Historie.

Římané.

Latinské jméno Exeteru "Isca Dumnoniorum" vede k závěru, že se jednalo původně o keltské oppidum nebo město rozkládající se na březích řeky Exe předtím, než zde okolo roku 50 postavili město Římané. "Isca" je zřejmě keltské rodové jméno a Římané k tomuto označení přidali další slovo ("Isca Dumnoniorum" nebo "Isca of the Dumnonii"), aby jej odlišili od podobně označených osad např. "Isca Augusta".  Isca Dumnoniorum byla opevněná osada umístěná v nejzazší části na jihozápadě Anglie. Významná část původních římských hradeb se dochovala, i když ta část, která je viditelná v současnosti, byla postavena na příkaz Alfréda Velikého jako ochrana západní části království po invazi Vikingů roku 876. V 70. letech 19. století byly objeveny pozůstatky rozsáhlých římských lázní, ale vzhledem k tomu, že se nacházejí v bezprostřední blízkosti katedrály, nejsou přístupné veřejnosti. Exeter byl také výchozím bodem římské silnice "Fosse Way".

Sasové.

Roku 876 byl Exeter ("Exanceaster") obsazen Dány. V následujícím roce je král Alfréd vyhnal a v roce 894 obyvatelé města odrazili další útok Dánů. V roce 1001 byl však Exeter Dány napaden a zabrán.  V roce 1067 se město vzbouřilo proti Vilémovi I., který okamžitě vyrazil na západ a po 18 dnech zvítězil. Částí kapitulační dohody byla podmínka, že příslušníci šlechty zůstanou ve svých funkcích do doby výstavby hradu.

Tudorové a Stuartové.

Roku 1537 se stal Exeter nezávislým na hrabství. V březnu roku 1591 byla zahájena stavba chudobince a kaple v oblasti "Heavitree" a stavební práce byly ukončeny roku 1594. Obě stavby se dochovaly doposud (na ulici "Livery Dole").  Městské motto, "Semper fidelis" (latinsky "navždy věrný"), bylo navrženo Alžbětou I., v upomínku na to, že Exeter daroval roku 1588 lodě na ochranu před útoky španělské Armady.  Exeter byl prvním městem stojícím na straně parlamentu v Anglické občanské válce na jihozápadě země, kde převažovali příznivci krále. Město bylo obsazeno royalisty 4. září 1643 a zůstalo pod jejich kontrolou téměř až do konce války a bylo jedním z posledních měst, které byly ovládnuty parlamentaristy.

Viktoriánská doba.

Na počátku Průmyslové revoluce se Exeterský průmysl rozvíjel na základě dostupných zemědělských produktů. Vzhledem k poloze města poblíž rychle tekoucích řek mělo město k dispozici vodní energii a první průmyslové zóny vznikaly v oblasti vysušených mokřin u "Exe Island". Poté co se na začátku 19. století stala hlavním zdrojem energie pára vyráběná spalováním uhlí, byl rozvoj města omezen nedostupností nalezišť uhlí a železa. Výsledkem bylo, že prudký vývoj, který poznamenal mnoho anglických měst v 19. století, se Exeteru netýkal.  První železniční spojení Exeteru s okolím železnicí bylo realizováno společností "Bristol and Exeter Railway", která roku 1844 otevřela první železniční stanici na západním okraji města u "St Davids". Společnost "South Devon Railway Company", rozšířila železniční spojení až do Plymouthu a otevřela svou stanici u "St Thomas" na ulici "Fore Street". Železniční stanice v centru města byla postavena společností "London and South Western Railway" roku 1860 při zprovozňování trati do Londýna.

Novodobá historie.

Exeter byl terčem útoků německého letectva v době druhé světové války, kdy 18 náletů v období mezi lety 1940 až 1942 poškodilo část centra města. V roce 1942 bylo město terčem náletu zápalnými pumami, který byl podniknut jako odveta za nálet RAF na Lübeck. Asi 160 000 m2 v okolí ulic "High Street" a "Sidwell Street" a mnohé historické budovy byly poškozeny. Zasažena byla i Katedrála svatého Petra v centru města.  V 50. letech byly obnoveny rozsáhlé oblasti města. Většina poškozených budov byla místo rekonstrukce zbořena a nahrazena novými a byly upraveny i trasy některých ulic pro zvýšení dopravní propustnosti. Tyto poválečné budovy mají převážně menší architektonický význam než stavby které nahradily. V současné době probíhá v centru města výstavba obchodního centra (dokončení plánováno v roce 2007), které má zvýšit konkurenceschopnost Exeteru vůči okolním městům jako například Plymouthu a Bristolu.  Původně byl Exeter považován po Bathu za druhé architektonicky nejvýznamnější město na jihu Anglie. Po poválečné rekonstrukci je označován spíše za město s několika krásnými budovami než za krásné město. Výsledkem je, že ačkoli je město navštěvováno turisty, netvoří turistika dominantní část Exeterské ekonomiky.

Geografie.

Exeter byl založen na východním břehu řeky Exe v místě chráněném hřebenem strmých pahorků. Zde řeka Exe, krátce poté co se spojí s řekou Creedy, protéká otevřenou úrodnou krajinou krátce před ústím do moře. Historicky zde bylo poslední místo, kde byla řeka Exe překlenuta mostem a až k městu byla splavná až do doby postavení hrází. Tato skutečnost v kombinací s dobrou možností obrany výše položených míst vytvářela dobré podmínky pro osídlení této oblasti.  Exeter se nachází převážně na vápencovém a slepencovém podloží i když struktura okolních oblastí je různorodá. Pahorkaté části města, například "Rougemont Castle", se nachází na sopečné vyvřelině. Exeterská katedrála je umístěna na okraji této oblasti a je tak viditelná z velké vzdálenosti.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel města se v posledních letech výrazně zvýšil na počet asi 117 600 v roce 2005, což je asi o 6 000 více než při sčítáni obyvatel v roce 2001. Struktura obyvatel je jednou z nejhomogennějších v rámci Anglie a Walesu s 99% obyvatel bělochů s britskými předky.

Ekonomika.

Město je významným regionálním centrem průmyslu a služeb. Met Office, hlavní organizace (a jedna z nevýznamnějších na světě) zajišťující služby předpovědi počasí pro Velkou Británii, byla roku 2004 přestěhována z Braknellu do Exeteru. Je, vedle Exeterské univerzity a Devonské rady hrabství, jedním ze tří největších zaměstnavatelů ve městě a zdrojem růstu místní ekonomiky.  Rada města vyvíjí snahu, aby se město stalo nezávislou správní jednotkou. Tento status byl udělen sousedním Plymouthu a Torbay v roce 1998.

Správa města.

Exeter tvoří jeden volební obvod do parlamentu a jeho vliv v parlamentu není příliš významný. Rada města je správním orgánem distriktu a rozsah jejich pravomocí je ovlivněn radou hrabství Devon.

Městské obvody.

Následující rozčlenění města odpovídá volebním obvodům do městské rady a víceméně odpovídá historickému členění Exeteru.

Doprava.

Silniční doprava.

Dálnice "M5" vedoucí do Bristolu a Birminghamu začíná v Exeteru a spojuje město s dálnicí "M4" vedoucí do Londýna. Starší silnice "A30" nabízí spolu s "A303" a "M3" kratší cestu do hlavního města. Směrem na západ je město spojeno "A38" s Plymouthem a jižním Cornwallem, zatímco "A30" pokračuje přes Okehampton do severního Cornwallu. Cesta autem přes centrum města bývá komplikovaná častými dopravními zácpami. Rada hrabství proto uvažuje o zavedení zpoplatnění průjezdu centrem města.

Železniční doprava.

Exeter je spojen s Londýnem dvěma železničními tratěmi. První z nich, která je rychlejší, vede přes Taunton na nádraží Paddington. Druhá, o něco pomalejší "West of England Main Line", vede přes Salisbury na stanici Waterloo. "Cross-Country Route" spojuje město s Bristolem, Birminghamem, oblastí Midlands, severní Anglií a Skotskem. Většina vlaků z těchto tratí pokračuje dále na západ do Torbay, Plymouthu a Cornwallu.  Příměstské železniční tratě dopravují obyvatele z okolí Paigntonu, Exmouthu a Barnstaple do Exeteru. O víkendech jsou provozovány spoje do Okehamptonu a Dartmooru.  Ve městě se nacházejí dvě hlavní železniční stanice. "St Davids" je stanice, kde zastavují všechny vlakové spoje, zatímco "Exeter Central" se nachází poblíž centra města, ale zastavují zde pouze příměstské vlaky a spoje mířící na londýnskou stanici Waterloo. Na předměstí se nachází několik dalších stanic ("Topsham", "St James Park", "Exeter St Thomas", "Polsloe Bridge", "Pinhoe" a "Digby & Sowton"), v nichž ale zastavují pouze příměstské linky.

Letecká doprava.

Letiště Exeter International se nachází na východ od města. Letecká společnost "Flybe" je významným místním zaměstnavatelem. Z letiště jsou odbavovány pravidelné linky na vnitrostátní letiště Velké Británie a Irska a nepravidelné lety do včetně sezónních do Toronta. Mezinárodní spoje jsou zajišťovány do Paříže a Amsterdamu.

Autobusová doprava.

Hlavním autobusovým dopravcem ve městě je společnost "Stagecoach Devon". Dalšími dopravci jsou "Dartline" a "Cooks Coaches". Ulice "High Street", která je určena pro pěší, cyklistickou a autobusovou dopravu je hlavním přestupním centrem pro dopravu autobusy. Doprava v rámci hrabství a dálková doprava využívá stanoviště na "Paris Street", která se kříží s "High Street" na jejím východním konci. Některé dálkové autobusy zastavují i u železniční stanice "St David's" a umožňují tak přestup na železniční spoje. Dálkové spoje, provozované hlavně společností "Stagecoach", směřují na východ a do severního Devonu, jejich frekvence je však velmi malá. Společnost "National Expres" zajišťuje mimo jiné dopravu na Letiště London Heathrow a do Londýna.

Exeterský kanál.

V počátcích historie města byla řeka Exe splavná až do úrovně městských hradeb a Exeter tak byl rušným přístavem. Na počátku 13. století nechala Isabela, hraběnka z Devonu vystavět na řece hráz aby omezila obchodní ruch ve městě. V roce 1290 byl obchod v přístavu znovu obnoven aby byl roku 1317 znovu zablokován hrabětem z Devonu, který nechal vybudovat v Topshamu přístaviště. Z důvodu zablokování řeky musely být lodě vyloženy v Topshamu a hrabě vybíral ze převoz zboží do Exeteru velké poplatky.  Roku 1563 si exeterští obchodníci najali Johna Trewa aby vybudoval kanál, který by umožnil obejít jezy a znovu spojil Exeter s řekou Exe. Nový kanál měl tři zdymadla s branami – jednalo se o první hráze tohoto typu v Británii. Po další staletí byl kanál rozšiřován a prohlubován aby umožnil proplutí stále větších plavidel. Využití kanálu však pokleslo s úpadkem obchodu s vlnou na počátku 19. století.  Existovaly mnohé neúspěšné pokusy o spojení města s národní sítí kanálů a železnicí na jihozápadě. "Grand Western Canal" (1796) pro přístup k Bristolu nebyl nikdy dokončen. "Bristol & Exeter Railway", která měla vést od nádrže kanálu byla odložena roku 1832 a znovu roku 1844. Společnost "South Devon Railway" provozovala železniční spojení s kanálem od roku 1867, ale v té době byl kanál příliš mělký pro přístup zaoceánských lodí. Roku 1972 byla plavba lodi "Esso Jersey" dopravující naftu z terminálu poslední komerční plavbou kanálem. V poslední době prošel kanál renovací a slouží již jen pro rekreační účely.

Kultura.

Významné budovy.

Exeterská katedrála svatého Petra byla založena roku 1050, kdy se sem přestěhovalo sídlo biskupa z nedalekého města Crediton, protože městské hradby poskytovaly dokonalejší ochranu před piráty – především Vikingy. Z "Rougemont Castle", hradu postaveného na příkaz Viléma I. pro upevnění vlády nad městem, v současnosti zbyly jen ruiny.  Radnice je jednou z nejstarších obecních staveb v Anglii, která je stále používaná. V Exeteru se také nachází mnoho středověkých kostelů a Parliament Street, ulice, která je podle Guinnessovy knihy rekordů s šířkou od 1,2 m po 0,64 m nejužší ulicí na světě.  "Northernhay Gardens" nacházející se u severní strany hradu jsou nejstarším veřejným prostranstvím v Anglii. Byly založeny roku 1612 jako místo vycházek pro obyvatele města. Většina architektury současných zahrad pochází z Viktoriánského období.

Literatura.

"Exeter Book" originální rukopis z 10. století je jedním z nejdůležitějších dokumentů Anglosaské literatury. Je uschován v trezoru Exeterské katedrály. Je jedním ze čtyř rukopisů obsahujících dochovanou poezii psanou ve staroangličtině. Obsahuje několik básní, náboženských textů a hádanek.  "Inquisitio Eliensis" (také nazývána Exeterská pozemková kniha) je jedním ze svazků Domesday Book, který obsahuje veškeré podrobnosti o místních nemovitostech a pozemcích z té doby.  "Crowner John Mysteries" je řada knih vydaných Bernardem Knightem ve 12. století v Exeteru.

