon předvedl při všech třech svých účastech v letech 1995, 1996 a 1997. Eugenia Malinnikova (SSSR) je nejúspěšnější ženou v historii IMO. Získala tři zlaté medaile v letech 1989, 1990 a 1991 výkony 41, 42 a opět 42 bodů. Jen jediný bod v roce 1989 ji dělí od rekordu Manolesca. Terence Tao (Austrálie) se účastnil olympiády v letech 1986, 1987 a 1988. Získal postupně bronzovou, stříbrnou a zlatou medaili. Při zisku zlaté medaile mu bylo pouhých 13 let, což je rekord. V roce 2006 obdržel Fieldsovu medaili. Oleg Golbert (Rusko/USA) je jediným účastníkem v historii, který získal zlatou medaili za různé země. V letech 2002 a 2003 za Rusko, roku 2004 za USA. Vladimir Drinfel'd (SSSR) získal zlatou medaili a plný počet bodů v roce 1969 a roku 1990 získal Fieldsovu medaili. Grigorij Perelman získal plný počet bodů v roce 1982 a v roce 2006 byl taktéž oceněn Fieldsovou medailí, nicméně cenu nepřevzal.

Česká účast.

Česká republika se IMO účastní každoročně od roku 1993. Za tu dobu celkově reprezentanti ČR získali 5 zlatých, 29 stříbrných, 62 bronzových medailí a 35 čestných uznání. Jako tým se Česká republika umístila nejlépe v absolutním pořadí na 10. místě ze 73 zemí (relativně 87.50%) při své první účasti a v relativním pořadí 88.18% (absolutně na 14. místě ze 111 zemí) v roce 2017. V první dvacítce byla pětkrát, a to v letech 1995 (17.), 1997 (18.), 1998 (15.), 2005 (15.) a 2017 (14.). Nejlepšího individuálního výsledku – celkově 14. místa – dosáhl v roce 2017 Pavel Turek.

Československá účast.

I za doby federace se Československo účastnilo všech ročníků IMO. Za tu dobu celkově reprezentanti ČSR získali 10 zlatých, 50 stříbrných a 71 bronzových medailí. Družstvo se nejlépe umístilo v roce 1960 na prvním a nejhůře v roce 1981 na 14. místě. Nejlepší výsledek zaznamenal Jan Nekovář, který se zúčastnil všech tří olympiád v letech 1978–1981, v roce 1978 získal stříbrnou medaili a v letech 1979 a 1981 získal zlaté medaile a obsadil individuální první místa. Absolutního prvního místa dále dosáhli Bohuslav Diviš (1959), Ivan Korec (1960), Bohuslav Sivák a Tomáš Mašek (oba 1968) a Petr Čížek (1989).

Mezinárodní matematická olympiáda (IMO) je nejvyšším stupněm matematických soutěží pro neuniverzitní studenty mladší 20 let. Je to zároveň nejstarší z mezinárodních oborových olympiád. První se konala v roce 1959 v Rumunsku a od té doby každoročně kromě roku 1980. Okolo 90 zemí posílá na olympiádu šest studentů doprovázených vedoucím, jeho zástupcem a popřípadě diváky. Soutěž se skládá ze šesti úloh, z nichž za každou lze získat maximálně 7 bodů.

Die Internationale Mathematik-Olympiade (IMO) ist ein internationaler Schülerwettbewerb im Bereich Mathematik, der seit 1959 (mit einer Ausnahme) jährlich stattfindet. Jedes Land darf sechs Teilnehmer entsenden, die zwei Klausuren mit jeweils drei Aufgaben aus verschiedenen Gebieten der Mathematik wie Algebra, Kombinatorik, Geometrie und Zahlentheorie schreiben. Daneben findet ein umfangreiches Rahmenprogramm statt, in dem die Teilnehmer das Gastland und die Teilnehmer der anderen Länder kennenlernen.


Život.

John Dunstable se patrně narodil v obci Dunstable v hrabství Bedfordshire. Datum narození známo není. Rok narození se odvozuje od jeho nejranějších známých prací, které pocházejí z let 1410–1420, takže se odhaduje na dobu okolo roku 1390. I mnoho dalších uváděných údajů o jeho mládí je založeno na hyoptézách. Byl vysoce vzdělaným mužem, ale neexistují záznamy o studiu ani v Oxfordu ani v Cambridgi.  Má se zato, že byl ve službách Johna Lancastera, prvního vévody z Bedfordu, syna krále Jindřicha IV. a bratra Jindřicha V. Plantageneta. Mohl tedy pobývat nějaký čas ve Francii, neboť John Lancaster byl v letech 1423–1429 místokrálem ve Francii a od roku 1429 až do své smrti guvernérem v Normandii. Po smrti dalšího svého mecenáše, královny vdovy Jana Navarrské, v roce 1437, zřejmě sloužil Humphreyovi, vévodovi z Gloucesteru, pátému synu Jindřicha IV.  Pravděpodobně na rozdíl od většiny hudebních mistrů své doby nebyl klerikem, ale působil ve službách šlechty a byl ženatý. Vedle práce skladatele měl také pověst výborného astronoma, astrologa a matematika. Některé jeho astrologické práce se dochovaly.  Dunstable zemřel na Štědrý den roku 1453. Byl pochován v kostele sv. Štěpána u Walbrooku v Londýně. Na jeho náhrobku byl epitaf hlásající, že měl „tajné znalosti o hvězdách“. Kostel byl zničen při Velkém požáru Londýna v roce 1666. Na stejném místě byl znovu vybudován architektem Christopherem Wrenem v roce 1687. Náhrobek byl obnoven až v roce 1904.

Dílo.

Přestože hudební produkce středověké Anglie byla rozsáhlá, dochovalo se relativně málo rukopisů. Většina byla zničena v průběhu Anglické reformace, zejména při rušení anglických klášterů v letech 1536–1540. Většina Dunstableových děl se tak dochovala na kontinentě, zejména v severní Itálii. To svědčí mj. i o oblibě Dunstableova díla v Evropě.  Vzhledem k tomu, že opisy středověkých hudebních děl zpravidla postrádají jméno původního autora, je i pro hudební vědce otázka, které ze skladeb té doby jsou dílem Johna Dunstabla a které byly vytvořeny jinými skladateli, např. Gillesem Binchoisem nebo Leonelem Powerem. Téměř všechna díla připisovaná Dunstableovi jsou duchovního charakteru. Zkomponoval 20 jednotlivých částí mše (z toho dvě mše úplné), 12 izorytmických motet, 20 motet a polyfonických úprav liturgických melodií a dvě světské skladby. Mezi jeho nejznámější díla patří sekvence "Veni creator spiritus" a "Albanus roseo rutilat".

John Dunstable, také John Dunstaple, John Dumstable, John Dunstapell, John Anglicanus Dunstaple (kolem 1390 – 24. prosince 1453 Londýn) byl anglický hudební skladatel z období přelomu mezi středověkou a renesanční hudbou. Je jedním z nejslavnějších a nejvlivnějších skladatelů počátku 15. století a jeho dílo ovlivnilo nejen anglickou, ale i kontinentální hudbu, zejména burgundskou školu reprezentovanou Dufayem a Binchoisem.

John Dunstable oder John Dunstaple (* um 1390; † 24. Dezember 1453 in London) war ein englischer Komponist, dessen harmonische Neuerungen großen Einfluss auf die Musikentwicklung in der Frührenaissance ausübten.


