Život.

Blaž Kocen se narodil v malé vesničce Hotanja (Schlindorf) poblíž Ponikvy (německy Ponigl, česky Ponkva) u Celje v bývalém Dolním Štýrsku v rodině slovinských drobných zemědělců. Po absolvování základní školy v Ponikvě jej jeho učitel jako nadaného žáka doporučil ke studiu na gymnáziu v Celji, které navštěvoval v letech 1834–1839. V roce 1840–1841 studoval filosofii ve Štýrském Hradci a poté v letech 1841–1845 teologii v Klagenfurtu. V roce 1845 byl rovněž vysvěcen na kněze a pět let působil jako kaplan v obcích Laško (Tüffer), Šoštanj (Schönstein) a Rogaška (Rohitsch)  Po reformě rakouských gymnázií přešel z kněžské do školské služby. Od roku 1850 do roku 1852 působil jako suplent matematiky a fyziky na střední škole v Celji. Po dvou letech odešel do Vídně, kde studoval na universitě matematiku, fyziku a přírodopis a zkoušku způsobilosti k vyučování těchto předmětů složil v roce 1853 s vyznamenáním. V roce 1854 byl přijat do státní služby a vyučoval v Lublani, ve Štýrském Hradci a v letech 1855–1858 v Gorizi (Pomoří). Zde napsal učebnici "Grundzüge der Geographie für die 1. Classe der Mittel- und Bürgerschulen" (Základy zeměpisu pro 1. třídu středních a měšťanských škol), která poprvé vyšla v roce 1858 v Pešti a ve Vídni) a dále studii "Das Klima von Görz" (Klima Provincie Gorica). Od roku 1858 vyučoval na c. a k. německém vyšším gymnáziu v Olomouci. Aktivně se podílel na vzniku nového typu středních škol – reálek a v roce 1863 byl jmenován školním radou. V roce 1870 odešel ze zdravotních důvodů do předčasného důchodu. Přestěhoval se do vídeňského předměstí Hernals, kde zemřel dne 29. května 1871 na tyfus ve věku 50 let.  Jako geograf a kartograf byl samoukem. Vzhledem k tomu, že nebyl členem Rakouské geografické společnosti ve Vídni (Österreichische Geographische Gesellschaft), ve zprávách společnosti není ani Kocenův nekrolog, ani zhodnocení jeho díla.  Dne 16. října 1898 byla odhalena pamětní deska na jeho rodném domě. Dnes je zde malé muzeum.

Kozennův atlas.

V době svého působení v Olomouci se seznámil s knihkupcem a nakladatelem Eduardem Hölzelem, který jej přesvědčil, aby sestavil školní atlas, který rakouským školám zatím chyběl. Atlas nakonec vyšel v roce 1861. Jako inspiraci a zdroj map využil německé příruční atlasy (Handatlas) Adolfa Stielera a Heinricha Kieperta a německé školní atlasy, jejichž mapy někdy jen mírně upravil. Doplněné a upravené vydání "B. Kozenn's geographischer Schul-Atlas : für die Gymnasien, Real- und Handels-Schulen der Österreichischen Monarchie" z roku 1861 byl schváleno jako učebnice pro střední školy v Rakousko-Uhersku.  V průběhu let byl atlas přepracováván a aktualizován. Tuto práci provedli Vinzenz von Haardt, Friedrich Umlauft, Wilhelm Schmidt a Franz Heiderich. Vydání atlasu z roku 1900 sneslo srovnání s nejlepšími atlasy své doby.  Pod názvem "Kozennův školní atlas" (Kozenn-Schulatlas) vycházejí školní atlasy pro rakouské školy dodnes.

Vydání v jiných jazycích.

Atlas byl rovněž překládán do národních jazyků monarchie.

Blaž Kocen (německy Blasius Kozenn, česky dříve též Blažej Kozenn, 24. ledna 1821 Hotunje, Slovinsko – 29. května 1871 Hernals (dnes Vídeň) byl rakousko-uherský pedagog, zeměpisec a kartograf. Proslavil se především díky tomu, že sestavil první atlas pro střední školy v Rakousko-Uhersku, který byl vydán v řadě jazyků a ve více než stu vydáních. První německé vydání vyšlo v roce 1860.