Divadlo.

Northcott Theatre se nachází v areálu univerzity a je jedním z mála provincionálních anglických divadel se stálým souborem. Úvodním představením divadla je provedení Shakespearovy hry na nádvoří Rougemont Castle. Toto divadlo je pokračovatelem původního Královského divadla Exeter. V současné době divadlo prochází rekonstrukcí, která má být ukončena koncem roku 2007.  Ve městě se dále nacházejí dvě amatérská divadla. Jedním z nich je "Barnfield Theatre" v centru města, přestavěné roku 1972 z Barnfield Hall.

Muzea a galerie.

Městské muzeum Royal Albert Memorial Museum se nachází na "Queen Street". V místě kde bývala dříve univerzita na "Gandy Street" se nacházejí "Phoenix Arts Centre" a "Phoenix Media Centre". Moderní galerií s dlouholetou tradicí je "Spacex".

Vzdělání.

Exeterská univerzita se nachází ve městě ve dvou areálech. Oba se pyšní nádherným parkem obklopujícím školní budovy. Univerzita je jedním z největších zaměstnavatelů ve městě. Exeter je jedním ze čtyř hlavních center Plymouthské univerzity. Město je také jedním ze dvou hlavních měst v nichž působí "Peninsula Medical School". Exeterská univerzita také pořádá kursy vzdělávání dospělých.  V Exeteru dále působí asi 25 základních škol, 3 speciální školy, 5 středních škol, několik jazykových škol, škola pro sluchově postižené a škola pro zrakově postižené žáky.

Sport.

Fotbal je ve městě zastoupen klubem Exeter City FC. Ragby je na jihozápadě populárním sportem a jeho reprezentantem v Exeteru je "Exeter Chiefs". Exeterský veslařský klub získal ve své historii mnoho místních i národních vítězství. "Devon & Exeter Squash Club" je jedním z nejaktivnějších místních klubů a každoročně pořádá "Exeter Diamonds" za účasti profesionálních hráčů squashe. Každý rok v dubnu je v Exteru pořádán závod v půlmaratonu – "Great West Run".

Exeter je hlavním městem hrabství Devon na jihozápadě Anglie. Nachází se na řece Exe. V roce 2005 měl Exeter asi 117 600 obyvatel.

Exeter [] ist die Hauptstadt der Grafschaft Devon im Südwesten Englands und war früher die Hauptstadt von Cornwall. 2016 zählte die Stadt knapp unter 130.000 Einwohner. Exeter liegt an einer Furt des Flusses Exe, einige Kilometer nördlich der Mündung in den Ärmelkanal. Der Wahlspruch der Stadt, "Semper fidelis" („für immer treu“), wurde 1588 von Elisabeth I. vorgeschlagen.


Hardware, operační systém a virtuální stroje.

V kontextu počítačového hardwaru je "platformou" často míněna soustava komponentů, které dohromady tvoří počítač (často se používá v kontextu „program je napsán pro platformu...“). Čistě vzato, operační systém (nebo operační primitivum) je napsán přímo pro užívání určité platformy, avšak tento software je i sám o sobě platformou, protože umožňuje zprostředkovat používání platformy (hardware) ostatním programům. Proto může být operační systém použit např. jako virtuální stroj, který umožní spuštění programů napsaných pro jiné platformy.  Počítačovou hardwarovou platformou může být například:

Softwarová platforma.

Java.

Java programy jsou typickým příkladem významu platformy pro software, protože Java kód je při kompilaci nejdříve převeden do meziformátu (tzv. bytecode), který je dále interpretován a spojen s příslušnými Java knihovnami. Pro telefony, PDA a jiná mobilní zařízení se tyto knihovny nazývají Java ME. Většina telefonů umožňuje Java programům (Java hry) bezproblémové spuštění a chod. Java a bytecode jsou „nezávislé“ na platformě. To je proto, že Java je platforma ve významu programovacího jazyka. Software není schopen provozu bez příslušné platformy nebo být nezávislé na platformě.

.NET.

.NET je platforma vydaná jako reakce na platformu Java od Sunu. Microsoft.NET je souhrnný název pro široké portfolio produktů a technologií od firmy Microsoft. Má mnoho společného s Microsoft.NET Framework (součástí OS Windows).  Microsoft produkty a součásti:

Počítačové programy.

Platforma je definována jako „místo, kde se spouští software“. Dodavatel platformy poskytne softwarovému vývojáři logický kód, který bude pro danou platformu fungovat, dokud bude výroba rentabilní. Logický kód zahrnuje bajtový kód, zdrojový kód a strojový kód. Platformy jsou hojně zmiňovány hlavně v souvislosti s API. Také je často mezi platformu a operační systém mylně vkládáno rovnítko. Příklady, kdy tomu tak není jsou uvedeny výše: Java,.NET.

Počítačová platforma je v informatice pracovní prostředí, jak po stránce hardware, tak i software. Toto prostředí umožňuje bezproblémovou činnost programů. Z hardwarové stránky je platformou zejména stavba počítače, použité komponenty (procesor, paměti, připojené periférie). Ze softwarové stránky platforma určuje použitý operační systém, knihovny, ale i použité programovací jazyky či kompletní framework (vývojová a běhová platforma).

Eine Plattform – auch Schicht oder Ebene genannt – bezeichnet in der Informatik eine einheitliche Grundlage, auf der Anwendungsprogramme ausgeführt und entwickelt werden können. Sie befindet sich zwischen zwei Komponenten eines Rechnersystems. Für die Komponente, welche die Plattform nutzt, ist die Komponente darunter nicht sichtbar. Daher kann dieselbe Komponente über eine Plattform auf verschiedenen „Untergründen“ betrieben werden. Es gibt eine Vielzahl von Plattformen und Plattformkonzepten im Informatikbereich.


Popis.

Hyenka hřívnatá připomíná malou hyenu žíhanou, má však špičatější čenich a větší uši. Na rozdíl od hyen má na hrudních končetinách pět prstů (hyeny jen čtyři), liší se také stavbou chrupu, její zubní vzorec je 3/3,1/1,3/2-1,1/1-2, má tedy méně třenových zubů. Všechny zuby, hlavně stoličky, jsou malé, kolíkovité a slouží k drcení hmyzích těl. Špičáky používá jen při konfrontacích s jinými hyenkami.  Hyenka je nejmenší a nejchlupatější ze všech hyenovitých šelem. Srst je žlutohnědá nebo červenohnědá s kresbou tvořenou několika svislými tmavými pruhy, čenich a uši jsou černé. Na hřbetě jsou chlupy prodloužené a tvoří hřívu, která se v rozčilení vztyčuje.

Rozšíření a stanoviště.

Hyenka hřivnatá obývá otevřené suché pláně afrických savan, pastviny i ornou půdu. Je závislá na termitech z čeledi Hodotermitidae, kteří jsou její potravou; její areál je tudíž omezený výskytem tohoto hmyzu. Hyenky tvoří dvě oddělené populace - ve východní a severní Africe od Tanzanie po Somálsko a pobřeží Rudého moře v Súdánu a Egyptě žije poddruh "P. c. septentrionalis", v jižní Africe pak "P. c. cristatus".

Biologie.

Hyenky jsou plaší tvorové s noční aktivitou, během dne se skrývají v rozšířených norách noháčů, hrabáčů nebo dikobrazů, i když v případě nedostatku vhodných opuštěných nor si dovedou vyhrabat svou vlastní. Na rozdíl od hyen nežije v klanech, ale jen v malých skupinkách, v párech nebo samotářsky.  Jejich hlavní potravou jsou termiti, zvláště z rodu "Trinervitermes", krmí se také termity rodu "Odontotermes", "Macrotermes" a "Hodotermes". Hyenky nemají silné přední končetiny ani drápy k rozhrabávání termitišť a pojídají proto jen termity lezoucí na povrchu půdy. Termity lapá dlouhým, lepkavým jazykem a za jednu noc jich zkonzumuje až 200 000. Polohu hnízd si pamatují a mohou se k nim několikrát vracet. Během období sucha, kdy termité nejsou aktivní, ztratí až 20% tělesné hmotnosti. Kromě dřevokazů pojídají také další hmyz a jeho larvy, včetně těch, které se vyskytují na mršinách, samotné zdechliny však zřejmě nejedí. Konzumují také vejce a malé ptáky nebo savce.  K páření hyenek hřivnatých dochází zpravidla na jaře a na podzim, méně často i kdykoliv jindy během roku, velmi záleží na geografické poloze. Jsou převážně monogamní, většina samic je se páří se samci v jejich vlastním teritoriu, i když existují výjimky, a také v případě dominantních samců platí, že se nakrývá i samice v okolí. Samotný akt může trvat až čtyři hodiny.  Březost trvá 95-110 dní, tři nebo čtyři mláďata přicházejí na svět v podzemní noře. O mláďata pečují oba rodiče, samcova úloha je především ochrana nory před predátory. Asi po měsíci poprvé opouštějí noru, odstavené jsou ve čtyřech měsících, v teritoriu svých rodičů zůstanou do roka stáří. V zajetí se hyena hřivnatá může dožít až 15 let.

Taxonomická poznámka.

Hyenky se od hyen oddělily zřejmě už v miocénu, záhy po oddělení hyenovitých od cibetkovitých. Tomu odpovídá i odlišná stavba končetin a zubů a podobnost s cibetkami, která vedla ke zmatcích v taxonomickém zařazení hyenky - velmi dlouho patřila do čeledi Viverridae.

Hyenka hřivnatá v českých zoo.

Hyenka hřivnatá je potravní specialista a její chov v zajetí je proto obtížný. V České republice není chována, je však k vidění v zoologické zahradě v Londýně a v Berlíně.  V 50. letech měla 1 hyenku ZOO Praha.  ZOO Dvůr Králové prohlásila, že by jí také ráda začala chovat.

Hyenka hřivnatá, též hyenka hřívnatá, hyena cibetková nebo hyena hnědá ("Proteles cristata") je nejmenší ze všech hyen. Obývá africké savany a živí se výhradně termity.

Der Erdwolf ("Proteles cristata", Syn.: "Proteles cristatus") ist eine Raubtierart aus der Familie der Hyänen (Hyaenidae). Er ist mit 8 bis 14 Kilogramm Gewicht der kleinste Vertreter der Hyänen. Im Körperbau und mit den kleinen Backenzähnen unterscheidet er sich stark von den anderen Hyänenarten, den Eigentlichen Hyänen (Hyaeninae), und er wird darum in eine eigene Unterfamilie, Protelinae, gestellt.


Původ.

Budoucí král Jan VI. se narodil z manželství portugalské královny Marie a portugalského krále manžela Petra III. Petr III. byl zároveň strýcem své manželky, Janovy matky Marie. Tento sňatek se uskutečnil z dynastických důvodů: následníkem Jana V. se totiž stal jeho starší syn Josef I., který měl čtyři dcery, ale žádného mužského potomka; stál tak před volbou, zda má trůn zdědit jeho nejstarší dcera Marie, nebo jeho mladší bratr Petr. Jejich sňatek, pro který z důvodu blízké příbuznosti bylo nutno získat papežský dispens, vyloučil všechny pochybnosti o následnictví.

Rodina.

V roce 1785 se Jan oženil s desetiletou španělskou princeznou Carlotou, dcerou krále Karla IV. Tento sňatek byl dílem jejího děda Karla III. a jeho sestry, portugalské královny a Janovy babičky Mariany Viktorie. Cílem pochopitelně bylo obě země sblížit. Ke konzumaci manželství došlo v roce 1790. Z jejich manželství vzešlo devět dětí, šest dcer a tři synové; nejstarší ze synů však v šesti letech zemřel:  Manželé si povahově příliš nevyhovovali a Janovo náboženské založení Carlotu nudilo. Proslýchalo se, že přinejmenším mladší z jejích dětí mají jiného otce. Po roce 1806 žili manželé odděleně.

Regentství a panování.

Když v roce 1788 zemřel Janův starší bratr Josef, stal se princ následníkem své matky a jako takový přijal titul knížete brazilského. Z pozice následníka trůnu převzal v roce 1799 vládu jako regent své matky Marie I., která byla na pokraji duševní nemoci. Jeho otec král Petr III. zemřel v roce 1786.  Ještě za vlády Marie I. utekla královská rodina v roce 1807 do Brazílie před Napoleonovým vojskem, které obsadilo Portugalsko. Královská rodina pobývala v Riu de Janeiru. Krátce před smrtí své matky Marie I. nařídil Jan zákonem vytvoření Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarve a tím povýšení Brazílie na království. Toto nově vytvořené Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarve byl jednotný stát třech rovných celků, jehož panovník měl nový titul: král Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarve. Nařízení o vzniku vešlo v platnost 16. prosince 1815.  Po smrti své matky v roce 1816 se Jan stal králem tohoto soustátí. Po Napoleonově pádu v roce 1815 zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství a funkci místokrále.  V Portugalsku po návratu v roce 1821 přísahala vláda věrnost králi, ale mezitím se pokoušel převzít vládu králův druhorozený syn Michal, znovu pak v roce 1823. Král jeho povstání v roce 1824 za pomoci anglických vojsk potlačil a byl nakonec nucen prince Michaela vyhnat ze země.  Mezitím jeho prvorozený syn a dědic Petr vyhlásil dne 7. září 1822 samostatnost Brazílie a její nezávislost na Portugalsku a následně nedlouho poté byl prohlášen dědičným císařem jako Petr I. Král Jan IV. odmítal brazilskou nezávislost uznat až do 29. srpna 1825, kdy obnovil starý řád nástupnictví v přesvědčení, že se Brazílie a Portugalsko po jeho smrti spojí minimálně v personální nebo dokonce reálnou unii.