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Švýcarsko – Švédsko 6:1 (4:0, 1:1, 1:0)  19. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 4. Ferdinand Cattini, 6. Charles Kessler, 7. Richard Torriani, 12. Charles Kessler, 17. Ferdinand Cattini, 40. Richard Torriani Branky Švédska: 24. Yngve Liljeberg Rozhodčí: Minder (HUN), Loicq (BEL)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – F. Cattini, H. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Švédsko: Liedstrand – Lundell, Bergqvist – Jöhncke, Johansson, Öberg – Liljeberg, Löw, Hellman.  19. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Maďarska: 3. Sándor Miklós, 6. Laszló Blazejovsky, 14. András Gergély, 25. Sándor Miklós, András Gergély, 29. Sándor Miklós Branky Nizozemska: nikdo Rozhodčí: Polimont (BEL), Kumetz (GER)  Maďarsko: Maďarsko: Hircsak – Barcza, Farkas – Miklós, A. Gergely, Jeney – Szamósi-Stoics, Blazejovski, L. Gergely.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, H. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  20. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 31. Ferdinand Cattini Branky Maďarska: 43. Matyás Farkas Rozhodčí: Shewan (CAN), Magwood (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – F. Cattini, H. Cattini, Torriani – H. Kessler, Müller, Ch. Kessler.  Maďarsko: Hircsak – Barcza, Farkas – Jeney, Miklós, A. Gergely – L. Gergely, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  20. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 13. Bertil Lundell, 17. Sigfrid Öberg, 18. Börje Abelstedt, 26. Sven Bergqvist, 29. Gustaf Johansson, 41. Lennart Hellman Branky Nizozemska: nikdo Rozhodčí: Polimont (BEL), Kreisel (GER)  Švédsko: Liedstrand – Bergqvist, Lundell – Abelsted, Johansson, Öberg – Liljeberg, Jöhncke, Hellman.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, Joh. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  21. ledna 1935 (9:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 12. Gustaf Johansson, 20. Gustaf Johansson, 43. Yngve Liljeberg Branky Maďarska: Rozhodčí: Shewan (CAN), Magwood (GBR)  Švédsko: Künzler – Hug, Badrutt – F. Cattini, H. Cattini, Torriani – H. Kessler, Müller, Ch. Kessler.  Maďarsko: Hircsak – Barcza, Farkas – Jeney, Miklós, A. Gergely – L. Gergely, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  21. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 2. Ferdinand Cattini, 2. Charles Kessler, 43. Richard Torriani, 44. Ferdinand Cattini Branky Nizozemska: nikdo Rozhodčí: Kreisel (GER), Danielopol (ROM)  Švýcarsko: Hirtz – Hug, H. Cattini – Pleisch, Torriani, F. Cattini – H. Kessler, Müller, Ch. Kessler.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, Joh. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.

Skupina B.

Itálie – Německo 2:0 (1:0, 1:0, 0:0)  19. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Itálie: 4. Ignazio Dionisi, 27. Ignazio Dionisi Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Andreossi (SUI), Magwood (GBR)  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  Německo: Egginger –Schröttle, Jaenecke – Lang, Strobl, Korff – Kuhn, Orbanowski, Schenk.  19. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Francie: 4. Michel Delesalle, 16. Jean-Pierre Hagnauer, 29. Pierre Claret Branky Polska: Kazimierz Sokolowski, 32. Czeslaw Marchewczyk Rozhodčí: Geromini (SUI), Weinberger (AUT)  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Savoie.  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, Stupnicki, Zielinski.  20. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Polska: 12. Roman Stupnicki, 28. Czeslaw Marchewczyk, 43. Adam Kowalski Branky Německa: 26. Horst Orbanowski Rozhodčí: Müller (SUI), Weinberger (AUT)  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Lemiszko, Stupnicki, Zielinski.  Německo: Egginger – Schröttle, Jaenecke – Kuhn, Strobl, Schenk – Kögel, Orbanowski, Schibukat.  20. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Francie: 42. Jacques Lacarrière Branky Itálie: 27. Ignazio Dionisi Rozhodčí: Andreossi (SUI), Magwood (GBR)  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Boyard.  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  21. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: 30. Gustav Jaenecke Branky Francie: 38. Michel Delesalle, 45. Albert Hassler Rozhodčí: Geromini (SUI), Magwood (GBR)  Německo: Leinweber – Schröttle, Jaenecke – Kögel, Strobl, Schenk – Orbanowski, Schibukat, Kuhn.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Boyard.  21. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Itálie: 27. Mario Zucchini Branky Polska: 23. Kazimierz Sokolowski Rozhodčí: Shewan (CAN), Magwood (GBR)  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Lemiszko, Stupnicki, Zielinski.

Skupina C.

Československo – Rakousko 2:1 (0:0, 1:1, 1:0)  19. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 21. Jiří Tožička, 36. Josef Maleček – 27. Hans Tatzer Branky Rakouska: 27. Hans Tatzer Rozhodčí: Magwood (GBR), Römer (GER)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožicka, Maleček, Kučera – Cetkovský, Michálek, Císař.  Rakousko: Ördogh – Trauttenberg, Schüssler – Tatzer, Nowak, Demmer – Kirchberger, Göbl, Schneider.  19. ledna 1935 (12:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Rumunska: 6. Constanin Tico, 42. Alexandru Botez Branky Belgie: 33. Willy Kreitz Rozhodčí: Müller, Fasel (SUI)  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovic, Suck.  Belgie: Bureau – van den Driessche, Franck – Barbanson, van Reyschoot, Kreitz – Pootmans, Peltzer, Lippens.  20. ledna 1935 (9:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 2x Hans Tatzer, 2x Willibald Stanek, Friedrich Demmer, Josef Göbel Branky Belgie: 29. Willy Kreitz Rozhodčí: Danielopol (ROM), Sachs (GER)  Rakousko: Ördogh (13. Weiss) – Trauttenberg, Schüssler – Tatzer, Nowak, Stanek – Demmer, Kirchberger, Göbl.  Belgie: Bureau – van den Driessche, Franck – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – Barbanson, Pootmans, Lippens  20. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 2. Oldřich Kučera, 10. Josef Maleček, 31. Oldřich Kučera, 37. Oldřich Kučera Branky Rumunska: 5. Wilhelm Suck, 27. Anton Panenca Rozhodčí: Geromini, Müller (SUI)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožicka, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař.  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Panenka, Rabinovic, Suck.  21. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 37. Hans Tatzer, 45. Josef Göbel Branky Rumunska: 34. Constantin Cantacuzino Rozhodčí: Shewan (CAN), Sachs (GER)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Schüssler – Tatzer, Nowak, Stanek – Demmer, Kirchberger, Göbl.  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Buja – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovic, Suck.  21. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 1. Josef Maleček, 4. Zdeněk Jirotka, 5. Josef Maleček, 7. Jiří Tožička, 13. Josef Maleček, 13. Jiří Tožička, 15. Oldřich Kučera, 16. Karel Hromádka, 19. Josef Maleček, 20. František Pergl, 21. Jaroslav Pušbauer, 24. Oldřich Kučera, 26. Karel Hromádka, 29. Oldřich Kučera, 33. Oldřich Kučera, 36. Jaroslav Pušbauer, 38. Josef Maleček, 39. Karel Hromádka, 40. Jiří Tožička, 42. Jiří Tožička, 44. Josef Maleček, 45. Oldřich Kučera Branky Belgie: nikdo Rozhodčí: Kreisel (GER), Lefebure (FRA)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Maleček, Kučera, Tožicka – Pergl, Z. Jirotka, Císař.  Belgie: Broheé – van den Driessche, Duvuvier – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – de Benkelaar, Pootmans, Lippens.

Skupina D.

Kanada – Velká Británie 4:2 (0:1, 2:0, 2:1)  19. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 17. Albert Lemay, 22. Norm Yellowlees, 37. Norm Yellowlees, 37. Anthony Lemay Branky Velké Británie: 6. Carl Erhardt, 34. John Davey Rozhodčí: Andreossi (SUI), Danielopol (ROM)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, J. Rivers – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Creighton, Albert Lemay, Anthony T. Lemay.  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Davey, Leacock, Dailley – Stevenson, Jackson, Ramus.  20. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanada: 3x Norm Yellowlees, 3x Norman Rivers, 3x Archie Creighton, 2x Albert Lemay, Victor Lindqvist, Albert T. Lemay, Anthony Lemay Branky Lotyšsko: nikdo Rozhodčí: Fasel (SUI), Weinberger (AUT)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, J. Rivers – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  21. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Velké Británie: 2x Pete Stevenson, Ernie Ramus, Gordon Dailley, John Davey Branky Lotyšska: Roberts Bluķis Rozhodčí: Fasel (SUI), Danielopol (ROM)  Velká Británie: Milne – Dailley, Erhardt – Wyman, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.

Semifinále A.