Blasius Kozenn (slowenisch: Blaž Kocen; * 24. Jänner 1821 in Hotunje, Untersteiermark; † 29. Mai 1871 in Hernals bei Wien) war ein bahnbrechender altösterreichischer Kartograph slowenischer Muttersprache.


Nádoba.

Vývojnice se vyrábějí v různých velikostech podle způsobu použití. Pro domácí zpracování fotografických filmů jsou určeny vývojnice s 1-2 cívkami na 35 mm film nebo 1 svitkový film formátu 6×6 o standardní délce. Taková vývojnice má objem přibližně 0,3 - 1 litr. Větší vývojnice (především s větší cívkou pro delší pás) existují pro zpracovávání filmových pásů z filmových kamer, speciální vývojnice mohou pak být součástí strojů ve filmových laboratořích.

Cívky.

Cívky jsou obvykle vyrobeny z průhledného plastu nebo nerezové oceli. Cívka má na svých čelech dráhu, do níž jsou zavedeny okraje filmu. Tak je zajištěno, že se film nikde nedotkne citlivou vrstvou ani povrchu vývojnice, ani jiných vrstev filmu. Čela cívek jsou navíc vybavena otvory, takže chemikálie mohou volně proudit kolem povrchu filmu. Plastové cívky se obvykle vyrábějí stavitelné na filmy 35mm a 120.

Použití.

Do vývojnice se film zavádí v naprosté tmě. Současné panchromatické filmy jsou totiž citlivé i na červené světlo, obvykle osvětlující fotokomoru. Film je vyjmut z kazety (35mm film), zbaven ochranné papírové vrstvy (svitkový film), nebo vyjmut z pouzdra či kazety u filmových pásů do filmových kamer. Poté je navinut do cívky vývojnice. Po vložení cívky a uzavření vývojnice je už možno dále pracovat na světle.  Zpracování filmu se pak řídí požadovaným fotografickým procesem. Do vývojnice se postupně nalévají chemikálie (vývojka, přerušovač, ustalovač, voda, případně také bělící lázně a nakonec smáčedlo) o správném složení a teplotě. Po dokončení procesu se film vyjme z vývojnice a usuší.

Vývojnice je uzavřená nádoba, sloužící k vyvolávání filmů mokrou cestou. Je obvykle vyrobena z černého plastu. Má světlotěsné otvory pro nalévání a vylévání chemikálií (vývojky a ustalovače). Dovnitř se pak vkládá speciální cívka s navinutým filmem. Vývojnice se vyrábějí v mnoha provedeních a to jak pro ruční, tak pro automatické zpracování filmů.

Eine Entwicklungsdose ist ein in der Analogfotografie eingesetztes Gerät zur Entwicklung von Filmen. Darunter versteht man lichtdichte Behältnisse, in die das lichtempfindliche Material normalerweise bei völliger Dunkelheit eingebracht wird. Nach dem Verschließen kann das Umgebungslicht eingeschaltet und der Entwicklungsprozess durch Einfüllen/Ausgießen der notwendigen Chemikalien sowie entsprechender Bewegung vorgenommen werden. Das Zusammenkleben der Filmwindungen wird entweder durch einen Spiraleinsatz (wie auf dem Foto) oder durch ein Noppenband, das am Rand (so dass die Spuren nicht im Bild sichtbar sind) kleine Erhebungen hat, das zusammen mit dem Film aufgewickelt wird, verhindert. Zur Bewegung wird der Einsatz ruckweise gedreht oder die ganze Dose gekippt (dazu muss der Deckel z. B. durch eine Zusatzkappe wasserdicht verschließbar sein).


Historie.