Následnictví.

Jan IV. zemřel v Lisabonu 26. března 1826. Jako regentku Portugalska jmenoval před svou smrtí svou dceru Isabelu Marii, neurčil však svého následníka a nástupcce trůnu, čímž způsobil dlouholetou kriti a boje mezi svými dvěma syny – starším Petrem a mladším Michalem. Portugalským králem se nakonec stal jeho starší syn jako Petr IV. Portugalský, ten však vládl v Portugalsku pouze do roku 1828, neboť liberální brazilská ústava vylučovala personální unii s Portugalskem. Petr se tedy vzdal trůnu ve prospěch své nejstarší dcery Marie II. Ta ovšem musela svést o trůn boj v občanské válce se svým strýcem, vypovězeným Michalem I.

Jan VI. Portugalský (portugalsky "João Maria José Francisco Xavier de Paula Luís António Domingos Rafael de Bragança"), zvaný "Dobrotivý", (13. května 1767, Lisabon, Portugalsko – 10. března 1826, Lisabon) byl v letech 1816–1822 králem Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarve a poté od roku 1822 do své smrti králem Portugalska a Algarve.

Johann VI. (portugiesisch: "João VI)" (* 13. Mai 1767 in Lissabon; † 10. März 1826 ebenda) war König von Portugal und Brasilien aus dem Hause Braganza. Er war von 1792 bis 1816 Prinzregent von Portugal, 1815 bis 1816 auch Prinzregent von Brasilien, von 1816 bis zu seinem Tode König von Portugal und von 1816 bis 1822 König von Brasilien. Zusätzlich verlieh ihm sein Sohn Peter I. 1825 den Titel eines Kaisers von Brasilien. Johann VI. schuf 1815 das Vereinigte Königreich von Portugal und Brasilien und herrschte in der europäischen Kolonialgeschichte einzigartig von 1808 bis 1821 außerhalb von Europa in Rio de Janeiro.


Poloha.

Poušť pokrývá velkou část amerických států Arizony a Kalifornie a severozápadní oblast Mexika. Jde o jednu z největších a nejžhavějších pouští v Severní Americe o rozloze přibližně 311 000 km2. Na severu na ni bezprostředně navazuje Mohavská poušť.

Fauna a flóra pouště.

V poušti Sonora žije 60 druhů savců, 350 druhů ptáků, 20 druhů obojživelníků, více než 100 druhů plazů, 30 druhů ryb, přes 1000 druhů včel a roste tam více než 2000 druhů rostlin.  V oblasti pouště jihozápadně od Tucsonu a nedaleko hranic s Mexikem je důležitá oblast výskytu jaguárů, žijících na území Spojených států amerických. Dále se na území pouště vyskytují např. ovce tlustorohá, korovec jedovatý, káně Harrisova, vlk mexický a zejména v hornatých oblastech rozšířená puma americká, nazývaná někdy "horský lev".  Mnoho rostlin nejenže přežívá drsné podmínky pouště Sonora, ale ve skutečnosti se jim tam dobře daří. Řada z nich se vývojem přizpůsobila na podnebí pouště. V poušti Sonora rostou například rostliny z podčeledi agávovitých, palmy, kaktusy, luštěniny a mnoho dalších.  Sonora je hlavním místem na světě, kde roste ve volné přírodě kaktus Saguaro. Rostou zde i jiné kaktusovité rostliny, jako např. Opuncie či kaktusy z rodu "Echinocereus" a "Ferocactus". Kaktusy poskytují potravu a domov v poušti mnoha savcům a ptákům. Kvetou nejčastěji od konce března do června, v závislosti na počasí. Podle druhu mají výrazné červené, růžové, žluté nebo bílé květy.

Lidská populace.

Poušť Sonora je domovem kultury sedmnácti v současné době žijících kmenů indiánů, kteří mají osady v indiánských rezervacích v Arizoně.  Největší město v poušti Sonora je Phoenix, který měl v roce 2008 asi 4,3 mil. obyvatel. Leží u řeky Salt v centrální Arizoně a je to jedna z nejrychleji rostoucích oblastních metropolí ve Spojených státech amerických. V roce 2007 Phoenix rostl tempem cca 4000 m2 za hodinu.  Další velká města jsou Tucson v Arizoně s počtem obyvatel přibližně 1 000 000 a Mexicali ve státě Baja California, které má asi 900 000 obyvatel. Hermosillo má cca 700 000 obyvatel a Ciudad Obregon v jižní části pouště má 375 800 obyvatel.  Také Coachella Valley se nachází v poušti Sonora a má 365 000 obyvatel. V poušti leží i mnoho dalších známých měst, jako je např. Palm Springs a Palm Desert.  Během zimních měsíců, od listopadu do března, se denní teploty v oblasti Coachella Valley pohybují v rozmezí od 21 °C do 32 °C. Odpovídající noční minima jsou v rozsahu od 8 °C do 20 °C, takže poušť je populárním zimním letoviskem. Vzhledem ke svému teplému klimatu po celý rok je tato oblast známá produkcí tropického ovoce, jako jsou datle, fíky apod.

Sonorská poušť nebo krátce Sonora je severoamerická poušť, jejíž jedna část se nachází na území Spojených států amerických a druhá na území Spojených států mexických. V poušti je k nalezení celá řada unikátních rostlin a živočichů, jako např. kaktus Saguaro.

Die Sonora-Wüste ist mit einer Fläche von ca. 320.000 km2 eine der größten sowie eine der vielseitigsten und artenreichsten Wüstenregionen der Welt.


Původ.

Manuel se narodil 19. listopadu 1889 portugalskému korunnímu princi Karlovi a jeho ženě Amélii Orleánské, půl roku před tím než jeho dědeček král Ludvík zemřel a Manuelův otec se stal králem. Manuel byl třetím dítětem a druhorozeným synem.  Infant Manuel byl velkým obdivovatelem hudby, poslouchal Beethovena a Wagnera, a hrál na klavír.  V roce 1903 cestoval se svou matkou, královnou Amélií a bratrem do Egypta. Později v roce 1907 začal studovat, aby mohl vstoupit do portugalské námořní akademie a následně námořnictva.

Atentát.

Dne 1. února 1908 se král Carlos I. s oběma syny a královnou vraceli z vánočního oddechu na venkovském sídle Vila Viçosa do hlavního města. Na Palácovém náměstí zaútočili na jejich vůz automatickými zbraněmi dva revoluční republikáni. Král byl mrtev na místě, starší syn, infant Luís Filipe byl smrtelně raněn a zemřel po dvaceti minutách. Mladší syn Manuel byl zraněn kulkou do ramene, ale přežil. Královna byla jako zázrakem nezraněna. Poté, co jeho starší bratr, korunní princ Ludvík Filip zemřel, stal se tak Manuel v 18 letech posledním králem Portugalska. Nepodařilo se mu nastolit politickou stabilitu a počátkem října 1910 byl revolučním převratem svržen.  Portugalsko se tak stalo po San Marinu, Švýcarsku a Francii teprve čtvrtou republikou v Evropě. Ačkoliv se tato republika proklamovala jako demokratická, od počátku vyvolávala odpor především u vlastních obyvatel, což vedlo k období bojů a nestability. Nová vláda okamžitě zahájila perzekuci katolické církve, její iracionální protináboženská zášť byla zcela bezprecedentní. Pronásledování byli ale i příznivci krále – monarchisté, právě katolíci.

V exilu.

Manuel poté žil do konce svého života mimo Portugalsko v anglickém exilu. Na jaře roku 1912 Manuel navštívil Švýcarsko, kde poznal princeznu Augustu Viktorii z Hohenzollernu, kterou si příští rok 4. září 1913 vzal za ženu. Manželství bylo šťastné a klidné a vydrželo až do Manuelovy smrti v roce 1932. Nevzešli z něj ale žádní potomci a dědicové trůnu.  Manuel se z exilu několikrát pokoušel neúspěšně obnovit portugalskou monarchii (v roce 1911, 1912 a 1919). Ve své závěti z roku 1915 chtěl převést všechen svůj majetek na portugalský stát, zřídit muzeum a být také v Portugalsku pohřbený.

Následnictví trůnu, doverský a pařížský pakt.

30. ledna 1912 se v anglickém Doveru setkal s Miguelem vévodou z Braganzy, kterého podporovala část monarchistů, tzv. Miguelisté. Miguel byl synem portugalského vzdorokrále Michala I., a když jeho otec nespěl na trůnu během občanské války, byli nuceni opustit Portugalsko a vyloučeni z následnictví trůnu. Manuel a Miguel se dohodli na uznání Manuela jako právoplatného krále a Miguel a jeho potomci byli uznáni za sekundární dědice trůnu.  Během první světové války byl Manuel proti portugalské účasti ve válce a rozhodně proti spojenectví s Německem, jelikož Portugalsko bylo tradičním spojencem Británie. Navíc by jako spojenec Německa po válce bylo ztratilo své zámořské kolonie.  V roce 1922 se Manuel v Paříži setkal reprezentanty Miguelistů. Bylo dohodnuto, že jelikož nemá Manuel žádné potomky a ani blízké příbuzné, kteří by po jeho smrti mohli nastoupit na trůn, stane se jediným dědicem Duarte Nuno, vévoda z Braganzy. Duarte Nuno byl synem Miguela vévody z Braganzy, ten se ale v roce 1920 vzdal práva na trůn a titulu vévoda z Braganzy.  Manuel II. zemřel 2. července 1932 ve Fulwelle na předměstí Londýna.

Manuel II. Portugalský (19. března 1889, Lisabon – 2. července 1932, Londýn; celým jménem "Manuel Maria Filipe Carlos Amélio Luís Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Francisco de Assis Eugénio de Bragança Orleães Sabóia e Saxe-Coburgo-Gotha"), zvaný "Nešťastný" byl druhý syn portugalského krále Karla I. a v letech 1908 až 1910 posledním králem Portugalska. Pocházel z dynastie Braganza-Sasko-Koburské.

Manuel II. (), mit den Beinamen "der Patriot" () bzw. "der Unglückliche" (), (* 15. November 1889 in Lissabon; † 2. Juli 1932 in Fullwell Park) war von 1908 bis 1910 der letzte König von Portugal. Er stammte aus dem portugiesischen Zweig der Wettiner des Hauses Sachsen-Coburg-Gotha, der mit ihm ausstarb. Mit vollem Namen hieß er "Manuel Maria Filipe Carlos Amélio Luís Miguel Rafael Gonzaga Xavier Francisco de Assis Eugénio de Saxe-Coburgo-Gotha e Bragança".


Popis techniky.

Výraz synektika vychází ze dvou řeckých slov, která označují spojování odlišných a zdánlivě irelevantních prvků. Principem synektiky je totiž získat pomocí čtyř typů analogií odlišný a nový náhled na problém, který by měl pomoci s objevením kreativního řešení problému. Řešitel se tedy skrze tuto techniku snaží pohlížet na tytéž staré věci novým způsobem. Jinými slovy jde v rámci synektiky o to zaujmout takový přístup, který činí z cizího známé a ze známého cizí. Oproti jiným technikám na podporu kreativního myšlení tak klade synektika důraz na iracionální a nevědomé procesy.  Synektika se zakládá na třech předpokladech:  Doporučeným postupem pro využití synektiky je sestavení skupiny pěti až šesti osob z různých zázemí, přičemž je také žádoucí, aby byly i osobnosti účastníků různorodé. Skupina pak za pomocí čtyř typů analogií diskutuje o stanoveném problému. Celá diskuze je nahrávána a následně analyzována. Cílem je zjistit, jak vznikly některé z vymyšlených konceptů a jakým způsobem byly dále rozvíjeny. Podstatným aspektem synektiky je navíc snaha implementovat navržená řešení sestrojením modelů anebo prototypů, což umožňuje posoudit, zda je dané řešení opravdu vhodné.  Synektiku je možné aplikovat také v kontextu vzdělávání. Využívání analogií umožňuje studentům zasadit probírané koncepty do jejich každodenního života, což vede ke snížení abstraktnosti konceptů a tedy k lepšímu porozumění problematice. Využívání modelu založeného na analogickém uvažování také podporuje schopnosti metakognice a kreativního myšlení.

Čtyři primární mechanismy.

V rámci synektického přístupu se pracuje se čtyřmi typy analogií, tedy čtyřmi mechanismy přetváření známého na neznámé, jimiž jsou osobní analogie, přímé analogie, symbolické analogie a fantazijní analogie.

Osobní analogie.

Mechanismus osobních analogií od řešitele vyžaduje vcítění se do prvku, který hraje roli v problému. Jinými slovy osobní analogie označují identifikaci se složkami problému – tento mechanismus se tak podobá empatii. Řešitel pomocí této analogie dodá prvku lidské charakteristiky, což mu umožní podívat se na problém z jiné perspektivy.  Příklady:

Přímá analogie.

Přímé analogie jsou založeny na přímém srovnání paralelních faktů, znalostí anebo technologií. Dochází tak k přenášení problematiky do jiné domény, přičemž bývají v tomto kontextu mnohdy využívány struktury, které lze najít v přírodě.  Příklady:

Symbolická analogie.