Československo – Itálie 5:1 (0:0, 1:0, 0:1 – 4:0pp)  22. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 22. Oldřich Kučera, 63. Josef Maleček, 65. Jiří Tožička, 68. Josef Maleček, 69. Jiří Tožička Branky Itálie: 41. Ignazio Dionisi Rozhodčí: Alexander Spengler (SUI), Franz Kreisel (GER)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer - Cetkovský, Císař, Z. Jirotka - Kučera, Maleček, Tožička.  Itálie: Gerosa – Trovati, Carlassare - Dionisi, Zucchini, Scotti - De Mazzeri, Mussi Maiocchi.  22. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 9. Anthony Lemay, 10. Albert T. Lemay, 14. Albert T. Lemay, 18. Norman Rivers, 23. Albert T. Lemay – 27. Olle Andersson, 31. Yngve Liljeberg Branky Švédska: Rozhodčí: Magwood (GBR), Kumetz (GER)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, Hinkel – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Švédsko: Larsson – Lundell, Bergqvist – Abelsted, Andersson, Johansson – Liljeberg, Jöhncke, Hellman.  23. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 8. Joe Rivers, 10. Victor Lindqvist, 12. Albert T. Lemay, 18. Anthony Lemay, 19. Albert T. Lemay, 20. Norm Yellowlees, 29. Norman Rivers, 32. Anthony Lemay, 37. Norm Yellowlees Branky Itálie: nikdo Rozhodčí: Loicq (BEL), Kreisel (GER)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, J. Rivers – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Itálie: Calcaterra – Rossi, Baroni – Carlassare, Dionisi, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  23. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 13. Josef Maleček, 49. Josef Maleček Branky Švédska: 32. Torsten Jöhncke Rozhodčí: Magwood (GBR), Loicq (BEL)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožička, Maleček, Kučera – Cetkovský, Michálek, Císař.  Švédsko: Larsson (49. Liedstrand) – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Hellman – Andersson, Johansson, Abelsted.  24. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 35. Jaroslav Císař Branky Kanady: 17. Victor Lindqvist, 35. Albert T. Lemay Rozhodčí: Lefebure (FRA), Polimont (BEL)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Pergl, Maleček, Kučera – Cetkovský, Zdeněk Jirotka, Císař.  Kanada: Rice-Jones –Shewan, Hinkel – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees.  24. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 32. Gustaf Johansson Branky Itálie: 1. Ignazio Dionisi Rozhodčí: Magwood (GBR), Kumetz (GER)  Švédsko: Liedstrand – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Hellman – Andersson, Johansson, Abelsted.  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.

Semifinále B.

Švýcarsko – Rakousko 1:1 (0:1, 0:0, 1:0 – 0:0, 0:0, 0:0 pp)  22. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 45. Richard Torriani Branky Rakouska: 4. Friedrich Demmer Rozhodčí: Magwood, Ehrhardt (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – H. Cattini, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Rakousko: Ördogh – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  22. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Velké Británie: 9. Robert Wyman Branky Francie: nikdo Rozhodčí: Trauttenberg (AUT), Danielopol (ROM)  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  Francie: Paccard – Claret, Lorin – Hagnauer, Hassler, Lacarriere – Quaglia, Savoie, Boyard.  23. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Velké Británie: 17. Gordon Dailley, 24. Gordon Johnson, 41. Gordon Dailley, 43. Ernie Ramus Branky Rakouska: 27. Hans Trauttenberg Rozhodčí: Lufebure (FRA), Kumetz (GER)  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  Rakousko: Ördogh (39. – 41. Tatzer) – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  23. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 11. Richard Torriani, 13. Ferdinand Cattini, 14. Ferdinand Cattini, 37. Paul Müller, 41. Ferdinand Cattini Branky Francie: 20. Léonhard Quaglia Rozhodčí: Shewan (CAN), Trautenberg (AUT)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – H. Cattini, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Volpert.  24. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 3. Friedrich Demmer, 14. Josef Göbel, 25. Hans Tatzer, 42. Hans Tatzer Branky Francie: 30. Léonhard Quaglia Rozhodčí: Sachs (POL), Abrahamsson (SWE)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Hassler, Lacarriere – Quaglia, Volpert, Boyard.  24. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 3. Ferdinand Cattini Branky Velké Británie: nikdo Rozhodčí: Shewan (CAN), Kreisel (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – H. Cattini, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Velká Británie: Milne – Erhardt, Dailley – Wyman, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.

Finále.

Československo – Švýcarsko 0:4 (0:1, 0:0, 0:3)  26. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: nikdo Branky Švýcarska: 6. Richard Torriani, 38. Ferdinand Cattini, 41. Christian Badrutt, 42. Richard Torriani Rozhodčí: Lefebure (FRA) Kreisel (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – Ch. Kessler, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Schmidt.  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožicka, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař.  26. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 5. Albert T. Lemay, 12. Norm Yellowlees, 13. Anthony Lemay, 21. Archie Creighton, 34. Norman Rivers, 44. Anthony Lemay Branky Velké Británie: nikdo Rozhodčí: Loicq (BEL), Sachs (POL)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, Hinkel – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  27. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 11. Ferdinand Cattini, 24. Richard Torriani Branky Kanady: 4. Anthony Lemay, 15. Norman Rivers, 18. Norm Yellowlees, 34. Albert T. Lemay Rozhodčí: Lefebure (FRA), Kreisel (GER)  Švýcarsko: Künzler – Schmidt, Badrutt – Ch. Kessler, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, H. Kessler.  Kanada: Rice-Jones – Shewan, Hinkel – Albert T. Lemay, Yellowlees, N. Rivers – Lindqvist, Anthony Lemay, J. Rivers.  27. ledna 1935 (14:00) - Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 28. Oldřich Kučera Branky Velké Británie: 42. Gordon Johnson, 73. Gordon Dailley Rozhodčí : Poplimont, Loicq (BEL)  Velká Británie:: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Pergl, Tožicka, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař.

O 5. - 8. místo.

Švédsko – Francie 2:1 (0:1, 1:0, 1:0)  26. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 24. Torsten Jöhncke, 39. Yngve Liljeberg Branky Francie: 4. Albert Hassler Rozhodčí: Müller, Fasel (SUI)  Švédsko: Liedstrand – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Hellman – Andersson, Johansson, Abelsted.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Volpert.  26. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 20. Oskar Nowak, 28. Hans Tatzer Branky Itálie: 21. Mario Zucchini Rozhodčí: Sachs (POL), Magwood (GBR)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  Itálie: Gerosa – Baroni, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.

O 5. místo.

Švédsko - Rakousko 3:1 (2:1, 0:0, 1:0)  27. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 1. Sigfrid Öberg, 10. Sven Bergqvist, Yngve Liljeberg Branky Rakouska: 3. Friedrich Demmer Rozhodčí: Geromini (SUI), Sachs (POL)  Švédsko: Larsson – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Andersson – Öberg, Johansson, Abelsted.  Rakousko: Weiss (31. Ördogh) – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Demmer – Tatzer, Nowak, Stanek.

O 7. místo.

Itálie – Francie nehráno - oba týmy odřekly kvůli mnoha zraněným hráčům.

Soutěž útěchy.

Polsko – Belgie 12:2 (5:1, 4:1, 3:0)  23. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Polska: 3x Andrzej Wokowski, 3x Adam Kowalski, 2x Czeslaw Marchewczyk, 2x Witalis Ludwiczak, Józef Godlewski, Edward Zielinski Branky Belgie: Willy Kreitz, Georges Pootmans  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, J. Godlewski, Zielinski.  Belgie: Broheé – van den Driessche, Duvuvier – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – Barbanson, Lippens, Pootmans,  24. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Maďarska: 2x Sándor Miklós, 2x Laszló Blazejovsky, Laszló Gergély, Ferenc Szamósi-Stoics Branky Belgie: Marco Peltzer  Maďarsko: Kramer-Katay – Barcza, Bethlen – Miklós, A. Gergely, Jeney – Haray, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  Belgie: Broheé – van den Driessche, Franck – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – Barbanson, Lippens, Pootmans,  25. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Polska: 19. Andrzej Wokowski Branky Maďarska: 35. Béla Haray Rozhodčí: Ball (GER),???  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, Stupnicki,Zielinski.  Maďarsko: Hircsák – Farkas, Barcza – Miklós, A. Gergely, Jeney – Haray, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  23. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: 3x Hans Lang, Philipp Schenk, Horst Orbanowski Branky Nizozemska: nikdo  Německo: Leinweber – Römer, Jaenecke – Lang, Orbanowski, Schenk – Kuhn, Strobl, Korff.  Nizozemsko: van Marle – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, H. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  23. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Rumunska: Constantin Cantacuzino, Alexandru Botez, Wilhelm Suck Branky Lotyšska: Roberts Bluķis, Arvīds Pētersons  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Buia – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovici, Suck.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  24. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Rumunska: 2x Constantin Cantacuzino, 2x Alexandru Botez, Iuliu Rabinovici, Paul Anastasiu Branky Nizozemska: nikdo  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovici, Suck.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, H. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  24. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: Karl Kögel, Georg Strobl, Gustav Jaenecke Branky Lotyšska: Ādolfs Petrovskis  Německo: Egginger – Schröttle, Jaenecke – Strobl, Orbanowski, Schenk – Korff, Kögel, Schibukat.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  25. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Lotyšska: 3x Andrejs Jessens, 2x Aleksejs Auziņš, Ādolfs Petrovskis, Kārlis Paegle Branky Nizozemska: nikdo  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  Nizozemsko: van der Vlier – van den Vlugt, van den Stock– de Jong, Maas, du Pont – Koeleman, de Kadt.  25. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: 6. Horst Orbanowski, 9. Martin Schröttle, Gustav Jaenecke Branky Rumunska: nikdo  Německo: Leinweber – Schröttle, Jaenecke – Strobl, Orbanowski, Schenk – Kuhn, Korff, Kögel..  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovici, Suck.