Některé oblasti parku byly dříve součástí knížecího státu Tehri Garhwal. Lesy byly vykáceny, aby byla oblast méně zranitelná vůči nájezdům paštúnských kmenů. Rádža z Tehri formálně postoupil část svého území Východoindické společnosti na oplátku za její pomoc při vypuzení Gurkhů z jimi ovládaných území. Na území se usadili členové kmene Boksa a začali zde s pěstováním plodin, ale kolem roku 1860 byli s příchodem britské správy vystěhováni. Území přešlo pod kontrolu britské lesní správy, která zde zakázala zemědělství i chov skotu. Britská správa zvažovala možnost vytvoření "lovecké obory" již v roce 1907. V roce 1936 byla vytvořena rezervace "Haileyho národní park" o rozloze 323,75 km2. V letech 1954-55 byla oblast přejmenována na "Národní park Ramganga" a od let 1955-56 nese dnešní název "Corbettův národní park" na počest známého lovce, spisovatele a ochránce zvířat Jima Corbetta, který sehrál klíčovou při jednáních s provinční vládou o založení rezervace. Park zakazuje lov, ale je povolena těžba dřeva pro domácí účely. Krátce po založení byla přijata pravidla zakazující zabíjení a chytání savců, ptáků a plazů uvnitř parku. V prvních letech po založení si park vedl dobře, ale během druhé světové války velmi trpěl nadměrným pytláctvím a těžbou dřeva. Roku 1991 bylo k parku přičleněno nárazníkové pásmo o rozloze 797,7 km2. Zahrnuta byla celá lesní oblast Kalagarh včetně rezervace "Sonanadi Wildlife Sanctuary" o rozloze 301,2 km2. V roce 1974 byl park vybrán jako místo pro zahájení "Projektu Tygr", ambiciózního plánu na záchranu tygra indického. Ředitelství parku sídlí v okrese Nainital.  Park je jedním ze třinácti chráněných území z oblasti subhimálajských terai, které Světový fond na ochranu přírody (WWF) zahrnul do svého programu "Terai Arc Landscape Programme". Program se zaměřuje na ochranu třech z pěti největších indických suchozemských savců, tygra indického ("Panthera tigris tigris"), slona indického ("Elephas maximus") a nosorožce indického ("Rhinoceros unicornis"). Cílem je obnovení přirozených migračních koridorů mezi zmíněnými 13 chráněnými územími Nepálu a Indie a umožnění migrace divokých zvířat skrz tyto koridory.

Poloha.

Park se nachází mezi 29°25' až 29°39' severní šířky a 78°44' až 79°07' východní délky. Průměrná nadmořská výška se pohybuje mezi 360 m. n. m. a 1040 m. n. m. Jsou zde četné rokle, hřebeny, říčky i malé plošiny s různým sklonem terénu. Park též zahrnuje údolí "Patli Dun", kterým protéká řeka Ramganga. Park chrání část oblastí vlhkých opadavých lesů hornoganžských plání a himálajských subtropických borových lesů. Střídá se zde vlhké subtropické a podhorské klima.  Současná rozloha chráněné oblasti je 1318,54 km2, z toho 520 km2 tvoří jádrový park a 797,72 km2 je nárazníkové pásmo. Jádrem je Národní park Jima Corbetta, do nárazníkového pásma patří rezervní lesy, stejně jako "Sonanadi Wildlife Sanctuary" o rozloze 301,18 km2.

Klimatické podmínky.

Počasí v parku je mírné v porovnání s většinou jiných chráněných oblastí Indie. Teplota v zimě se pohybuje od 5 °C do 30 °C a některá rána jsou mlhavá. Letní teploty obvykle nevystoupají nad 40 °C. Množství srážek je nízké během období sucha a vysoké během monzunového období.

Flóra.

V parku bylo nalezeno 488 různých druhů rostlin. Lesy v parku jsou husté v oblastech, kde roste sal ("Shorea robusta"), a řidší tam, kde roste Anogeissus sp. a kapinice katechová ("Acacia catechu"). Celkové stromové pokrytí je také větší v oblastech, kde dominuje sal. K rychlé obnově dochází v porostech rottlery barvířské ("Mallotus philippensis", pimentovníku "Syzygium cumini" a tomelu "Diospyros tomentosa", zatímco salové lesy se obnovují jen pomalu.