Mechanismus symbolických analogií spočívá ve využití objektivních a neosobních obrazů k popsání problému. Nejde přitom o to, aby byl výsledek realistický anebo proveditelný, ale měl by být esteticky uspokojivý.  Příklady:

Fantazijní analogie.

Fantazijní analogie pobízí k úvahám, jak by mohlo vypadat řešení problému, kdyby bylo nemožné najednou možným. Jde tedy o to najít takové řešení, které by bylo uskutečnitelné jen v nejdivočejší fantazii a poté možná řešení převést do praktičtějších měřítek.  Příklady:

Synektika je technika řešení problémů, která spočívá v propojování různých a zdánlivě nesouvisejících prvků za účelem hledání kreativních řešení problémů. Tato technika se tedy zakládá zejména na analogiích a analogickém uvažování, které zdůrazňují neobvyklé aspekty problému a nabízí alternativní způsoby uvažování. Tvůrci této techniky jsou George M. Prince a William J. J. Gordon.

Synektik (griech. „synechein“ = etwas miteinander in Verbindung bringen, verknüpfen) ist eine Kreativitätsmethode, die die unbewusst ablaufenden Denkprozesse anregt. Diese Methode wurde von William Gordon ab 1944 entwickelt und ist durch sein Buch „Synectics: The development of creative capacity“ aus dem Jahre 1961 weltweit bekannt geworden. Die Synektik gliedert den kreativen Prozess in mehrere Phasen.


Mládí.

V roce 1292 se stal dědicem titulu a majetku hrabat z Carriku, který mu v jeho 18 letech připadl jako dědictví z matčiny strany. V roce 1295 zemřel jeho dědeček a jeho otec se stal hlavou rodu a určoval jeho politiku. V průběhu Wallaceova povstání udržoval rod mimo obě strany a dalo se říci, že měl podporu Eduarda I. i Skotů.  Robertův otec zemřel roku 1304, buď v Palestině nebo po návratu domů. Po jeho smrti se jeho syn stal nejbohatším mužem britských ostrovů. Robert se poprvé oženil v roce 1295 s Isabellou, dcerou Donalda, 6. hraběte z Maru, podruhé v roce 1302 s Alžbětou, dcerou Richarda z Burgh, hraběte z Ulsteru.

Správce Skotska.

Po bitvě u Falkirku se Wallace vzdal své funkce správce Skotska, na toto místo byli po dobu jeho nepřítomnosti zvoleni čtyři muži, z nichž nejvýznamnějšími byli Robert Bruce a John Comyn. Jejich rody byly po několik generací nepřátelské a oba si činili nárok na trůn. I jejich rivalita byla obrovská, ale oba se snažili napětí zmírnit.  John Comyn v roce 1303 porazil anglickou armádu, které velel John de Segrave. Později se vzdal anglickému králi a obvinil Bruceho u anglického krále ze zrady. Bruceho varoval jeho přítel, člen londýnského dvora, a Robert prchl ze svých anglických držav. Dne 10. února 1306 došlo ke schůzce v kostele v Dumfries, kde Bruce Comyna v hádce zabil.

Král Skotska.

Papež Bruceho exkomunikoval, Eduard ho prohlásil za psance a vydal rozkaz k zabavení pozemků rodu de Bruce. K tomu skutečně v Anglii došlo, ale ve Skotsku k tomu neměl anglický král dostatek síly.  Bruce kolem sebe soustředil skupinu spojenců a ve spolupráci s biskupy ze St. Andrews a Glasgow připravil svou korunovaci, ke které došlo 27. března 1306. V roce 1306 utrpěl dvě porážky v bitvách u Methvenu a Tyndrumu. Během těchto dvou bitev byli zajati dva jeho bratři Alexandr a Thomas a ještě před tím i Neil. Všichni tři byli popraveni. Manželka Roberta, Alžběta z Ulsteru, byla spolu s Marjorie, jeho dcerou z prvního manželství, držena v zajetí v Londýně. S Aymerem de Valence chtěl Eduard I. získat na svoji stranu přívržence rodu Comyn, což se mu také povedlo. Robert utekl na ostrov Rathlin u Irska. V únoru 1307 se vylodil v Ayrshire a společně s bratrem Edwardem začali obsazovat jihozápad Skotska. Dne 10. května došlo k bitvě u Louden Hill, ve které Robert Bruce a sir James Douglas porazili armádu Aymera de Valence, hraběte z Pembroke. Bruceho vítězství nad Angličany mu přineslo podporu skotského lidu i některých šlechticů. Proto se Eduard I. rozhodl pro čtvrté tažení do Skotska, ale zemřel na anglické straně Solway Firth a na anglický trůn nastoupil Eduard II. Ten se s armádou vrátil do Londýna.  Toto Bruce využil pro to, aby se vypořádal se svými nepřáteli. S pomocí spojenců Skotsko postupně osvobodil, takže v roce 1314 drželi Angličané jenom hrady Bothwell a Stirling.  Roku 1314 oblehl Robert hrad Stirling. Eduard II. vytáhl hradu na pomoc, ale jeho vojsko bylo rozdrceno v bitvě u Bannockburnu, čímž bylo osvobození Skotska dovršeno.  Robertovo srdce bylo pohřbeno v klášteře Melrose a tělo v opatství Dunfermline. V 19. století došlo k odhalení jeho hrobu a není zcela jisté zda netrpěl malomocenstvím.

Populární kultura.

Příběh Roberta I. byl ztvárněn v několika filmech, např.:

Robert I. (11. července 1274 – 7. června 1329 Cardross Castle), původním jménem Robert Bruce, 9. lord z Annandale, hrabě z Carricku a v letech 1306 až 1329 skotský král.

Robert I., im modernen Englisch besser bekannt als Robert Bruce, auch Robert the Bruce (* 11. Juli 1274; † 7. Juni 1329 in Cardross, Dunbartonshire), war von 1306 bis zu seinem Tod 1329 König von Schottland. Die mittelalterliche schottisch-gälische Schreibweise lautete Roibert a Briuis, die normannisch-französische Robert de Brus. Während der Schottischen Unabhängigkeitskriege gegen England war er Anführer der aufständischen Schotten.


Historie.

Předchůdce moderního zipu byl patentován jako "an Automatic, Continuous Clothing Closure" ve Spojených státech amerických v roce 1851 Eliasem Howem, nejednalo se ale o vynález pro praktické využití, a proto nebyl nikdy uveden do prodeje. Whitcomb L. Judson si nechal patentovat podobné zařízení známé jako "Clasp Locker" pro rychlejší zapínání bot (1891). Vynález začal být vyráběn jeho firmou "Universal Fastener company". Skutečný moderní zip se na světě objevil v roce 1913 (patentován 1917) a jeho tvůrcem se stal Gideon Sundback – Švéd, který emigroval do Kanady. Menší segmenty zvýšily jejich hustotu, díky tomu zip snadno neprofoukl a neodhaloval spodní vrstvy oblečení. Americká armáda jím vybavila své vojáky bojující v první světové válce. Zkrácený název "zipper" mu dal výrobce obuvi, společnost B.F.Goodrich Company dle zvuku, který vydával. Ve 30. letech 20. století se začal zip prosazovat do oblečení i díky reklamní kampani zdůrazňující, že dětské prstíky si s ním lépe poradí než s knoflíky. Nakonec se prosadil i do zapínání pánských kalhot, k čemuž dopomohl britský král Edward VIII., který se na veřejnosti běžně objevoval v kalhotách se zipem. Zipy mají zejména v oblibě osoby trpící koumpounofobií, tedy chorobným strachem z knoflíků.  V současnosti je největším výrobcem zipů japonská firma "Yoshida Kogyo Kabushikikaisha", známá pod zkratkou YKK, která produkuje přibližně polovinu veškeré světové produkce zipů. Každoročně okolo 7 miliard kusů.

Typy zipů.

Dle zoubků.

Spirálový – dvě tenké plastové tvarované spirály zapracované do proužků látky. Každá otočka spirály je jeden zoubek zipu. Ukončován shora obvykle kovovými koncovkami. Často prodáván i v metráži, lze snadno ustříhnout a upravit na libovolnou velikost. Časté použití: kapsy, mikiny, batohy  Kostěný (plastový) – jednotlivé plastové zoubky připevněné k proužkům látky. Shora obvykle ukončeny větším zoubkem odlišného tvaru. Časté použití: bundy  Mosazný (kovový) – užší kovové zoubky připevněné k proužkům látky. Shora obvykle ukončeny větším zoubkem odlišného tvaru. Časté použití: džíny, boty

Dle zapínání.

Dělitelný: zip lze úplně rozepnout na dva nespojené díly. Časté použití: bundy, spací pytle, odepínací nohavice  Nedělitelný: i po úplném rozepnutí zůstává zip dole spojen. Časté použití: kapsy, batohy, poklopec  Obousměrný: zip má 2 jezdce a jde rozvírat či zavírat z obou stran. Časté použití: bundy, batohy  Oboustranný: zip má 1 jezdec a jde rozvírat z líce i z rubu oděvu. Časté použití: spací pytle

Speciální typy zipů.

Skrytý: slabší, obvykle spirální zip, jehož zoubky po zapnutí nejsou patrné. Na šicím stroji se obvykle všívá speciální patkou na skrytý zip. Časté použití: sukně, šaty  Zátěrový (voděodolný): nepromokavý skrytý zip opatřený zátěrem, který brání prostupu vody textilní částí i mezi zoubky zipu. Časté použití: membránové bundy  Nekonečný zip (zdrhovadlový pás) – pás zipu v metráži, který lze přistřihnout na libovolnou délku. Ke spirálovým zipům se prodávají i kovové ukončovací části. Jezdce k nekonečným zipům se prodávají zvlášť. Lze jej použít místo nedělitelného zipu nestandardní délky, např. povlak na matraci.

Dle parametrů.

Délka zipu – zdrhovadla se prodávají v různých předpřipravených délkách nebo v metráži (tzv. nekonečný zip). Udává se pouze délka zapínatelné části zipu, bez textilních kousků bez zoubků nahoře a dole.  Velikosti zipu – zdrhovadla se dělají v různých velikostech, aby nebyla příliš slabá nebo naopak zbytečně robustní. Velikost zipu se udává v mm, měřena je šíře zapnuté spirály/zoubků bez textilní části. Každá firma má vlastní číslování, u spirálních je časté označení WS (WS0 – 3(4)mm, WS10 – (5)6mm, WS20 – 8(9)mm), popřípadě 0 ( největší), 1, 2. Velikost zipu je často vyražena z rubové strany jezdce, což pomáhá při výměně rozbitého jezdce (např. při rozjíždění zipu).

Zipový adaptér.

Pruh zipu sešitý ze 2 různých zipů umožňující spojení nekompatibilních zipů. Používá se například u vsadky na bundu - speciální oblečení při nošení dětí.

Opravy a výměny zipů.

Zip bývá první věc, co se u oblečení (např. bundy) rozbije. V takovém případě je buďto třeba vyměnit jezdce, nebo celý zip. Tuto službu dělají obvykle opravny oděvů.  V případě rozjíždění zipu, kdy zip není jinak poškozen pomáhá jezdec lehce stisknout kleštěmi.  V naprosté většině případů vůbec není třeba celý zip měnit a stačí vyměnit jezdce. To je v případě, když jezdec upadne, rozjíždí se zip nebo se ulomí pacička, ale 2 pásy na bundě se zoubky jsou v pořádku, zoubky nechybí a není vypáraný nebo odtržený. Namísto původního jezdce se shora nasune nový jezdec. U spirálních zipů je před výměnou třeba odstranit kovou zarážku a po instalaci nového jezdce ji vrátit zpět na místo. Velikost zipu je často vyražena z rubové strany jezdce.  Výměna celého zipu probíhá tak, že se původní zip vypáře a na jeho místo přišije nový zip.

Přenesené aplikace.

Metoda zipu je přenesená aplikace mechanického zdrhovadla do prostředí silniční dopravy, která je používána v případech, kdy se dva jízdní pruhy na nějaké pozemní komunikaci z jakéhokoliv důvodu zužují pouze na jeden jízdní pruh. Vozidla v tomto případě najíždějí do volného jízdního pruhu střídavě jeden zprava a jeden zleva, což připomíná právě běžné mechanické zdrhovadlo.

Zip či zdrhovadlo je zařízení sloužící ke spojování dvou částí dohromady. Je nejčastěji využíván na oděvech, ale má mnohé další využití (na batozích, kufrech, sportovním vybavení a u pomůcek pro kempování).

Der Reißverschluss (auch "Zippverschluss" oder kurz "Zipp"/"Zip" genannt) ist ein beliebig oft zu lösendes Verschlussmittel für Textilien, Leder oder Folien, das auf Formschluss beruht. Er besteht aus zwei Seitenteilen mit Krampen (kleinen Zähnen) und einem Schieber (schweizerdeutsch: Schlitten), mit dem die Krampen ineinander verhakt und wieder gelöst werden können. Reißverschlüsse können heute nicht nur aus Metall, sondern auch aus Kunststoff preiswert hergestellt werden. Ebenso gibt es wasserdichte und luftdichte (gasdichte) Reißverschlüsse. Im Bereich der Bekleidung und Lederwaren kommen vor allem design-orientierte Reißverschlüsse zum Einsatz. In technisch anspruchsvollen Anwendungen, wie in den Bereichen Medizin, Technologie, Militär, Outdoor werden hauptsächlich die wasserdichten- und luftdichten Reißverschlüsse benötigt.