Finále soutěže útěchy.

Německo - Polsko 5:1 (2:0, 2:1, 1:0)  27. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: Georg Strobl, Herbert Schibukat, 23. Gustav Jaenecke, 23. Gustav Jaenecke, 31. Georg Strobl Branky Polska: 21. Edward Zielinski  Německo: Leinweber – Schröttle, Jaenecke – Strobl, Orbanowski, Schenk – Korff, Kögel, Schibukat.  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, Stupnicki, Zielinski.

Soupisky.

Soupiska Kanady.

Kanada (Winnipeg Monarchs) Brankář: Art Rice-Jones Obránci: Cameron Shewan, Joe Rivers, Roy Hinkel, Útočníci: Archie Creighton, Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Victor Lindqvist, Norman Rivers, Norm Yellowlees. Trenér: Scotty Oliver.

Soupiska Švýcarska.

Švýcarsko Brankáři: Albert Künzler, Arnold Hirtz. Obránci: Ernst Hug, Christian Badrutt, Oscar Schmidt. Útočníci: Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Richard Torriani, Herbert Kessler, Charles Kessler, Paul Müller, Thomas Pleisch, Otto Heller. Trenér: Charles Fasel.

Soupiska Velké Británie.

Velká Británie Brankář: Ronnie Milne. Obránci: Carl Erhardt, Gordon Dailley, Robert Wyman. Útočníci: John Davey, Ted Jackson, Gordon Johnson, Ernie Ramus, Pete Stevenson, Pete Halford, Ernie Leacock. Trenér: Bunny Ahearne.

Soupiska Československa.

4. Československo Brankáři: Jan Peka, Josef Boháč (neodcestoval) Obránci: Jaroslav Pušbauer, Karel Hromádka, Jan Michálek. Útočníci: Jiří Tožička, Josef Maleček, Oldřich Kučera, Alois Cetkovský, Zdeněk Jirotka, Jaroslav Císař, František Pergl, Drahoš Jirotka (nenastoupil).

Soupiska Švédska.

5. Švédsko Brankáři: Wilhelm Larsson-Lagheim, Bengt Liedstrand. Obránci: Sven Bergqvist, Bertil Lundell. Útočníci: Börje Abelstedt, Olle Andersson, Lennart Hellman, Gustaf Johansson, Torsten Jöhncke, Yngve Liljeberg, Evert Löw, Sigfrid Öberg. Trenér: Carl Abrahamsson, Viking Harbom.

Soupiska Rakouska.

6. Rakousko Brankáři: Karl Ördogh, Hermann Weiss. Obránci: Hans Trauttenberg, Rudolf Vojta, Franz Schüssler, Útočníci: Friedrich Demmer, Karl Kirchberger, Oskar Nowak, Josef Göbel, Willibald Stanek, Hans Tatzer, Hans Schneider, Emil Seidler. Trenér: Hans Weinberger.

Soupiska Itálie.

7. Itálie Brankáři: Augusto Gerosa, Enrico Calcaterra. Obránci: Decio Trovati, Franco Rossi, Gianmario Baroni. Útočníci: Ignazio Dionisi, Mario Zucchini, Giovanni Scotti, Carlo de Mazzeri, Emilio Mussi, Mario Maiocchi, Franco Carlassare.

Soupiska Francie.

7. Francie Brankáři: Jacques Morisson, Michel Paccard. Obránci: Pierre Claret, Pierre Lorin. Útočníci: Jean-Pierre Hagnauer, Michel Delesalle, Jacques Lacarrière, Léonhard Quaglia, Albert Hassler, Philippe Boyard, Guy Volpert, Pierre Savoie.

Soupiska Německa.

9. Německo Brankáři: Wilhelm Egginger, Walter Leinweber. Obránci: Martin Schröttle, Gustav Jaenecke, Erich Römer. Útočníci: Alois Kuhn, Georg Strobl, Philipp Schenk, Karl Kögel, Horst Orbanowski, Herbert Schibukat, Hans Lang, Werner Korff. Trenér (hrající): Erich Römer.

Soupiska Polska.

10. Polsko Brankáři: Józef Stogowski, Henryk Przezdziecki. Obránci: Kazimierz Sokolowski, Witalis Ludwiczak. Útočníci: Czeslaw Marchewczyk, Andrzej Wokowski, Adam Kowalski, Franciszek Glowacki, Roman Stupnicki, Edward Zielinski, Wladyslaw Lemiszko, Józef Godlewski. Trenér: Tadeusz Sachs.

Soupiska Rumunska.

11. Rumunsko Brankáři: Emil Maesciuc, Dumitru Danielopol. Obránci: Gheorghe Buia, Ladislaus Dietrich,Paul Anastasiu. Útočníci: Arthur Vogel, Alexandru Botez, Lájos Vakar, Constanin Tico, Constantin Cantacuzino, Anton Panenca, Iuliu Rabinovici, Wilhelm Suck. Trenér (hrající): Dumitru Danielopol.

Soupiska Maďarska.

11. Maďarsko Brankáři: István Hircsák, György Kramer-Katay. Obránci: Miklós Barcza, István Bethlen, Matyás Farkas. Útočníci: Sándor Miklós, Laszló Gergély, András Gergély, Zoltán Jeney, Ferenc Szamósi-Stoics, Laszló Blazejovsky, Béla Haray. Trenér: Géza Lator.

Soupiska Lotyšska.

13. Lotyšsko Brankáři: Herberts Kušķis, Roberts Lapainis. Obránci: Arvīds Jurgens, Kārlis Paegle, Leonīds Vedējs, Útočníci: Aleksejs Auziņš, Roberts Bluķis, Andrejs Jessens, Edgars Klāvs, Arvīds Pētersons, Ādolfs Petrovskis.

Soupiska Belgie.

13. Belgie Brankáři: Georges Brohée. Obránci: Francois Franck, Emile Duvivier, Carlos van den Driessche. Útočníci: Jean Barbanson, Pierre van Reysschoot, Willy Kreitz, Georges Pootmans, Marco Peltzer, Philippe Lippens, Jean de Beukelaer.

Soupiska Nizozemska.

15. Nizozemsko Brankáři: Jan Gerritsen, Sjoerd van Marle. Obránci: Fritz van der Vlugt, Bob van der Stok, Útočníci: Hans Gerritsen, Huip de Pon, Zeger Reyers, Felix de Jong, Chris van de Mandele, Hans Maas, Dirk Jan Koeleman, Hans van der Vlier.

9. mistrovství světa a 20. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 19. – 27. ledna 1935 ve švýcarském Davosu.

Die 9. Eishockey-Weltmeisterschaft und 20. Eishockey-Europameisterschaft fand vom 19. bis 27. Januar 1935 in Davos in der Schweiz statt. Der Austragungsmodus wurde im Vergleich zur Vorjahres-WM verändert. 15 Mannschaften nahmen an dieser WM teil, was einen neuen Teilnehmerrekord darstellte. Die 15 Teams spielten zunächst in vier Vorrundengruppen (drei Gruppen mit je vier, eine Gruppe mit drei Mannschaften). Die ersten beiden jeder Gruppe erreichten die Zwischenrunde. Im Gegensatz zum Vorjahr musste Kanada dieses Mal bereits in der Vorrunde antreten und war nicht für die Zwischenrunde gesetzt; die USA nahmen nicht an dieser WM teil. Die Dritt- und Viertplatzierten der Vorrundengruppen spielten eine Platzierungsrunde um Platz 9 aus. In der Zwischenrunde gab es wieder zwei Gruppen mit je vier Teams. Die ersten beiden jeder Gruppe erreichten unter Mitnahme ihrer direkten Vergleiche die Finalrunde, die übrigen Teams spielten um die Plätze 5–8.


Život.