Fauna.

Bylo zde popsáno více než 585 druhů sídlících a stěhovavých ptáků, včetně orlíka chocholatého ("Spilornis cheela"), alexandra duhového ("Psittacula roseata") či kura bankivského ("Gallus gallus"), divokého předka všech domácích kurů. Bylo zde rovněž nalezeno 33 druhů plazů včetně kriticky ohroženého gaviála indického.  Tygři jsou v rezervaci poměrně hojní, ale díky bujné vegetaci, která je maskuje, je není snadné spatřit. Hustá džungle, řeka Ramganga a dostatek kořisti činí z parku ideální místo pro život tygrů i dalších predátorů. Tygři se nebojí zaútočit ani na velká zvířata, jako je například arni ("Bubalus arnee"). Ve vzácných případech hladoví tygři zaútočí i na slona. V době nedostatku potravy se vyskytují i případy, kdy tygr napadne domácí zvířata.  Levharti se vyskytují spíše v kopcích, ale mohou zabloudit i do údolních džunglí. Mezi malé kočky žijící v parku patří kočka bažinná ("Felis chaus"), kočka rybářská ("Prionailurus viverrinus") či kočka bengálská ("Prionailurus bengalensis"). Z dalších savců se zde například vyskytují čtyři různé druhy jelenovité zvěře – sambar ("Rusa unicolor"), axis indický ("Axis axis"), axis vepří ("Axis porcinus") a muntžak (Muntiacus sp.), dále dva druhy medvědů – medvěd pyskatý ("Melursus ursinus") a medvěd ušatý ("Ursus thibetanus"), promyka mungo ("Herpestes edwardsii"), vydry, charza žlutohrdlá ("Martes flavigula"), luskoun tlustoocasý ("Manis crassicaudata"), koze příbuzný goral východní ("Naemorhedus caudatus"), z opic pak languři a makakové. V noci je slyšet houkání sov a lkaní lelků.  V létě lze pozorovat sloní stáda o stovkách jedinců. Krajta tygrovitá ("Python molurus") dorůstá v parku značné velikosti, větší exempláře jsou schopny ulovit a spořádat například i muntžaka. Místní krokodýli a gaviálové jsou chráněni před vyhynutím odchovem v záchranných centrech, kde se líhnou z posbíraných vajec a až povyrostou, jsou vypuštěni zpět do řeky Ramgangy.

Turistika.

Vhodná doba k návštěvě je od poloviny listopadu do poloviny června. Východiskem k návštěvě parku je město Ramnagar, kde sídlí i ředitelství parku. Do Ramnagaru jezdí vlaky jak z Dillí, tak z Váránasí (přes Lucknow). Dobré spojení je i po silnici.

Národní park Jima Corbetta je nejstarší národní park v Indii. Byl pojmenován po známém lovci a ochránci přírody Jimu Corbettovi, který se významnou měrou podílel na jeho vzniku. Park byl založen v roce 1936 pod názvem "Haileyho národní park" (Sir Malcolm Hailey byl britský guvernér v Indii v letech 1928–1934). Nachází se v okrese Nainital v indickém státě Uttarákhand, asi 300 km severovýchodně od Dillí. Park slouží především k ochraně ohroženého tygra indického. Je jednou z chráněných oblastí spolupracujících v rámci "Projektu Tygr", což je dlouhodobý společný plán indické vlády a dalších organizací na ochranu této šelmy. Park byl vůbec první chráněnou oblastí zařazenou do projektu.

Der Corbett-Nationalpark liegt im indischen Bundesstaat Uttarakhand am Fuß des Himalaya. Er ist nach dem britischen Jäger und Naturschützer Jim Corbett benannt, der 1936 maßgeblich daran beteiligt war, dass nahe Nainital der erste Nationalpark in Indien eingerichtet wurde. Ursprünglich hieß er Hailey Nationalpark, doch 1957 wurde er in Corbett-Nationalpark umbenannt, nachdem er seit 1952 kurzzeitig Ramganga-Nationalpark hieß. Der Corbett-Nationalpark umfasst knapp 521 Quadratkilometer. Zusammen mit dem angrenzenden Sonanadi-Schutzgebiet bildet er das Corbett-Tiger-Reserve, das 1973 im Zuge des Projekt-Tiger gegründet wurde.