Historie.

Již od roku 681 existovaly na Balkánu Bulharské říše. Nejprve to byla v letech 681–1018 První bulharská říše. Od konce 10. století se východ této říše a postupně celý její zbytek dostal pod nadvládu Byzance a teprve v roce 1185 byl bulharský stát obnoven jako Druhá bulharská říše. V roce 1396 se bulharské území stalo součástí Osmanské říše. Až po Rusko-turecké válce vzniklo roku 1878 samostatné Bulharské knížectví. Vlajka (shodná se současnou vlajkou) vycházela (jako vděk za osvobození od turecké nadvlády) z ruské vlajky, prostřední modrý pruh byl ale nahrazen pruhem zeleným.  V letech 1878–1885, oficiálně však až do roku 1908 existovalo na jihovýchodě dnešního Bulharska autonomní území Osmanské říše Východní Rumélie. Jednalo se však o de facto druhý bulharský stát. Vlajkou byla červeno-bílo-modrá trikolóra s vodorovnými pruhy.  Bulharské knížectví bylo de facto ruským protektorátem. Protiruské tendence vedly k omezení ruského vlivu a roku 1908 vzniklo plně nezávislé Bulharské carství. Vliv na bulharskou bílo-zeleno-červenou trikolóru to však nemělo.  V roce 1946 byl po levicovém převratu změněn název státu na Bulharská lidová republika, car Simeon II. uprchl s rodinou ze země. V souvislosti s těmito změnami byla od 27. ledna 1948 užívána pozměněná vlajka z roku 1878, které byl do horního rohu přidán nový státní znak. Ten byl tvořen zlatým, nekorunovaným lvem na modrém štítu. Ten obklopoval věnec ze pšeničných klasů. Klasy byly převázány červenou stuhou s datem 9 IX 1944 (vykládáno jako den vítězství nad fašismem). Nad štítem byla rudá, zlatě lemovaná, pěticípá hvězda.  Kartušovitý tvar štítu státního znaku (a tím i vlajky) byl 30. března 1948 změněn na oválný a přibylo do něj v dolní části zlaté ozubené kolo, hvězda pozbyla zlatý lem a konce stuhy byly upraveny do bulharské trikolóry.  V roce 1967 došlo k drobným barevným změnám znaku a tím i vlajky.  21. května 1971 došlo k další, nyní již významné změně znaku a tím i vlajky. Barva lva, klasů a ozubeného kola byla změněna na stříbrnou. Stuha dostala jiný tvar a místo jednoho na ní byly dva letopočty: rok 681, připomínající rok založení prvního bulharského státu a rok 1944, který byl vykládán jako rok osvobození a vítězství socialistické revoluce. Znak také dostal zlatou kresbu. Poměr stran byl 2:3, ale v polovině 70. let byl změněn na 3:5.  Po pádu socialismu v roce 1989 a následné demokratizaci byl změněn název země na "Bulharská republika" a 22. listopadu 1990 byla opětovně přijata vlajka z roku 1878, tedy bílo-zeleno-červená trikolóra bez znaku. Poměr stran vlajky byl stanoven na 3:5  I po zavedení vlajky bez státního znaku se mimořádně objevila i vlajka s novým znakem, šlo však pouze o výjimku, vycházející zřejmě ze zvyklostí minulých let.

Vlajka Bulharska je tvořena třemi vodorovnými pruhy: bílým, zeleným a červeným. V současné podobě byla vlajka o poměru 3:5 přijata 22. listopadu 1990.

Die Flagge Bulgariens besteht aus drei gleich großen, horizontalen Streifen: oben weiß, in der Mitte grün und unten rot. Diese Farben stehen für Freiheit und Frieden (weiß), die Fruchtbarkeit und Natur Bulgariens (grün) sowie für das Blut, das beim Kampf für die Freiheit vergossen wurde (rot).


Historie.

Ústí řeky (kterou považoval za cestu do Tichého oceánu) na území dnešní Argentiny objevil v roce 1516 portugalský mořeplavec ve španělských službách Juan Diaz de Solís. Výprava byla napadena indiány a Solís byl zabit. Později byla řeka, u níž směňovali Španělé stříbro pojmenována na Río de la Plata. Roku 1580 byla vytvořena stálá kolonie a město Buenos Aires. Roku 1776 bylo zřízeno Místokrálovství Río de la Plata (na území dnešní Argentiny, Bolívie, Paraguaye a Uruguaye). V této souvislosti byly prokazatelně vyvěšovány španělské vlajky.  Snahy o nezávislost, sílící od 19. století, vyvrcholily 25. května 1810, kdy se na náměstí v Buenos Aires shromáždil lid, aby přinutil místokrále k ustanovení místní vlády. Při shromáždění bylo dle legendy zataženo, ale po chvíli vysvitlo slunce. Pro přítomné to bylo dobré znamení, kterému přičetli úspěch v jednání a pozdějšímu sesazení místokrále. Májové slunce ("Sol de Mayo") je od té doby považováno za jeden z hlavních argentinských symbolů.  Při shromáždění byly účastníkům rozdávány modrobílé kokardy. Barvy odkazovaly na buenosaireský pluk "Patricios", který v roce 1807 odrazil britská intervenční vojska. Modrá a bílá barva byly také považovány za symboly odporu proti španělské nadvládě. Modrobílou vlajku se dvěma vodorovnými pruhy (horní byl bílý, dolní modrý) navrhl pro své jednotky generál Manuel Belgrano. Ten je také považován za tvůrce argentinské vlajky když 27. února 1812 poprvé použil modro-bílo-modrou vlajku (dnešní národní vlajku).  9. července 1816 byla na kongresu v San Miguel de Tucumán vyhlášena nezávislost Spojených provincií Río de la Plata a 25. července byla potvrzena vlajka se třemi vodorovnými pruhy (modro-bílo-modrá vlajka). 25. února 1818 se stala tato vlajka vlajkou národní, státní vlajka byla doplněna sluncem uprostřed bílého pruhu. Podoba slunce byla převzata z první argentinské mince z roku 1813. Poměr stran vlajky byl pravděpodobně 2:3.  V roce 1819 se stala země federací a v roce 1826 dostala republika název Argentina. Nastalo období rozpadu na samostatné republiky a období chaosu. Federalisté vedení Juanem Manuelem de Rosasem bojovali za decentralizaci země a silnou autonomii jednotlivých provincií pod tmavě modrou (ultramarínovou) barvou. Centralisté, kteří chtěli silnou vládu v Buenos Aires, se spojili pod světle (blankytně) modrou barvou. Federalisté vládli v letech 1831–1852. Přibližně v letech 1833–1853 měly proto argentinské vlajky (státní i národní) výrazně tmavší odstín modré barvy. Roku 1853 (vyhlášením "Republiky Argentina") byly odstíny modré vráceny zpět.  2. dubna 1862 byla oficiálně vlajka přijata. Bylo stanoveno, že vlajku se sluncem mohou užívat pouze úřady a vojsko. Poměr stran zřejmě nebyl stanoven. Dekretem č. 1027 z 19. června 1943 byla upřesněna podoba slunce na vlajce a symbolika barev.  16. srpna 1985 bylo zákonem č. 23.208 povoleno užívat vlajku se sluncem i soukromým osobám. V roce 1999 byl (i když ne moc přesně) definován poměr stran vlajky a odstíny barev. Později ale byla vyhláška nahrazena.

Původní odstín modré barvy.

V roce 2002 určila národní agentura pro stanovování standardů odstín modré barvy pomoci systému barev Lab a určila i další rozměry a design vlajky. Výnos tehdejší prezidentky Cristiny Fernández de Kirchnerové z roku 2010 tyto standardy právně ukotvil.  Podle studie, zveřejněné v odborném chemickém časopisu Chemistry Select v roce 2017, prozkoumali vědci z Argentiny a Brazílie (chemická analýza, rentgenové záření a spektroskopie) hedvábné nitě z nejstarší dochované argentinské vlajky, která byla podle všeho vyrobena v roce 1814 v Evropě. Odstín byl podle nich spíše ultramarínový, tedy tmavší než je současný blankytný. Pigment v modrých pruzích byl podle analýzy vyroben z horniny Lapis lazuli, která produkuje mnohem tmavší odstín modré. Dosud se předpokládalo, že první Belgranova vlajka byla světle modrá, ač centralisty za svého života nikdy nepodpořil.

Den argentinské vlajky.

Den vlajky se v Argentině slaví od roku 1938 dne 20. června. Je to den úmrtí v roce 1820 generála Manuela Belgrana, autora argentinské vlajky. Kromě jiného, přísahají tento den školáci na „bílé a nebesky modré“ barvy.

Vlajky argentinských provincií.

Argentina je federativní stát, který se skládá z 23 provincií a jednoho federálního distriktu - hlavního města Buenos Aires. Všechny části mají své vlajky.

Vlajka Argentiny pochází z roku 1812. Tvoří ji tři stejně široké vodorovné pruhy: bledě modrý, bílý, bledě modrý. Modrá a bíla barva představuje oblohu, sněhem pokryté vrcholky And a pevninu obklopenou z obou stran oceány.

Die Flagge Argentiniens besteht aus drei gleich breiten horizontalen Streifen: hellblau (, himmelblau‘) oben und unten, weiß dazwischen. Über dem weißen Streifen in der Mitte der Flagge ist eine Sonne mit abwechselnd 16 geraden und 16 geflammten Sonnenstrahlen abgebildet. Überliefert ist, dass der General und Politiker Manuel Belgrano zu diesem Symbol inspiriert wurde, als er während der Schlacht von Paraná in den Himmel schaute. In früheren Flaggen Argentiniens und als Landeswappen wurde mit der "Sol de Mayo" (Maisonne, auch Inkasonne genannt) bereits ein ähnliches Sonnensymbol verwendet. Die Darstellung der Sonne ist identisch mit der Sonne auf den ersten argentinischen Münzen. Die Sonnenscheibe mit einem Gesicht, umgeben von Sonnenstrahlen, symbolisierte in der Inka-Mythologie den Sohn Inti des göttlichen Schöpfers Viracocha.


Volba pořadatele.

Město Soči se dostalo na konečný seznam kandidátů na pořadatelství zimních her spolu s městy Pchjongčchang (Jižní Korea) a Salzburg (Rakousko). Vítězství Soči bylo oznámeno na 119. zasedání Mezinárodního olympijského výboru (MOV), které se uskutečnilo v červenci 2007 v Ciudad de Guatemala. Oznámil jej prezident MOV Jacques Rogge po dlouhém hlasování 4. července 2007.  V první fázi musela kandidátská města po schválení od svých národních olympijských výborů poslat přihlášku a vyplněný dotazník do 1. února 2006. Byla to města Soči (Rusko), Salzburg (Rakousko), Jaca (Španělsko), Almaty (Kazachstán), Pchjongčchang (Jižní Korea), Sofie (Bulharsko) a Bordžomi (Gruzie). Tři finální kandidáti byli vybráni výkonnou radou MOV 22. června 2006. Dne 2. října 2007 byl ustaven Organizační výbor zimních olympijských her v Soči 2014.

Olympijský park.

Hry se konaly v nově postaveném Olympijském parku, který sestává z následujících stadionů a míst:

Pozdější využití.

Po skončení olympijských her se v areálu olympijského parku konaly i Zimní paralympijské hry 2014. V Soči poté proběhly po sto letech závody Grand Prix Ruska, a to v rámci série Formule 1, dohoda je podepsána na dalších sedm let. V roce 2018 je zde a v dalších 10 ruských městech naplánováno Mistrovství světa ve fotbale. V aréně Bolšoj také hraje nový hokejový tým KHL, Sočinskije Leopardy.

Symboly.

Olympijská pochodeň.

Olympijská štafeta s pochodní byla nejdelší pouť v historii zimních her, měřila 65 tisíc kilometrů. Olympijskou pochodeň si poprvé předali kosmonauti ve volném vesmíru. Ruští kosmonauti Oleg Kotov a Sergej Rjazanskij si ji předali při výstupu z Mezinárodní vesmírné stanice. Olympijská pochodeň se poprvé podívala na palubě atomového ledoborce "(50 let Pobedy)" na severní pól, na nejvyšší horu Evropy Elbrus i do nejhlubšího světového jezera Bajkal. Na ceremoniálu zažehli olympijský oheň hokejista Vladislav Treťjak a krasobruslařka Irina Rodninová.

Maskoti olympijských her.

Na výběru maskotů se mohli podílet všichni ruští občané, dne 26. února 2011 v 11.20 hodin (GMT +3) byly zveřejněny konečné výsledky veřejného hlasování v přímém televizním pořadu „Talismaniya Soči 2014 “. Volební rada se rozhodla, že nejlepší tři návrhy s nejvyšším počtem hlasů se stanou maskoty Zimních olympijských her 2014. Zvítězily tyto návrhy:

Účast národních olympijských výborů.