Ludvík II. se narodil v Toulouse jako syn Ludvíka I. a Marie ze Châtillonu. V Angevin, které zahrnovalo Provence, měl soupeře, dědice Neapole, Karla.  Většina provensálských měst se po smrti Ludvíkova otce v roce 1384 vzbouřila. Jeho matka pak sestavila armádu, se kterou pochodovali od města k městu, aby získali podporu. Ludvík byl v roce 1387 uznán za hraběte z Provence.  V roce 1386, byl nezletilý syn Karla III. Neapolského Ladislav, po otcově smrti, vyloučen z následnictví Neapole. 1. listopadu 1389 byl Ludvík korunován králem Neapole avignonským vzdoropapežem Klementem VII. a následujícího roku se zmocnil Neapole. V roce 1399 byl svým protivníkem Ladislavem svržen.  V roce 1409, Ludvík osvobodil Řím od Ladislavovy okupace, v roce 1410, jako spojenec vzdoropapeže Jana XXIII., napadl Ladislava a porazil ho u Roccaseccy (1411). Nakonec Ludvík ztratil neapolskou podporu a musel odstoupit. Jeho nárok na Neapol přešel na jeho syna, Ludvíka III.  V roce 1400 se v Arles oženil s Jolandou Aragonskou.  Syn Ludvíka se zasnoubil s Kateřinou Burgundskou, dcerou Jana I. Burgundského. Nicméně poté, co Jan podnítil útok na francouzského dauphina, se Ludvík a jeho žena přidali k Armagnakům. Spojení s Kateřinou bylo zavrženo, což způsobilo nepřátelství burgundského vévody.  Ludvík se nezúčastnil bitvy u Azincourtu, protože měl zánět močového měchýře. Po bitvě uprchl z Paříže a připojil se ke své ženě a dětem v Angers.  Ludvík II. zemřel na zámku v Angers, v srdci Anjou, kde byl také pohřben.

Potomci.

Ludvík s Jolandou měli pět dětí:

Ludvík II. Neapolský (5. říjen 1377 − 29. duben 1417) byl v letech 1389–1399 králem Neapole a od roku 1384 do své smrti vévodou z Anjou z dynastie Valois-Anjou.

Ludwig II. von Anjou (franz.: "Louis II d’Anjou"; * 5. Oktober 1377 in Toulouse; † 25. Mai 1417 in Angers) war ein Herzog von Anjou, Graf von Maine, Guise, Blois und Provence, sowie Titularkönig von Neapel und Jerusalem. Er entstammte dem jüngeren Haus Anjou, einem Seitenzweig des französischen Königshauses der Valois.


Příznaky.

Příznaky DID zahrnují přítomnost dvou nebo více odlišných osobnostních stavů doprovázených neschopností vzpomenout si na osobní informace, nad rámec toho, co se považuje za normální zapomnění. Mezi další symptomy patří ztráta identity, ztráta v čase, pocitu sebe sama a vědomí.  Disociace je obranná reakce mozku, kdy jedinec není schopen se vyrovnat s určitou stresovou situací. Při této situaci se člověk dostane do tzv. disociativního stavu, kdy částečně ztratí vědomí a nedokáže vnímat čas. Tento stav je často doprovázen tiky.

Systém.

Po prožití traumatu mozek DID pacienta vytvoří tzv. vnitřní svět (inner world), ve kterém,žijí" alternativní identity, tzv. alteři (alters). To celé spolu s hostitelem (jedincem trpícím DID) tvoří jeden DID systém. Vytváření alterů je obranný mechanismus, kdy se člověk již sám nedokáže vyrovnat s prožitým traumatem. Počet alterů může být od jednoho až po desítky.

Alternativní identity.

V praxi to vypadá tak, že když se DID člověk dostane do stresové situace, přejde do stavu disociace a poté se,do popředí" dostane jeden alterů (tzv.switching), který nadále ovlivňuje veškeré chování člověka. Těmto situacím se přezdívá spouštěče, každý alter reaguje na jiný spouštěč, který může být pozitivní (hudba, jídlo) a nebo negativní (hádka, velký hluk, strach). Alteři mohou mít různý věk, sexualitu, přízvuk a celkově jiný charakter než hostitel systému.

Vnitřní svět.

Vnitřní svět DID pacienta může mít různou velikost a podobu. Čím více identit se nachází v systému, tím je vnitřní svět zpravidla větší. Může mít podobu místnosti, domu, nebo celého fungujícího města. Každé alter ego má ve vnitřním světě nějakou úlohu a může komunikovat s dalšími alter egy. Mozek člověka musí tudíž vstřebávat velké množství informací, jelikož prakticky žije několik životů, a proto u něho bývá častá veliká únava.

Diagnóza.

V současné době je stále obtížné diagnostikovat tuto poruchu, jelikož neexistuje univerzální shoda na definici disociace. Kritéria vyžadují, aby byl dospělý člověk opakovaně kontrolován dvěma nebo více alternativními identitami, doprovázenými výpadky paměti, které nejsou způsobeny alkoholem, drogami nebo jinými zdravotními stavy, jako jsou komplexní parciální záchvaty. Při diagnostice u dětí nesmí být symptomy zaměňovány s imaginativní hrou. Diagnóza je obvykle prováděna klinicky vyškoleným odborníkem, jako je psychiatr nebo psycholog, prostřednictvím klinického hodnocení, rozhovorů s rodinou a přáteli a zvážení dalšího pomocného materiálu. DID pacienti se někdy mohou setkat s odmítnutím léčby ze strany odborníků, zejména proto, že pro některé neexistuje hmotný důkaz; proto se disociativní poruchy někdy označují jako "nemoci skrytosti".

Disociativní porucha identity (DID), dříve známá jako mnohočetná porucha osobnosti, je mentální porucha vyznačující se disociativními stavy a mnohočetností osobnosti. To je doprovázeno ztrátou paměti, která nesouvisí s běžným zapomínáním. U DID se dále projevují stavy, které jsou společné s hraniční poruchou osobnosti (BPD), posttraumatickou stresovou poruchou (PTSD), depresí, sebepoškozováním nebo úzkostí.

Die dissoziative Identitätsstörung (DIS) (nach DSM-5 und ICD-11) ist dadurch gekennzeichnet, dass verschiedene Persönlichkeitszustände (dissoziative Identitäten) abwechselnd die Kontrolle über das Denken, Fühlen und Handeln eines Menschen übernehmen. Diese Identitäten verfügen über eigene Charaktereigenschaften, Verhaltensweisen, Fähigkeiten, Wahrnehmungs- und Denkmuster. Zusätzlich treten Erinnerungslücken zu Ereignissen oder persönlichen Informationen auf, die nicht mehr durch gewöhnliche Vergesslichkeit erklärbar sind.


Historie.

20. srpna 1964 byla založena mezivládní organizace Intelsat s 11 účastnickými zeměmi. První satelit Intelsat I, známý pod názvem "Early Bird" () byl vypuštěn 6. dubna 1965 raketou Delta D. Jeho oběžná dráha byla geosynchronní (resp. geostacionární); poprvé v historii umožnil přímý přenos televizních signálů, telefonních hovorů a obrazů mezi Evropou a Severní Amerikou.  Satelity INTELSATu nebyly zprvu tak robustní jako dnes. Na jaře 1969 došlo k poruše satelitu nad Atlantským oceánem a náhradní satelit byl dopraven na špatnou orbitu, to přinutilo NASA uvažovat o posunutí mise Apollo 11. Situace byla vyřešena obnovením provozu podmořského telefonního kabelu, aby bylo možno předávat informace mezi lodí Apollo a řídícím střediskem NASA. Během měsíční procházky byl však Měsíc nad Tichým oceánem a přenos tak byl předáván satelitem INTELSAT III.  V roce 1973 měla organizace již 80 účastníků a poskytovala své služby 600 stanic ve více než 149 zemích a závislých územích, toho roku také došlo k přejmenování organizace na kratší INTELSAT. K 31. prosinci 1979 byl počet účastnických států 103 a kapacita systému přesáhla 27 500 kanálů. V roce 2001 byla organizace privatizována a jméno změněno na dnešní název Intelsat Ltd.  Hlavní oblast zisků byla z provozu satelitní sítě. Satelitní služby byly prodávány různým organizacím a státům (členům INTELSATu i ne-členům), všem za stejnou cenu. Zisky byly přerozdělovány členským zemím na základě jejich podílu v organizaci. Dnešní Intelsat Ltd. provozuje i podmořské optické kabely pro případ výpadku některého ze satelitů.

Komercionalizace a privatizace.

Kvůli nátlaku ze strany soukromých satelitních operátorů a hlavně díky lobbování společnosti PanAmSat přijal americký kongres akt ORBIT "(Open Market Reorganization for the Betterment of International Telecommunications)", tedy plán na reorganizaci otevřeného trhu pro zlepšení mezinárodních telekomunikací. V dubnu 1998 proto rozhodlo vedení společnosti o prodeji pěti starších satelitů nizozemské společnosti New Skies Satellites, která se pak stala přímou konkurencí pro INTELSAT. Vedení se poté neúspěšně pokusilo přenést organizaci do jiné země, aby se předešlo zásahům ze strany americké vlády. V období před privatizací v červenci 2001 byly rozděleny podíly v organizaci mezi podílnické země, podle množství prostředku, které investovaly. K samotné privatizaci došlo 18. července 2001, 37 let po založení organizace. V roce 2005 Intelsat Ltd. odkoupil bývalého konkurenta PanAmSat za 3,1 miliardy dolarů.