Vývoj.

Na podzim roku 1925 dostal hydrodynamický ústav CAGI státní zakázku na vývoj celokovového stíhacího letounu pro ověření výhod a rozdílů v porovnání s letouny stavěnými klasickou dřevěnou, nebo smíšenou technologií. V CAGI byla práce svěřena odboru AGOS (Aviacia, Gidroaviacia, Opytnoje Stroitělstvo) pod vedením A. N. Tupoleva brigádě Pavla Osipoviče Suchoje. Hlavním materiálem pro stavbu měla být hliníková slitina kolčugaluminium ve formě vlnitého plechu pro potah a přepážky, ve formě profilů a trubek pro vnitřní konstrukci.  První prototyp ANT-5 s polozakrytým hvězdicovým motorem Gnôme-Rhône Jupiter VI o výkonu 309 kW byl dokončen v červenci 1927. V září stroj převzal ke státním zkouškám Vědeckovýzkumný ústav vojenského letectva (NII VVS). Během testů se v kokpitu stroje vystřídali zkušební piloti M. M. Gromov, A. F. Anisimov, A. B. Jumašev a I. F. Kozlov. V prosinci 1927 bylo přijato rozhodnutí o sériové výrobě s označením vojenského letectva I-4 (istrebitěl).  V srpnu 1928 následoval druhý prototyp a 15. října 1928 pak první předsériový letoun, odpovídající sériovým strojům. Oba měly instalovánu výkonnější pohonnou jednotku Jupiter VI o 353 kW. V tomto roce započala také samotná sériová výroba I-4 vyzbrojených dvojicí synchronizovaných kulometů PV ráže 7,62 mm.  V roce 1931 byl zkonstruován hornoplošník I-4bis upravený ze sériového stroje ukončením spodního malého křídla za zakotvením vzpěry. Horní křídlo bylo na náběžné hraně před křidélky opatřeno sloty, změn doznala také kapotáž motoru M-22 o výkonu 353 kW. Rychlost oproti sériovým strojům vzrostla o 10 km/h.  V prosinci 1931 byly na jeden letoun I-4 pokusně zavěšeny pod horní křídlo dva bezzákluzové kanóny ráže 76,2 mm pro střelbu na vzdušné i pozemní cíle.  Další zkoušky konané v roce 1931 s I-4 se týkaly jejich využití jako parazitní letoun (zvěno) na vzdušnou ochranu bombardérů. Dva stroje I-4 byly na podvozkové ose vybaveny závěsy, kterými byly připevněny na horní ploše křídla bombardovacího letounu TB-1. Celý komplet označený Z-1 byl zalétán 3. prosince 1931. Piloty dvojice I-4 byli Valerij Čkalov a A. F. Anisimov, kteří se během letu úspěšně od TB-1 odpoutali. V průběhu dalších experimentů provedlo Z-1 cvičný nálet z Moskvy na Kyjev. TB-1 svrhl cvičné pumy na cílovou oblast s následným odpoutáním obou I-4, které doprovázely mateřský letoun.  V roce 1935 a 1936 se na I-4 zkoušely pomocné raketové motory na tuhé pohonné hmoty, vyvinuté ústavem RNII. Podle složení paliva vyvíjely tah od 2451 N po 4903 N po dobu hoření 2,5 min. Pomocné raketové motory pro vzlet a stoupání byly seskupeny po třech vedle sebe a upevňovaly se na obě strany spodní části trupu.

Tupolev I-4 (ANT-5) byl sovětský celokovový jednomotorový stíhací vzpěrový jedenapůlplošník s otevřenou jednomístnou kabinou a pevným záďovým podvozkem z období 20. let 20. století.