Na OH v Soči se kvalifikovalo rekordních 88 národních olympijských výborů. Oproti hrám v roce 2010 se nezúčastní Kolumbie, Etiopie, Ghana, Severní Korea, Jižní Afrika a Senegal, naopak přibyly Americké Panenské ostrovy, Britské Panenské ostrovy, Filipíny, Portoriko a Thajsko a dalších šest národů, které byly na zimních olympijských hrách poprvé: Malta, Paraguay, Togo, Tonga, Východní Timor a Zimbabwe. Sportovci Indie soutěžili pod olympijskou vlajkou, Indie byla suspendována po volebním procesu Indické olympijské asociace v prosinci 2012. Česko v Soči reprezentovalo 88 sportovců.

Marketing.

Oficiální videohrou ZOH Soči je "„Mario & Sonic at the Sochi 2014 Olympic Winter Games“" od Nintenda, v Evropě byla vydaná 8. listopadu 2013. Další jsou "„Sochi 2014: Ski Slopestyle Challenge“" pro operační systém Android a "„Sochi 2014: Olympic Games Resort“" pro on-line sociální síť Facebook.  Vstupenky na Olympiádu stály zhruba od 550 do 26000 korun.  Škoda Auto je dodavatelem vozů pro OH v Soči, z hlediska sponzoringu je to nejvyšší kontrakt v historii Škody. Flotilu tvořilo více než pět set vozů, a to modely Superb, Yeti a nová Octavia třetí generace. Auta jsou určená pro sportovce, VIP hosty a funkcionáře.  V Soči se hrálo českými puky firmy Rubena z Náchoda. Ve všech hrách od Nagana 1998 se také používaly české puky firmy Gufex z Valašska, výjimkou byl Vancouver 2010 s puky kanadskými.  Hodinářská firma Prim z Nového Města nad Metují vyrobila pro každého člena olympijské delegace speciální model hodinek a každý sportovec, který získal medaili, dostal hodinky modelu Diplomat v ceně 93 tisíc se jménem sportovce.  Olympionici, kteří vybojovali zlato 15. února, byli odměněni zlatými medailemi s úlomky Čeljabinského meteoritu – stalo se tak přesně rok poté, co kusy vesmírného tělesa dopadly do jezera Čebarkul na Urale v centrální části Ruska.

Sponzoři.

Hlavními partnery Olympiády v Soči byli:

Medailové pořadí zemí.

Nejvíce medailí získala rychlobruslařka Ireen Wüstová z Nizozemska, celkově získala pět medailí, z toho dvě zlaté a tři stříbrné. Ruský rychlobruslař Viktor An, norská běžkyně na lyžích Marit Bjørgenová a běloruská biatlonistka Darja Domračevová získali nerozhodně nejvíce zlatých medailí (každý tři). Díky lyžařce Tině Mazeové získalo Slovinsko historicky první zlatou medaili ze zimních olympijských her. Sáňkař Armin Zöggeler z Itálie se stal prvním sportovcem, který získal šest medailí v šesti po sobě jdoucích zimních olympijských hrách.  Některým ruským sportovcům byly odebrány jejich olympijské medaile v listopadu 2017 kvůli obvinění z dopingu. Nicméně po úspěšném odvolání bylo 28 rusů očištěno a medaile byly znovu navráceny 1. února 2018. Rusko se tak znovu dostalo na první příčku v medailovém pořadí.

Česko na ZOH 2014.

Českou výpravu na Zimní olympijské hry 2014 v Soči tvořilo 88 sportovců. Medaile vybojovali rychlobruslařka Martina Sáblíková (zlato, stříbro), snowboardistka Eva Samková (zlato), biatlonisté Ondřej Moravec (stříbro, bronz), Gabriela Koukalová (stříbro) a Jaroslav Soukup (bronz), smíšená biatlonová štafeta (stříbro) a ženská štafeta (bronz).  Český olympijský výbor nechal v Praze na Letné postavit pro veřejnost Olympijský park, který fungoval po dobu olympiády. K dispozici byly velkoplošné LED obrazovky, přenosy na 100 místech, bruslařská plocha o rozloze 6500 m2, curlingová dráha, běžkařský ovál, snow park na snowboarding, dvě hokejová hřiště a laserová střelnice pro biatlon.

Kritika a kontroverze.

Olympiáda vyvolala několik kontroverzí, včetně kritiky dodržování lidských práv v Rusku, obavy politiků a sportovců na dopad zákazu propagace homosexuality, různé obavy o bezpečnost kvůli hrozbám džihádistů a údajné porušování lidských práv při budování olympijského centra. V České republice se tématu věnuje projekt Utajené disciplíny organizace Člověk v tísni. V průběhu her došlo ke dvěma politicky motivovaným incidentům. Transsexuální bývalá politička Vladimir Luxuria byla zadržena, když v Olympijském parku krátce ukazovala duhový symbol LGBT. Členky punkové skupiny Pussy Riots byly násilím rozehnány přímo pod olympijskými kruhy ve městě Soči (mimo olympijská sportoviště) při nahrávání videoklipu k písni "Putin nás naučí milovat svou vlast". Všechny demonstrace se totiž z bezpečnostních důvodů mohly v Soči konat výhradně po souhlasu místních bezpečnostních úřadů. Na tento incident reagoval Mezinárodní olympijský výbor prohlášením, ve kterém věc označil za znepokojivou, ale za civilní a nesouvisející s olympijským hnutím. Předmětem kritiky se staly také přemrštěné výdaje na uspořádání her ve výši 51 miliard amerických dolarů, čímž se hry v Soči staly nejnákladnějšími olympijskými hrami v historii. Při podávání kandidatury přitom byly náklady vyčísleny na 12 miliard. Jejich zvýšení způsobila také mimořádná bezpečnostní opatření, zejména po teroristických útocích ve Volgogradu v prosinci 2013. Komentátoři ale poukazovali zvlášť na vysokou míru korupce. Ruské úřady ale žádaly, aby se náklady na infrastrukturu nezapočítávaly do celkové ceny her. Podle nich se jen zhruba pět až sedm miliard dolarů vynaložilo na organizaci nesouvisející s výstavbou infrastruktury. Například silniční a železniční spojení ze Soči do Krásné Poljany stálo 8,7 miliardy dolarů, což je víc než výdaje na uspořádání celých Zimních olympijských her 2010 ve Vancouveru. Navzdory vysokým nákladům byla kritizována nepřipravenost her, zejména pokud jde o nedokončené ubytovací kapacity pro novináře ve vysokohorském středisku Krásná Poljana. Týkalo se to asi tří procent z celkové kapacity 41 tisíc pokojů.  Při slavnostním zakončení her předseda Mezinárodního olympijského výboru Thomas Bach mj. zhodnotil, že Rusko slíbilo výborná sportoviště, vynikající olympijskou vesnici a bezvadnou organizaci a že všechny sliby splnilo. Ruský prezident Vladimir Putin po skončení her v rozhovoru pro média řekl, že část novinář využila olympijský projekt pro své vlastní cíle ve sféře protiruské propagandy, ale že dosáhli opačného cíle, než zamýšleli.

Doping.

V průběhu her došlo k několika případům porušení dopingových pravidel. Z her byli vyloučeni německá biatlonistka a bývalá běžkyně na lyžích Evi Sachenbacherová-Stehleová a italský bobista a dřívější atlet William Frullani, pozitivní testy měli také lotyšský hokejista Vitalijs Pavlovs, ukrajinská běžkyně na lyžích Marina Lisogorová a těsně před finále hokejového turnaje proti Kanadě Švéd Nicklas Bäckström. Německá televizní stanice WDR zveřejnila po skončení her podezření, že ruští sportovci si pomáhali spornou metodou inhalace xenonu, na kterou organismus reaguje zvýšenou produkcí erythropoetinu.  V červenci 2016 zveřejnila Světová antidopingová agentura (WADA) svou vyšetřovací zprávu, podle které ruské státní orgány systematicky kryly doping ruských olympioniků téměř ve všech sportech. Podle WADA ruský dopingový program řídilo ministerstvo sportu vedené Vitalijem Mutkem ve spolupráci s tajnou službou FSB, středisky vrcholového sportu a laboratořemi v Moskvě a Soči. Po debaklu výsledků na olympiádě ve Vancouveru, z níž ruská výprava přivezla tři zlaté, vláda zorganizovala rozjela tajný program před hrami v Soči. Během olympiády v Soči systém umožňoval manipulaci se vzorky ruských sportovců. Součástí dopingového programu bylo přes 20 ruských olympioniků v Soči včetně 15 medailistů. Podle spekulací ruští olympionici používali xenonový plyn během příprav na Soči. Používání xenonového plynu není přímo zakázáno Světovou antidopingovou agenturou (WADA), nicméně může být použito pro zvýšení výkonnosti a to vyvolalo debatu o tom, co je dopingem a jaké postupy by měly a neměly by být povoleny. K listopadu 2017 odebral MOV Rusku kvůli dopingové aféře 14 medailí, včetně 4 zlatých, a proto se propadlo z prvního místa na místo čtvrté.  V prosinci 2017 se 42 ze 43 potrestaných sportovců odvolalo k Mezinárodní sportovní arbitráži v Lausanne (CAS). Ta na konci ledna 2018 očistila 28 sportovů včetně dvou olympijských vítězů – běžce na lyžích Alexandra Legkova a skeletonisty Alexandra Treťjakova. Celkem tak získali ruští sportovci zpět 9 ze 13 odebraných medailí. U dalších 11 sportovců včetně držitele dvou zlatých medailí Aleksandra Zubkova byla potvrzena diskvalifikace z her v Soči. Doživotní zákaz účasti na OH však byl změněn na jednorázový trest pro Zimní olympijské hry 2018 v Pchjongčchangu. O zbývajících třech sportovkyních – biatlonistkách a držitelkách dvou stříbrných medailí Olza Zaitsevové, Olze Viljuchinové a Janě Romanovové bude CAS vzhledem k jejich předchozímu ukončení kariéry jednat až po skončení ZOH 2018. Navrácením těchto medailí se Rusko dostává zpět na první místo.

Bezpečnost.

Už dříve oznámili kavkazští extremisté, že hodlají hry narušit. Po smrtonosných útocích na civilisty ve Volgogradu, které si vyžádaly přes tři desítky životů, tak přetrvávají obavy, že by se mohli teroristé na olympiádě opět ozvat.  Ještě před zahájením olympijských her dostaly olympijské výbory Maďarska, Slovinska, Itálie, Německa, Slovenska, USA a Česka e-mail s teroristickou výhrůžkou napsanou v angličtině a ruštině. Podle vyjádření MOV (Mezinárodní olympijský výbor) nepředstavovaly výhrůžky vážnou reálnou hrozbu. Podle některých zdrojů jde o tzv. oběžníkový e-mail.  Vedení MOV bere bezpečnost v Soči velmi vážně a potvrzovalo schopnost Ruska poskytnout bezpečnou olympiádu. O bezpečnost a potření hrozby teroristických útoků islámských militantů ze severního Kavkazu bylo prý postaráno na podobné úrovni, jako na hrách v Salt Lake City, které se konaly jen pár měsíců po 11. září 2001.

Opatření.

Na ochranu zimních olympijských her vyčlenily ruské úřady přibližně 40 tisíc policistů a příslušníků bezpečnostní služby, kteří se kromě svého mateřského jazyka byli schopni s rusky nemluvícími diváky dorozumívat v angličtině, francouzštině nebo němčině. V průběhu her se ve vzduchu vznášely bezpilotní letouny, situaci monitorovalo 5500 kamer s vysokým rozlišením, v pohotovosti byly protiletadlové systémy S-400 a Pancir-S1 protivzdušné obrany a na Černém moři čtyři protiteroristické dělové čluny. Pro vstup na železniční nádraží a olympijské sportoviště museli návštěvníci projít přes kontrolní body vybavené rentgeny, detektory kovů a výbušného materiálu. 58. armáda ruských ozbrojených sil (asi 70 000 vojáků), hlídala blízké jižní hranice s Gruzií. Vladimir Putin prohlásil, že olympijské hry v Soči budou „nejbezpečnějšími olympijskými hrami v historii“.  Vladimir Putin podepsal dekret, který stanovuje, že všechna shromáždění, manifestace, demonstrace a pochody v Soči a jeho okolí, které nejsou přímo spojeny s olympijskými a paralympijskými hrami, se mohou od 7. ledna do 21. března 2014 konat výhradně po souhlasu místních bezpečnostních úřadů. Zóna pro demonstrace byla zřízena v parku ve dvacetitisícovém městě Chosta, které leží sedmnáct kilometrů od Soči a dvanáct kilometrů od nejbližšího sportoviště. Nadále však platí, že všechny zde pořádané protesty musela schválit policie, místní úřady a bezpečnostní služby. Původní znění, které veškeré protesty v průběhu olympiády zakazovalo, kritizovali obhájci lidských práv jako neústavní.  Americký prezident Barack Obama nabídl ruskému prezidentu Putinovi bezpečnostní pomoc. Pentagon potvrdil dvě lodě v pohotovosti v Černém moři.

XXII. zimní olympijské hry se konaly od 6. února do 23. února 2014 v ruském přímořském městě Soči, přičemž zahajovací ceremoniál proběhl 7. února. O hostitelském městě rozhodlo hlasování členů Mezinárodního olympijského výboru v Guatemale 4. července 2007. Hry byly organizovány ve dvou centrech, v pobřežním městě Soči a v horském středisku Krasnaja Poljana. Jednalo se o druhé olympijské hry pořádané na území Ruska, a o první zimní olympiádu v Rusku. Na olympiádu se kvalifikovalo rekordních 88 zemí.