Intelsat Ltd. je největší komerční satelitní operátor na světě. Původně byl zformován jako mezivládní konsorcium pod názvem "International Telecommunications Satellite Organization (INTELSAT)" a měl za úkol spravovat síť komunikačních satelitů pro mezinárodní vysílání. V roce 2007 vlastnil 52 komunikačních satelitů a v červnu téhož roku společnost BC Partners oznámila odkup 76 % Intelsatu za 3,75 miliard euro.

Intelsat ist ein 1964 gegründetes Technologieunternehmen mit Sitz in Luxemburg. Es bietet die Übertragungskapazität für nationale und internationale Kommunikation, wie Sprach-, Datenübertragung, Internetanbindung und Fernsehübertragung mittels geostationärer Kommunikationssatelliten gegen Entgelt an. Seit dem Start des bahnbrechenden Intelsat I wurden diese Satelliten ständig weiterentwickelt und in der Übertragungskapazität gesteigert. Intelsat-Satelliten senden in den C-Band- und Ku-Band-Frequenzen.


Mládí.

Šamir se narodil v Ružanech v carském Rusku (dnešní Bělorusko) Šlomovi a Pnině Jizernickim. Vystudoval hebrejskou střední školu v polském Białystoku a ve čtrnácti letech, v roce 1929, vstoupil do mládežnického revizionisticko-sionistického hnutí Bejtar. V roce 1932 se přestěhoval se do Varšavy, kde studoval práva na Varšavské univerzitě. Studium však ve 20 letech přerušil a v roce 1935 podnikl aliju do britské mandátní Palestiny, kde se zapsal ke studiu na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě (studium však nikdy nedokončil). V témže roce si hebraizoval příjmení na Šamir, což významově znamená trn, osten či bodlák. Rozhodnutí odejít do Palestiny mu zachránilo život, neboť většina jeho rodiny, včetně rodičů, zahynula v nacistických vyhlazovacích táborech během holocaustu.

Začátky v mandátní Palestině.

Po příchodu do mandátní Palestiny nejprve pracoval jako účetní a stavební dělník, ale po arabském povstání v roce 1936 se o rok později rozhodl vstoupit do podzemní židovské vojenské organizace revizionistického hnutí – Irgun, známé též pod jejím akronymem Ecel. Ideově vycházel Irgun z myšlenek Vladimíra Žabotinského, jenž byl i

Vůdce Lechi, vězení a internace.

V Lechi používal Šamir přezdívku Michael, která vychází ze jména Michaela Collinse z Irské republikánské armády (IRA). Šamir totiž irské republikány obdivoval a snažil se je následovat v jejich protibritském boji. V roce 1941 však byl za své aktivity zatčen britskou správou a zadržován ve vězeňském táboře v Jizre'elském údolí, ze kterého se mu 31. srpna 1942 podařilo uprchnout. Po Sternově smrti (byl zastřelen Brity v únoru 1942) a útěku na svobodu se stal se klíčovou osobností Lechi, ředitelem jejích operací a sehrál hlavní roli v reorganizaci ústředního výboru této skupiny. Stal se členem triumvirátu Lechi (tří jeho vůdců) a zároveň jedním z nejhledanějších Židů v mandátní Palestině. Za jeho vedení stála Lechi

Soukromý život a Mosad.

Po zákazu Lechi se Šamir snažil o sestavení uskupení pro první parlamentní volby, složené z bývalých příslušníků organizace, ale jeho snahy nakonec nebyly úspěšné. Na zhruba sedm let odešel z veřejného života a věnoval se, ne příliš úspěšně, podnikání (mimo jiné též řídil sdružení majitelů kin). V roce 1955 byl Šamir naverbován do zpravodajské služby Mosad jejím tehdejším ředitelem Iserem Har'elem. Ten tak chtěl, v rámci své „politiky kooptace bývalých disidentů,“ využít zkušeností lidí, kteří se během protibritského odboje dostali do

Politická kariéra.

V roce 1970 vstoupil Šamir na popud Menachema Begina do strany Cherut (v té době byl Cherut součástí aliance Gachal), která byla následnicí revizionistického Irgunu. V 70. letech patřil ve straně mezi skupinu lidí (rovněž tak Ariel Šaron a Benjamin Netanjahu), která považovala Jordánsko za Palestinu. Mezi úvahy Šamirova kolegy Šarona, toho času izraelského generála, dokonce patřilo svržení jordánské vlády během Černého září v roce 1970. Jako Černé září se označuje konflikt mezi palestinskými Araby a králem Husajnem, během kterého zahynuly tisíce lidí, a jenž měl za následek vyhnání Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) z Jordánska. Svržením vlády by totiž palestinští Arabové získali vlastní stát, čímž by se izraelsko-palestinský konflikt přenesl za hranice.  V Cherutu byl Šamir členem výkonného výboru a ředitelem jejího imigračního oddělení. Před parlamentními volbami v roce 1973 se Cherut spojil s několika pravicovými stranami a vytvořil novou stranu Likud. Ta získala ve volbách 39 poslaneckých mandátů a jedním ze zvolených poslanců byl i Šamir, který se po volbách stal členem několika výborů Knesetu. Šlo o státní kontrolní výbor, vlivný výbor zahraničních věcí a obrany a výbor pro vnitřní záležitosti a životní prostředí. V rámci strany řídil organizační výbor a v roce 1975 byl zvolen předsedou výkonného výboru strany.

Historické vítězství Likudu a předseda Knesetu.

Parlamentní volby v roce 1977 byly historické a znamenaly předěl v izraelských dějinách. Pravici, v čele s Likudem, se totiž poprvé podařilo přerušit hegemonii labouristických vlád a vedení, které se datovalo dlouho před založením státu v roce 1948. Premiérem se stal vůdce Likudu Menachem Begin, který sestavil pravicovou vládu. V červnu téhož roku byl Šamir jmenován předsedou Knesetu a stal se prvním pravicovým politikem, který tuto funkci zastával. V době

Ministr zahraničních věcí.

V březnu 1980 byl Šamir, po rezignaci Moše Dajana, jmenován ministrem zahraničních věcí. Z této funkce byl zodpovědný za implementaci mírových dohod dosažených s Egyptem a jeho postoj vůči dojednaným dohodám doznal změn. Jedním ze Šamirových cílů v čele ministerstva bylo napravit diplomatické vztahy s africkými státy po jomkipurské válce z roku 1973, po níž mnoho států své diplomatické styky s Izraelem přerušilo. Šamir podporoval legislativu zavedenou na počátku 80. let, na jejímž základě byl (1980) a anektovány Golanské výšiny (1981). Rovněž tak podporoval Beginem schválenou vojenskou operaci s kódovým označením Opera, při níž byl izraelským letectvem vybombardován irácký jaderný reaktor Osirak, nedaleko Bagdádu. V roce 1981 se konaly parlamentní volby, ve kterých opět zvítězil Likud a Šamir si i po volbách udržel svoji ministerskou funkci. Izrael se v tomto období potýkal s ekonomickou krizí a rostoucím arabským násilím jak na Západním břehu Jordánu, tak přeshraničně z jižního Libanonu, nad kterým ztratila libanonská vláda kontrolu. Z území ovládnutého OOP pak byl sever Izraele ostřelován

Poprvé ministerským předsedou.

Dne 15. září 1983 předal Menachem Begin prezidentu Chajimu Herzogovi rezignační dopis. Za oficiální důvod rezignace byl uveden zdravotní stav, dalšími faktory však byly tlak veřejnosti po libanonské válce a masakru v Sabře a Šatíle a jak uvádí Terner (1991) též „faktické ztroskotání hospodářské politiky.“ Po neúspěšných pokusech přemluvit jej k návratu do politiky Begina ve funkci premiéra nahradil Šamir. Přestože Reich (1990) uvádí, že Šamir byl kompromisní kandidát, Rosenzweig (2008) poukazuje, že Šamirovo nástupnictví bylo přirozené, neboť „se v Cherutu těšil značné prestiži pro své zásluhy v boji proti Britům v době mandátu.“ Bezprostředně po pověření prezidentem začal sestavovat novou vládu na půdorysu původní Beginovy vlády. Ke své funkci premiéra si ponechal post ministra zahraničních věcí, což někteří pozorovatelé chápali jako Šamirův předpoklad Beginova návratu do vlády.

Volební pat a ministrem zahraničních věcí.

Ve volbách zvítězil s těsným rozdílem Ma'arach vedený Šimonem Peresem (44 vs. 41 mandátů), výsledek však znamenal volební pat. Ani jeden z nejsilnějších subjektů totiž nebyl s to sestavit vládu. Následně byla, po 39 dnech jednání, kompromisů a ústupků, vytvořena vláda národní jednoty mezi oběma stranami. Součástí koaliční dohody byl netradiční rotační systém na postu premiéra, v jehož rámci měli postupně oba na dobu 2 let zastávat post premiéra, zatímco ten druhý funkci ministra zahraničních věcí a úřadujícího premiéra. Nejprve se stal předsedou vlády Peres a Šamir až do října 1986 zastával zbylé dvě funkce. Vláda měla celkem 25 ministrů a 97 poslanců ve 120členném Knesetu. Za účelem snazšího rozhodování byl vytvořen užší kabinet, v němž měl Likud i Ma'arach po pěti členech a obě strany tak měly právo veta. Nová vláda měla složitou pozici, neboť levice a pravice vždy zastávala v Izraeli odlišné postoje, přesto však byla témata, kde mezi oběma subjekty došlo ke shodě. Jednalo se oblasti, kde panoval široký konsenzus; tedy ukončit izraelskou přítomnost v Libanonu, bojovat s ekonomickou krizí, pokusit

Rotace s Peresem a podruhé ministerským předsedou.

Dne 21. října 1986 si Peres se Šamirem vyměnili funkce a Jicchak Šamir se tak stal podruhé premiérem. Během jeho vlády došlo k naprostému zmražení mírových aktivit, jelikož nebyl ochotný jakýmkoliv územním ústupkům ve prospěch Arabů. Rovněž tak zablokoval snahy ministra zahraničních věcí Perese o konání mezinárodní mírové konference, kterou Peres v roce 1987 dohodl s jordánským králem Husajnem v takzvané Londýnské dohodě. Proti dojednané dohodě se Šamir postavil ze dvou důvodu; jednak se mu nelíbilo, že Peres jednal za jeho zády (dokonce odmítl Šamirovi odevzdat kopii dojednané dohody) a jednak zásadně odmítal koncept mezinárodní konference, které by se účastnily světové mocnosti. O mezinárodní mírové konferenci dokonce prohlásil, že je pro něj jako „prase v Chrámu.“ Za jeho vlády rovněž došlo k výrazné podpoře osadnické politiky. V době Šamirova působení ve funkci premiéra zasáhlo Izrael vypuknutí první intifády (: انتفاضة,

Volby a premiérem bez rotace.

Kampani před volbami v listopadu 1988 se nemohla vyhnout intifáda, obě strany se v ní však rovněž také věnovaly zahraničním tématům a obě artikulovaly své postoje k mírovému procesu. Stejně jako volby před čtyřmi lety, i tyto volby ukázaly nejasnou preferenci volebních elektorátů obou stran, když volby skončily těsným vítězstvím Likudu o jeden poslanecký mandát (40 vs. 39). Naopak posílily malé radikální strany v obou částech politického spektra. Na volební výsledku se značně podepsala intifáda. Ve volbách se totiž utkali populární Peres (v době, kdy skončilo jeho dvouleté působení v úřadu premiéra dosahovala jeho popularita 80 %) se zastáncem tvrdé linie Šamirem. Zároveň se uplatnila rovnice, podle které Izraelci chápali boj Arabů za sebeurčení za terorismus, a pravidlo, že s teroristy se nevyjednává. Proto byla podle Ternera (1991) většina Izraelců pro to, aby bylo „proti bojujícím Palestincům postupováno velmi tvrdě“ a odmítala jednání s OOP. Sestavením vlády byl pověřen Šamir,

Pád vlády, alija a válka v Zálivu.

Šamirova neústupnost a vnitrovládní problém vedly Perese v roce 1990 ke svržení vlády a postupu, který jeho stranický kolega a dlouholetý rival Jicchak Rabin označil jako „odporně páchnoucí manévr“ (celá aféra získala název špinavý trik). Šamir totiž stále odmítal návrhy na konání mezinárodní konference. Peres proto uzavřel, prostřednictvím svého chráněnce Chajima Ramona, tajnou dohodu s Arje Derim a jeho stranou Šas o politické alianci. Následně dal Šamirovi ultimátum, podle něhož labouristé opustí vládu, pakliže Šamir nebude souhlasit s návrhem amerického ministra zahraničí Jamese Bakera na konání mírové konference. V reakci na ultimátum propustil Šamir Perese z vlády a 15. března téhož roku podali všichni labourističtí ministři demisi. Téhož dne se konalo hlasování o nedůvěře vládě a díky pěti poslancům strany Šas, kteří se hlasování zdrželi, Šamirova vláda padla. Stala se tak

Mírová konference.

Po porážce Saddáma Husajna probíhala od jara 1991 jednání amerického ministra zahraničí Jamese Bakera se státy Blízkého východu a po naléhání všechny státy souhlasily s účastí na mezinárodní konferenci. Šamir se zprvu Madridské mírové konference odmítal účastnit, nakonec však nabídku přijal, neboť doufal, že Sýrie nabídku účasti odmítne. Poté co však Sýrie nabídku účasti na konferenci přijala, již nemohl couvnout. Podmínkou však bylo, aby se konference neúčastnila OOP. Palestinská delegace (bez OOP) se účastnila konference v rámci jordánské delegace. Madridská konference začala za účasti SSSR, USA, Jordánska, Libanonu, Sýrie a Izraele, 1. listopadu 1991 v Palacio Parcen v Madridu. V

Volební porážka a důchod.

Po konferenci vyzval ministr vlády Ariel Šaron Šamira k souboji o funkci předsedy a v Likudu se tak konaly vnitrostranické volby, které měly rozhodnout o tom, kdo povede stranu do voleb v červnu 1992. Kromě dvou zmíněných kandidátů se voleb zúčastnil i David Levy. Z primárek však vzešel vítězně Šamir a to se ziskem 42 % hlasů (Levy získal 31 % a Šaron 21 %). Navzdory tomu byl Likud na rozdíl od Strany práce vnitřně rozdělen, což mu ve volbách uškodilo.  V parlamentních volbách tak byl Šamirův Likud byl poražen Jicchakem Rabinem ze Strany práce (dříve Ma'arach). Po volební prohře Šamir prohlásil, že ústupky z Madridské konference nikdy nemyslel vážně, a že svou účastí na konferenci chtěl „pouze získat čas.“ Volební porážka měla řadu příčin. Jednalo se jak o důvody ekonomické – téměř 18 % populace bylo pod hranicí chudoby (dáno náhlým prudkým přílivem imigrantů), tak o důvody související s novými imigranty

Smrt a odkaz.

Jicchak Šamir zemřel 30. června 2012 v pečovatelském domě Bejt Juliana ve městě Herzlija. Státní pohřeb se konal na Har Herzel v Jeruzalémě 2. července 2012. Předseda vlády státu Izrael Benjamin Netanjahu ve smuteční řeči ocenil jeho zásadový postoj ve věci národních zájmů izraelského národa, aliju etiopských Židů, diplomatické schopnosti, které mu umožnily navázat diplomatické styky s Čínou, Sovětským svazem a

Ocenění.

V roce 2001 byla Šamirovi udělena Izraelská cena za jeho celoživotní přínos a zvláštní přispění společnosti a Státu Izrael. Ta je udílena od roku 1953 a patří mezi nejvyšší izraelská státní vyznamenání. V roce 2005 byl v internetové soutěži 200 největších Izraelců deníku Ynet zvolen 29. největším Izraelcem všech dob.

Jicchak Šamir (:, rodným jménem Jicchak Jizernicki, : יצחק יזרניצקי; narozen 15. října 1915 – 30. června 2012) byl izraelský politik, vůdce předstátní organizace Lechi a agent Mosadu. Dvakrát zastával funkci premiéra, poprvé jakožto v pořadí osmý izraelský premiér v letech 1983 až 1984 a podruhé coby v pořadí desátý premiér v letech 1986 až 1992.

Jitzchak Schamir (; geboren am 15. Oktober 1915 in Ruschany, Gouvernement Grodno, Russisches Kaiserreich, heute Breszkaja Woblasz, Weißrussland, gebürtig "Icchak Jaziernicki"; gestorben am 30. Juni 2012 in Tel Aviv) war ein israelischer Politiker (Likud). Von 1955 bis 1965 arbeitete er für den Auslandsgeheimdienst Mossad. Er war von 1977 bis 1980 Präsident der Knesset, von 1980 bis 1986 Außenminister sowie von 1983 bis 1984 und von 1986 bis 1992 Ministerpräsident seines Landes.


Geografie a klima.