Die Olympischen Winterspiele 2014 (auch "XXII. Olympische Winterspiele" genannt) fanden vom 7. bis 23. Februar 2014 in Sotschi, einer Stadtregion mit 330.000 Einwohnern an der „russischen Riviera“ am Schwarzen Meer in Russland, statt. Sie waren die ersten Winterspiele in einer subtropischen Stadt sowie die zweiten Olympischen Spiele in Russland nach den Olympischen Sommerspielen 1980 in Moskau. Russland hatte sich zuvor bereits erfolglos um die Olympischen Winterspiele 2002 in Sotschi beworben.


Obyvatelstvo.

V obci a tedy i v regionální jednotce žilo v roce 2011 86 436 obyvatel. Obec Lesbos se člení na třináct obecních jednotek, které se dále skládají z komunit a ty z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel obecních jednotek a komunit.

Historie.

Podle starých bájí byl prvním králem na ostrově Makaras, syn Boha slunce Helia. Podle jeho dětí byla pojmenovaná významná místa na ostrově, podle zetě samotný ostrov. Lesbos je zmiňován v obou dílech Homéra. Zhruba 1 100 let. př. n. l. se rozvíjela první města Mytilény a Achilleion, Ostrov byl v průběhu staletí pod nadvládou Peršanů, Římanů, Benátčanů, Turků. K Řecku byl ostrov připojen v roce 1914. Během druhé světové války byl okupován Němci.

Migrační krize.

V průběhu roku 2015 připlulo z Turecka na ostrov Lesbos přes deset tisíc imigrantů ze zemí Asie, jako je Sýrie, Pákistán, Irák nebo Írán. Byl zde zřízen tábor Moria, který ale nápor migrantů nezvládá. Každému příchozímu člověku je přidělena jedna přikrývka a jídlo. Přes den sem přijde přes tisíc uprchlíků, mnoho z nich se ale při cestě utopí a k ostrovu se po moři dostanou pouze jejich těla. Na Lesbos přijíždí tolik migrantů, jelikož je jedná o nejbližší obyvatelný ostrov od Asie.

Zajímavosti.

Ostrov Lesbos je také znám jako působiště starořecké básnířky Sapfó. Díky tomu je ostrov vyhledáván páry s lesbickou orientací. Narodil se zde obávaný osmanský pirát řeckého původu Chajruddín Barbarossa. O ostrově psal i poslední český dekadent Josef Šimánek ve své sbírce Bohové na zemi. V novele Ztracený nápěv jeho hrdina s českým jménem Molpovský – řecky Eumolpos proniká do orfických mystérií a tajemství ostrova.  Na ostrově je zkamenělý prales starý 20 milionů let. Další zajímavostí ostrova je starý římský akvadukt v Morii nebo vesnička Eftalou, do které lidé jezdí za léčbou závažných nemocí pomocí místních léčivých vod ze sopečných pramenů. Ve městě Molyvos je větší hrad a v hlavním městě Mytilini je pak jeden z největších hradů Středomoří vůbec, na hradě je obří podzemní cisterna – zakončení akvaduktu z Morie a víc jak 600 metrů podzemních krypt. Z městečka Petra je možné jít pěšky do města Anaxos po pláži. V Petře je také "kostelík Panny Marie sladce líbající" se 114 schody stojící na osamělém skalním suku s výhledem na moře.  Cesta z Česka na ostrov Lesbos trvá leteckou dopravou málo přes 2 hodiny.

Lesbos (druhý pád "Lesbu", řecky: Λέσβος, turecky: "Midilli") je řecký ostrov v severovýchodní části Egejského moře. Spolu s okolními malými neobydlenými ostrůvky tvoří stejnojmennou obec jež je zároveň regionální jednotkou spadající pod kraj Severní Egeis. Se svou rozlohou 1 630 km2 a délkou pobřeží 320 km je třetím největším ostrovem Řecka a osmým největším ostrovem Středomoří. Třetina obyvatel žije ve správním středisku Mytilini nacházejícím se na jihovýchodě ostrova. Další větší města ostrova jsou Kalloni, Plomari, Ayassos, Eressos, Molyvos a Petra. Vyrábí se zde proslulé lesboské sardelky a ouzo.

Lesbos oder Lesvos () ist die drittgrößte Insel Griechenlands und mit einer Fläche von knapp 1636 km2 die achtgrößte im Mittelmeer. Seit 2011 bildet die Insel den Regionalbezirk Lesbos (Περιφερειακή Ενότητα Λέσβου) in der Region Nördliche Ägäis. Nach der Volkszählung von 2011 hatte die Insel 86.436 Einwohner. Seit 2019 ist die Insel in zwei Gemeinden untergliedert. In Mytilini, dem Handels- und Wirtschaftszentrum der Insel, leben 37.890 Einwohner. Hinzu kommen noch ca. 20.000 Menschen, die sich im Flüchtlingslager Moria aufhalten.


Popis řešených úloh zpracovávaných simplexovým algoritmem.

Úloha lineárního programování je taková úloha, která hledá extrém zadané kriteriální neboli účelové funkce při zadaných omezujících podmínkách. V ekonomických úlohách jsou přidány podmínky nezápornosti proměnných modelů z důvodu interpretace proměnných.  Mějme úlohu lineárního programování ve standardním tvaru:

Průběh algoritmu klasické simplexové metody.

Následující popis simplexového algoritmu neřeší speciální případy. Těmi jsou zejména:

1. Start - přepíšeme na ekvivalentní pomocnou úlohu.

Zavedeme nové proměnné, tzv. "přídatné proměnné", které vyrovnají omezující podmínky z nerovnic na rovnice. Přídatné proměnné definujeme následujícím způsobem:  Úlohu přepíšeme na tzv. ekvivalentní soustavu rovnic ve tvaru:  kde:  Při výpočtu je vhodné používat zápis v tzv. simplexové tabulce, která má následující výchozí tvar:  kde:

2. Získání výchozího přípustného řešení.

Pokud položíme všechny přídatné proměnné v jednotlivých omezeních pravým stranám těchto omezení a všechny ostatní proměnné se budou rovnat nule, získáme výchozí přípustné řešení.  Nenulové proměnné nazveme tzv. "bazickými proměnnými", nulové proměnné jsou tzv. "nebazické". Dá se používat i termínů základní a nezákladní proměnné.

3. Test optima a výběr vstupující proměnné.

Řešení je optimální právě tehdy, pokud v maximalizační úloze platí, že všechny redukované a stínové ceny jsou větší rovno nule nebo v minimalizační úloze platí, že všechny redukované a stínové ceny jsou menší rovno nule. Pokud je daná podmínka splněna, řešení je optimální a hodnota účelové funkce je nejvyšší možná. Pokud je uvedená podmínka v daném typu úlohy porušena, řešení není optimální, tedy hodnotu účelové funkce lze zlepšit. Vybereme proměnnou, která nejvíce porušuje kritérium optimality, odstraníme ji z báze a nahradíme výhodnější proměnnou. Nová vstupující proměnná se nachází v tzv. "klíčovém řádku" k, kde formula_12 určíme následujícím způsobem:

4. Výběr vystupující proměnné.

Vystupující proměnnou určíme z čísla t přiřazenému každému omezení s formula_15, kde "k" je index klíčového sloupce. Vybíráme  index i je index klíčového řádku, který označíme "q". Potom formula_17 je "klíčový prvek".

5. Transformace tabulky.

Tabulku upravíme pomocí Gaussovy eliminační metody, kdy pro klíčová řádek platí:  a ostatní řádky upravíme tak, aby v klíčovém řádku vznikl jednotkový vektor s jedničkou v klíčovém řádku. Gaussova eliminace se týká i vektoru pravé strany a řádku účelové funkce v simplexové tabulce. Po transformaci pokračujeme na test optima. Tabulka se po transformaci mění výpočtem na následující tvar:  kde

Demonstrační úloha.

Maximalizujte funkci: formula_23 vůči omezením

Řešení.

1. Zavedeme nové proměnné a zapíšeme do tabulky:  2. Hledáme kandidáty do báze:

Simplexový algoritmus nebo také simplexová metoda je algoritmus pro řešení úlohy lineárního programování, který byl poprvé popsán George Dantzigem. Algoritmus efektivně prohledává tzv. základní řešení úloh lineárního programování, kterých je konečný počet a hledá mezi nimi řešení optimální. Optimální řešení je takové základní řešení, které poskytuje nejlepší hodnotu účelové funkce. Metoda je ve spojitostí s vlastnostmi polytopu v "N" dimenzionálním euklidovském prostoru. Řešená úloha je tak i graficky interpretovatelná - hledají se vlastně co nejvíce vzdálené vrcholy polytopu.

Ein Simplex-Verfahren (auch Simplex-Algorithmus) ist ein Optimierungsverfahren der Numerik zur Lösung linearer Optimierungsprobleme, auch als Lineare Programme (LP) bezeichnet. Es löst ein solches Problem nach endlich vielen Schritten exakt oder stellt dessen Unlösbarkeit oder Unbeschränktheit fest. Die Grundidee der Simplex-Verfahren wurde 1947 von George Dantzig vorgestellt; seitdem haben sie sich durch zahlreiche Verbesserungen zu den wichtigsten Lösungsverfahren der linearen Optimierung in der Praxis entwickelt. Simplex-Verfahren sind Pivotverfahren.


Život.

Mládí (1933–1958).

Penderecki se narodil v Dębici v Podkarpatském vojvodství. Jeho otec, Tadeusz Penderecki, byl právník, matka Zofia (rozená Wittgensteinová). Dědeček, Robert Berger, byl talentovaný malíř. V době Krzysztofova narození byl ředitelem místní banky. Předci Pendereckého se do Dębice přestěhovali v polovině 19. století z Vratislavi. Babička byla arménského původu s původem v perském Isfahánu. Krzysztof ji často doprovázel do kostela Arménské apoštolské církve v Krakově.  V roce 1946 začal Penederecki studovat na gymnáziu. Vedle toho se učil hře na housle u místního dirigenta vojenského orchestru Stanisława Darłaka, který v Dębici vytvořil orchestr pro místní hudební společnost. Po maturitě v roce 1951 odešel Penderecki do Krakova aby studoval na Jagellonské univerzitě. Dále pokračoval ve hře na housle u Stanisława Tawroszewicze. V hudební teorii byl jeho učitelem Franciszek Skołyszewski. V roce 1954 vstoupil na Krakovskou hudební akademii, zanechal studia hry na housle a zcela se věnoval kompozici. Hlavním učitelem Pendereckého byl Artur Malawski a po jeho smrti Stanisław Wiechowicz. Po roce 1956 byla v Polsku poněkud uvolněna tuhá komunistická cenzura a otevřely se nové možnosti tvůrčí činnosti.

První skladby (1958–1970).

Po absolvování Akademie v roce 1958 zůstal na škole jako pedagog. Jeho první práce vykazují vliv Igora Stravinského, Antona Weberna a Pierra Bouleze. Mezinárodně začal být znám, když byly v roce 1959 na festivalu soudobé hudby Varšavský podzim uvedeny jeho skladby "Strofy", "Psalmy Dawida" (Davidovy žalmy) a "Emanacje". Světový úspěch mu však přinesla skladba "Ofiarom Hiroszimy – tren na 52 instrumenty smyczkowe" (Obětem Hirošimy – nářek pro 52 smyčcových nástrojů). V ní použil i neobvyklé instrumentální techniky (např. hra za kobylkou, klepání na dno nástroje) a textury (např. hojně využíval tónových klastrů). Skladba měla pracovní název "8' 37"", teprve později se rozhodl ji věnovat obětem Hirošimy.  V následujícím roce uvedl na festivalu současné hudby v Donaueschingen skladbu "Fluorescence", ve které ještě zvýšil orchestrální hustotu použitím mnoha dechových a bicích nástrojů. Ve skladbě zní 32 bicích, často neobvyklých nástrojů, jako psací stroje, gongy, mexické güiro a další. Zavedl rovněž zcela revoluční notaci. Její provedení bylo považováno za provokativní a kontroverzní.  V letech 1958–1962 se zabýval také elektronickou hudbou. Propagátor elektronické hudby a muzikolog Józef Patkowski mu umožnil přístup do "Experimentálního studia Polského rozhlasu" ve Varšavě, ve kterém pořádal semináře s účastí zahraničních skladatelů.  V roce 1966 se stal profesorem na "Folkwang-Hochschule für Musik" v Essenu. V té době napsal na objednávku Opery v Hamburku svou první operu "Diabły z Loudun" (založenou na příběhu o Urbainu Grandierovi) kde také měla v Hamburku v roce 1969 svou premiéru. Od té doby byla mnohorát provedena na světových operních scénách a vydána na zvukových nosičích.  V roce 1968 byl skladatel vyznamenán Státní cenou 1. stupně. Ke státním výročím v roce 1964 a 1974 pak obdržel Řád znovuzrozeného Polska.

Pašije sv. Lukáše.

Rozměrná skladba "Pašije sv. Lukáše" (1963–1966) přinesla Pendereckému další nárůst popularity nejen pro svůj hluboce náboženský obsah, ale i pro avantgardní hudební jazyk. Západní obecenstvo vnímalo tuto skladbu jako vzpouru proti komunistickému režimu v Polsku. Ve skladbě jsou použity nejrůznější hudební styly. Experimentální skladebné postupy existují v konfrontaci s barokní formou i s občasným použitím tradiční harmonie a melodie. Penderecki v této skladbě používá seriální techniku, při čemž jedna z tónových řad zahrnuje i motiv BACH. V závěru skladba vrcholí čistým akordem E-dur.  Penederecki zkomponoval i řadu dalších skladeb na sakrální témata. Na počátku sedmdesátých let zkomponoval také "Dies irae" (známé také jako "Osvětimské oratorium"), "Magnificat" a "Canticum Canticorum Salomonis" (Šalomounova Píseň písní).

Po roce 1970.

V roce 1972 zahájil Penderecki rovněž kariéru dirigenta. V letech 1972–1978 byl profesorem na School of Music Yaleovy univerzity ve Spojených státech. V roce 1973 dokončil svou první symfonii, která měla premiéru v Peterborough (Anglie).  V polovině sedmdesátých let Penderecki radikálně změnil svůj kompoziční styl. Odstoupil od avantgardních postupů a obrátil se k baroku a neoklasicismu. Tato změna započal 1. houslovým koncertem a výrazně se projevila zejména ve 2. symfonii ("Vánoční"), kde mimo jiné zaznívá citace z oblíbené vánoční písně Tichá noc.  V roce 1980 si polské odborové hnutí Solidarita u skladatele objednalo skladbu ke slavnosti odhalení památníku obětem protivládních demonstrací v Gdaňsku (1970). Penderecki zkomponoval "Lacrimosa", které později rozšířil na jednu ze svých nejznámějších skladeb "Polské requiem".  V roce 2001 obdrželo Pendereckého "Credo" Cenu Grammy za nejlepší sborové dílo. V témže roce obdržel také nejvyšší španělské vyznamenání udělované jednotlivcům, skupinám lidí či organizacím z celého světa za pozoruhodné úspěchy v oblasti vědy, humanitních věd a lidských vztahů, Cenu knížete asturského. Obdržel i řadu čestných doktorátů na univerzitách celého světa.  Zemřel 29. března 2020 po dlouhé nemoci ve věku 86 let.

Krzysztof Eugeniusz Penderecki [kšyštof] (23. listopadu 1933 Dębica – 29. března 2020 Krakov) byl polský skladatel klasické hudby a oper, jeden z nejvýraznějších představitelů hudební avantgardy druhé poloviny 20. století.

Krzysztof Eugeniusz Penderecki [ˈkʂɨʂtɔf pɛndɛˈrɛt͡skji] (* 23. November 1933 in Dębica; † 29. März 2020 in Krakau) war ein zeitgenössischer polnischer Komponist, dessen Werk der postseriellen Musik zugeordnet wird und der vor allem durch seine Klangkompositionen Aufsehen erregte. Für diese speziell in der Instrumentalmusik angewandte Technik wurde von Seiten der polnischen Musikwissenschaft, namentlich von Zofia Lissa und Józef Michał Chomiński, der Begriff Sonorismus entwickelt. Er gilt als einer der führenden Komponisten der polnischen Avantgarde,der mit seiner Musik "den Kompositionsstil einer ganzen Ära der zeitgenössischen Musik mitgeprägt" hat. Sein unerschrockenes Eintreten für christliches Gedankengut und Menschlichkeit sowie seine unverwechselbare Tonsprache ließen Penderecki zur Galionsfigur einer "polnischen Schule" der Avantgarde werden.


Původ a navazující linie.

O původu existují různé hypotézy. Uvažuje se o vývoji z některé z větví. Nověji i o původu z člověka východoafrického "(Homo rudolfensis)". Člověk zručný je považován za předka člověka dělného "(Homo ergaster)", jehož linie dále pokračovala v člověka vzpřímeného "(Homo erectus)", nicméně nálezy z roku 2000 tuto teorii zpochybňují. Nyní se předpokládá, že může jít o jediný druh a to o Homo erectus.

Typické znaky.

Co se týče fyzického vzhledu, byl člověk zručný ze všech známých druhů člověka nejméně podobný dnešnímu člověku (snad s výjimkou člověka východoafrického). Pohyboval se již vzpřímeně po dvou končetinách. Jeho výška se pohybovala mezi 120 a 140 cm, hmotnost mezi 30 a 40 kg. Pravděpodobně měl v poměru k tělu příliš dlouhé paže, ale zásadním rysem byla již existující opozice palce vůči ostatním prstům, což umožňovalo práci s nástroji. Pro jeho lebku bylo typické ploché čelo, výrazné nadočnicové oblouky a masivní dolní čelist bez brady. Kapacita lebky byla 590 - 690 cm3. Vzhledem k tomu, že nebylo přesně definováno, čím se člověk liší od ostatních tvorů, existují spory, zda "Homo habilis" vůbec patří do rodu člověk.

Kontroverze.

Člověk zručný byl původně považován za lovce a aktivního predátora. Oproti této do značné míry idealizované podobě vystoupily hypotézy, že člověk zručný se spíše živil likvidací zbytků úlovků velkých šelem té doby. V tom případě nástroje používal hlavně k porcování zdechlin. Určitě však je prokázáno, že patřil do jídelníčku velkých šelem jako např. "Dinofelis barlowi" - kočkovité šelmy podobné leopardovi. Bylo nalezeno několik lebek s typickými dvěma otvory v týlu, které vznikly, když šelma táhla svou kořist do bezpečí. Tato šelma měla ve zvyku se se svou kořistí před obtížnými mrchožrouty uchylovat do korun stromů a odtud někdy ohlodané kosti propadly skrze kořenový systém do podzemních jeskyň, kde byly po milionech let objeveny.  Nadále pokračuje diskuse, jestli a do jaké míry dokázal ovládat oheň, jestli pohřbíval své mrtvé, jestli a jak fungovala spolupráce během lovu a v neposlední řadě, jestli užíval jazyk či dorozumívací gesta.

Nálezy.

Nejstarší nálezy člověka zručného jsou spojovány se jménem Louise Leakeyho a jeho objevy ve východní Africe v Tanzanii v roce 1964. Spolu s P. Tobiasem a J. Napierem objevili a zdokumentovali části celkem sedmi jedinců. Zatím nejstarší známé pozůstatky byly objeveny v Kada Gona v Etiopii v 70. letech 20. století. Vědci podle nalezených kostí zjistili, že tento člověk žil asi před 2,3 - 1,4 miliony lety.

Člověk zručný ("Homo habilis") je jedna z linií rodu "Homo" a hypotetický předchůdce dnešního člověka, který žil v době nejstaršího paleolitu před 2,3 - 1,4 miliony let na území východní Afriky. Jeho pojmenování vychází z dokladů, dle kterých na rozdíl od australopithéků dokázal nejen používat, ale i vyrábět primitivní nástroje. "Homo habilis" je spojován s kamennou industrií kultury oldovan.

Homo habilis ist eine ausgestorbene Art der Gattung "Homo". Alle bislang als "Homo habilis" bezeichneten Funde stammen aus ostafrikanischen Gesteinsschichten.


Perfektní kolinearita.

formula_1  Vzniká právě tehdy, pokud jsou sloupce matice X ortogonální (jejich skalární součin je roven nule) nebo pokud je matice X singulární. V praxi není běžná a znamená spíše chybu ve specifikaci modelu.

Multikolinearita.

Měření multikolinearity.

Regrese u modelu s max. dvěma regresory a úrovňovou konstantou.

Použití párových korelačních koeficientů formula_3 a pokud je formula_4, pak předpokládáme multikolinearitu.

Vícenásobná regrese - k > 3.

Použijeme metodu tzv. pomocných regresí, kdy vybereme j-tou exogenní proměnnou a vyjádříme ji zbylými k - 1 exogenními proměnnými.  formula_5  Spočteme následně koeficient vícenásobné determinace modelu R. Pokud je R blízký 1, pak usuzujeme na existenci kolinearity. Pro potvrzení výsledku můžeme použít statistický F-test založený na testování významnosti celého modelu pomocné regrese.  Empirické pravidlo pro rozpoznání významné multikolinearity je, že pokud je formula_6, kde formula_7 je koeficient vícenásobné determinace modelu a formula_8 je koeficient vícenásobné determinace j-té pomocné regrese, pak usuzujeme na významnou multikolinearitu.

Farrar - Glauberův test.

Farrar navrhuje sestavit matici formula_9 kde formula_10 jsou párové korelační koeficienty mezi proměnnými matice X normovanými podle vzorce: formula_11  Je zřejmé, že formula_12.  Pokud je determinant matice R roven jedné, jsou sloupce matice X nekorelované. Pokud je determinant roven 0, jedná se o perfektní multikolinearitu. Neexistuje však test statistické významnosti, jež by ukazoval, jaká hodnota det R je již "dostatečně" malá, abychom mohli soudit, že existuje statisticky významná multikolinearita. Z toho lze usoudit, že použití tohoto postupu je pouze aproximativní a na multikolinearitu ukazují až hodnoty blízko nule.[1]

Multikolinearita je v ekonometrii výraz pro vadu vyskytující se v matici pozorování regresorů X, kdy není splněn jeden z Gauss-Markovových požadavků pro odhad metodou nejmenších čtverců a sice, že matice X nemá plnou hodnost - případ tzv. perfektní multikolinearity, popř. matice pozorování XX má determinant velmi blízký nule a z toho důvodu lze odhadnout inverzní matici (XX) pouze za cenu velkých statistických chyb odhadu parametrů v regresním modelu.

Multikollinearität ist ein Problem der Regressionsanalyse und liegt vor, wenn zwei oder mehr erklärende Variablen eine sehr starke Korrelation miteinander haben. Zum einen wird mit zunehmender Multikollinearität das Verfahren zur Schätzung der Regressionskoeffizienten instabil und Aussagen zur Schätzung der Regressionskoeffizienten zunehmend ungenau. Zum anderen ist die Modellinterpretation nicht mehr eindeutig. Das klassische Symptom von starker Multikollinearität ist ein hohes Bestimmtheitsmaß einhergehend mit niedrigen t-Werten für die einzelnen Regressionsparameter.


Pozadí.

Dekrety prezidenta republiky byly vydávány jako mimořádné řešení, kdy nebylo vzhledem k okupaci možné vykonávat zákonodárnou moc v souladu s Ústavní listinou.  Vláda Velké Británie považovala odsuny německých menšin za způsob jak vyřešit národnostní problémy v Evropě a uvažovala o této možnosti již na počátku druhé světové války. Vycházelo se ze zkušeností při výměně křesťanského a muslimského obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckem po první světové válce a při přesunech obyvatel v rámci Britského impéria. Československá vláda v londýnském exilu nezávisle na britské vládě také zvažovala odsun německé menšiny. Po nacistickém teroru proti českému obyvatelstvu, který byl rozpoután v reakci na atentát na Heydricha v červnu 1942, získala Benešova vláda od Velké Británie ústní souhlas s odsunem, který byl vázán na souhlas Spojených států a Sovětského svazu. V roce 1945 odsun Němců odsouhlasily tři vítězné mocnosti na Postupimské konferenci.  Dekrety vydané prezidentem Edvardem Benešem je možné rozdělit do tří částí:

Debaty.

Česká republika vyjádřila v Česko-německé deklaraci lítost, že poválečným vyháněním, jakož i nuceným vysídlením sudetských Němců z tehdejšího Československa, vyvlastňováním a odnímáním občanství bylo způsobeno mnoho utrpení a křivd (v německé verzi Unrecht – bezpráví) nevinným lidem, a Česká republika lituje nepotrestání excesů, které při vysídlování proběhly.  Bývalý český premiér Bohuslav Sobotka prohlásil, že česká vláda „nevidí důvod pro jakékoliv zpochybňování Benešových dekretů a pro jakékoliv otevírání této otázky.“ Podle předsedy Sudetoněmeckého krajanského sdružení Berndta Posselta patří Benešovy dekrety na „smetiště dějin“.  V roce 2019 byl soudně potvrzen restituční nárok vdově po Karlovi des Fours Walderode, který jako Němec přišel o majetek na základě Benešových dekretů. Podle prezidenta Zemana došlo tímto rozhodnutím k prolomení Benešových dekretů.  Sporná je také konfiskace majetku členů lichtenštejnské knížecí rodiny, kteří se v 1930 přihlásili k německé národnosti a hlava jejich rodiny, vládnoucí kníže František Josef II., údajně spolupracoval se Sudetoněmeckou stranou, ale v době druhé světové války měli lichtenštejnskou státní příslušnost a Lichtenštejnské knížectví bylo neutrálním státem.

Benešovy dekrety, či též dekrety presidenta republiky, je označení dekretů vydaných v exilu prezidentem Československé republiky Edvardem Benešem během druhé světové války a krátce po jejím skončení na osvobozeném území Československa po dobu, kdy nebylo možné vykonávat zákonodárnou moc skrze Národní shromáždění.

Als Beneš-Dekrete werden im deutschsprachigen Raum jene 143 "Dekrete des Präsidenten der Republik" bezeichnet, die von der tschechoslowakischen Exilregierung in London und der Nachkriegsregierung während und in der Folge des Zweiten Weltkrieges und der deutschen Besetzung des Landes bis zur Ernennung der vorläufigen Nationalversammlung am 21. Oktober 1945 erlassen und von der provisorischen tschechoslowakischen Nationalversammlung am 28. März 1946 gebilligt wurden.