Důl se nachází v nadmořské výšce cca 3000 metrů asi 15 km vzdušnou čarou směrem na sever od Calamy, centra provincie El Loa. Antofagasta, správní centrum stejnojmenného chilského regionu, leží na pobřeží Tichého oceánu zhruba 220 km vzdušnou čarou směrem na jihozápad od Chuquicamaty.  Calama patří k nejsušším místům na Zemi, na jaře roku 2015 však byla celá oblast včetně těžebního prostoru Chuquicamata po prudkých deštích postižena záplavami, doprovázenými oběťmi na životech. Od Chuquicamaty dále na sever až k obci Ollagüe na hranicích s Bolívií se na andské náhorní plošině Altiplano rozprostírá národní přírodní rezervace Alto Loa (španělsky "Reserva" "nacional Alto Loa"). Přírodní rezervace byla vyhlášena v roce 2005 a je největším chráněným územím v Chilské republice. Místní obyvatelstvo tvoří Atacamové, původní obyvatelé pouště Atacama na severu Chile, dále Kečuové a Ajmarové.

Historie.

Nejstarší období.

Název lokality Chuquicamata pochází z ajmarštiny. Je odvozen od výrazu "chuco" nebo "chuqui", označujícího měděné pracovní nástroje, případně zbraně. Atacamové, kteří se označují též jako "Lickanantai", dobývali měď především v ryzím stavu, která se v této lokalitě vyskytovala na povrchu či nehluboko pod povrchem. Podle archeologických nálezů, datovaných až do doby 500 – 450 let př. n. l., původní obyvatelé vytěžený kov zpracovávali několik kilometrů od naleziště, na březích řek Salado a Grande, kudy procházela stará incká cesta. V roce 1536 španělský dobyvatel Diego de Almagro zmiňuje ve svých zápiscích, že u řeky Kamac – Mayu (později nazvané Rio Grande) získal měděné podkovy pro své koně.

Průmyslová těžba.

Přípravy na zahájení těžby ložiska Chuquicamata započaly v roce 1882, první měď z této lokality prezentovala americká těžařská společnost Guggenheim Bros. 18. května 1915.  V průběhu let těžařská společnost několikrát změnila název (Chile Copper Co., Anaconda Co. a Chile Exploration Co.). Do Chuquicamaty přišli za prací tisíce horníků. V roce 1923 v Chile Copper Co. získala majoritu společnost Anaconda za 77 miliónů dolarů, což byla největší transakce v historii Wall Streetu. Poblíž těžebního prostoru byl vybudován tábor pro horníky. V jeho sousedství vznikl ještě druhý, tzv. americký tábor, kde sídlili američtí inženýři a manažeři. Obydlí v dělnickém pracovním táboře, jehož výstavba započala v roce 1917, byla původně velmi primitivní, nebylo zde žádné hygienické zázemí ani elektřina. Teprve v průběhu desetiletí se tábor postupně proměnil v město s veškerou infrastrukturou.  Na počátku 70. let 20. století po nástupu Salvadora Allendeho do prezidentského úřadu došlo v Chile k velkému znárodnění rozhodujících odvětví. Znárodněny byly též doly, včetně Chuquicamaty, která přešla do vlastnictví státního podniku Codelco. Zároveň byla zahájena rozsáhlá revitalizace a přestavba stejnojmenného hornického města. V roce 1991 byla Ministerstvem hornictví Chilské republiky vydána vyhláška "Reglamenta funcionamiento de establicimientos emisores" "de anhidrido sulfuroso, material particulad y arsenico en todo el territorio de la republica". Vzhledem k výskytu látek, ohrožijucích zdraví a životy obyvatel hornického města, byla zahájena příprava přesídlení jeho obyvatel do Calamy. Proces přesídlení byl dokončen v roce 2007. Devadesátiletá existence města byla uzavřena ve dnech 31. 8. – 1. 9. 2007 oficiálním programem. Od ledna 2008 je území někdejšího města úředně vedeno jako "průmyslová zóna".

Odkazy.

Reference.

(Týká se jen sekce "Historie.")

Chuquicamata je povrchový důl v poušti Atacama v regionu Antofagasta v severní části Chile. Důl Chuquicamata je největší měděný důl na světě. Důlní prostor má tvar oválu, je cca 4,5 km dlouhý, 3,5 km široký a více než 1 km hluboký. Těžební prostor představuje plochu cca 13 km2. Vlastníkem dolu a jeho provozovatelem je chilská státní těžební společnost Codelco ("La Corporación Nacional del Cobre de" "Chile").

Chuquicamata ist ein Kupfertagebau in der nordchilenischen Atacama-Wüste in der Región de Antofagasta. Er ist einer der größten Kupfertagebaue der Welt.


Výrobková diferenciace.

Výrobková diferenciace je orientovaná na tvorbu takových předností, které umožní prostřednictvím charakteristického výrobku uspokojit různé požadavky od zákazníků. U jednotlivých podniků je pak stupeň uspokojení potřeb odlišný. Kotler a Keller rozdělují výrobkovou diferenciaci do několika skupin:

Horizontální diferenciace.

O horizontální diferenciaci mluvíme v případě, kdy ve snaze o uspokojení preferencí určité skupiny spotřebitelů dochází ke změně mixu atributů určitého produktu. Při horizontální diferenciaci si vyžaduje výroba jednotlivých produktů stejné množství vstupů, přičemž výsledné produkty se liší svým designem. Příkladem může být skupina standardních televizních přijímačů stejné cenové kategorie. V obecné rovině jsou všechny určeny produkty ke stejnému účelu, ovšem jejich design se může lišit, jednotlivé značky mají někde něco navíc a jinde jim zase něco chybí. Jiným příkladem může být jedna značka určité automobilky, kdy jsou auta vyráběna v různých barevných provedeních.

Vertikální diferenciace.

O vertikální diferenciaci mluvíme v případě, kdy se jedná o skupinu produktů, které je možné seřadit podle rozdílné kvality, například spolehlivosti nebo bezpečnosti, na nichž se většina spotřebitelů shodne. Lepší výrobek obvykle vyžaduje vyšší spotřebu výrobních vstupů a vyšší náklady. Příkladem mohou být různé značky automobilů u jedné automobilky, od vozů nižší třídy, přes vozy nižší střední třídy, vozy vyšší střední třídy až po luxusní automobily.

Diferenciace služeb.

Jestliže není jednoduché odlišit výrobek fyzicky, lze následně přidat k výrobku hodnotné služby a také zlepšovat jejich kvalitu.

Kvalita, cena či servis?

Při výběru si společnosti vybírají často pouze dvě z těchto kategorií, jelikož je velice obtížné sledovat všechny tři. Například zvolíme-li si servis a kvalitu, investujeme do zaměstnanců a výroby, tudíž už není možné snižovat cenu. V případě strategie diferenciace produktu jsou na změnu ceny zákazníci obecně méně citliví. Odlišnosti produktu totiž přímo souvisí s jeho image, vlastnostmi a kvalitou. Tyto atributy pak přináší produktu jakousi přidanou hodnotu, která vytváří ochranu proti konkurenčnímu soupeření, protože zákazníci jsou osvědčené značce věrní. Dosažení diferenciace produkce může někdy bránit v získání velkého podílu na trhu. Často to totiž znamená vytváření dojmu exkluzivity, který je neslučitelný s velkým podílem na trhu.  Úspěšné zavedení diferenciace je životaschopnou strategií pro získání nadprůměrných výnosů v odvětví. Vytváří dobrou pozici pro vypořádání se s pěti konkurenčními silami, i když jiným způsobem než je prvenství v nákladech. Další výhodou, jak již bylo zmíněno, je to, že zákazníci jsou věrni osvědčené značce a tím i méně citliví vůči cenám. Výsledkem této strategie je i zvýšení ziskovosti.

Dílčí strategie.

Diferenciace produktu je jedním ze tří strategických postupů pro získání konkurenční (strategické) výhody dle Portera. Mezi další dva strategické postupy pak patří prvenství v celkových nákladech a soustředění pozornosti. Tyto postupy jsou navzájem propojené, jak můžeme vidět na obrázku vpravo. Porterovy strategické postupy včetně diferenciace produktu předchází starší verze Ansoffova rozdělení strategií, kde se v tomto případě jedná o tzv. diverzifikaci. Na základě těchto studií později vznikly tyto dílčí strategie diverzifikace produktů.

Diferenciace produktu znamená využití rozdílné vlastnosti, kvality nebo image ať už fyzické nebo psychologické povahy, což odliší produkt od těch, které nabízejí konkurenti. Diferenciace je zaměřena na vytvoření jedinečné nabídky u určitého druhu produktu.

Die Produktdifferenzierung stellt eine Ergänzung eines bereits eingeführten Produktes oder einer Dienstleistung um eine neue Variante dar. Häufig werden am bestehenden Produkt segmentspezifische Merkmalsmodifikationen vorgenommen, um die unterschiedlichen Bedürfnisse einzelner Kundengruppen gezielter befriedigen zu können. Ein Beispiel wäre die Einführung eines Kombi-Modells für eine bereits existierende PKW-Limousine, welches speziell Familien mit Kindern anspricht.