Die Tupolew I-4 (), auch als ANT-5 (АНТ-5) bezeichnet, war ein einmotoriger, einsitziger Anderthalbdecker. Sie wurde in der zweiten Hälfte der 1920er Jahre entwickelt und stand als Jagdflugzeug bis 1938 bei den sowjetischen Luftstreitkräften im Einsatz.


Historie.

Počátky hradu jsou nejasné. Za jeho stavitele bývali považováni páni z Velhartic, ale vzhledem k dochovaným částem románského zdiva je možné, že byl postaven nejspíše ve třináctém století rodem Wittelsbachů v severní části jejich panství, které se k českému království vrátilo až roku 1273. Teprve poté ho získali majitelé blízkých Budětic, kteří pocházeli z rodu pánů z Velhartic.  První písemná zmínka o hradu pochází až z roku 1380, kdy již patřil Půtovi Švihovskému z Rýzmberka. Po Půtovi se majitelem stal v roce 1399 jeho bratr Břeněk Švihovský z Rýzmberka, který nechal hrad rozšířit a nově opevnit. Za husitských válek Rabí patřilo Břeňkovu synovi Janu Rabskému. V letech 1420 a 1421 hrad oblehlo vojsko vedené Janem Žižkou z Trocnova. Při prvním obléhání se posádka bez boje vzdala, zatímco podruhé se bránila a při obléhání zde v červenci 1421 přišel Jan Žižka o druhé oko. Hrad byl sice dobyt, husité zajali Menharta z Hradce a způsobili velké škody na okolních panstvích, ale Jan Rabský nechal hrad do roku 1427 znovu opravit.  V roce 1450 panství zdědil Vilém mladší Švihovský z Rýzmberka na Rabí. Zemřel v roce 1479 nebo 1480 a statek po něm převzal Půta Švihovský z Rýzmberka, který zahájil přestavbu, na níž se nejspíše podílel stavitel Benedikt Rejt. V úpravách hradu pokračovali až do roku 1530 také Půtovi synové Břetislav a Vilém, ale rozsah stavby překročil finanční možnosti rodu, a Švihovští museli Rabí v roce 1549 prodat.  Novým majitelem se stal Jindřich Krucpach z Trachenberka, po něm roku 1557 Diviš Malovec z Libějovic a o dva roky později Vilém z Rožmberka, od kterého jej roku 1563 koupil Adan Chanovský z Dlouhé Vsi. Chanovští začali zanedbávat údržbu, a hrad začal pustnout. Během třicetileté války ho vyplenilo vojsko generála Mansfelda. V roce 1625 navíc zemřel Jan Vilém Chanovský a jeho dědici vedli spor o majetek. Panství bylo roku 1648 rozděleno mezi jednoho z Janových bratranců a druhou polovinu získali bratři Jan Karel a Jan Albrecht Chanovští. Spojit rozdělené díly se podařilo až Janu Vilémovi mladšímu v roce 1694, který poté opuštěný hrad roku 1708 prodal pasovskému kardinálovi Janu Filipovi z Lamberka, ale ani on nedokázal zabránit dalšímu chátrání.

Stavební podoba.

Rabí patří k nejrozsáhlejším a nejkvalitnějším českým hradům. Hradní jádro se po zvýšení nejstaršího paláce řadí k hradům donjonového typu. V průběhu čtrnáctého až šestnáctého století bylo rozšířeno o dvě předhradí s množstvím budov a opevněním, které hrad zařadily mezi nejvyspělejší soudobé rezidence a pevnosti ve střední Evropě.

Rané stavební fáze.

Nejstarší částí hradu jsou tři spodní úrovně rozměrné obytné věže či věžovitého paláce o půdorysu 13 × 19 metrů. Vcházelo se do něj v úrovni prvního patra vstupním portálem na východní straně. Ve druhém patře se nacházel velký obytný sál osvětlený románskými okénky. V blíže nejasné době byla věž obehnána parkánovou zdí se skarpem – šikmou spodní částí vnější strany zdi určenou k posílení stability či k odrážení ze shora vrhaných kamenů. Nejspíše ve čtrnáctém století byla k severní straně této hradby přistavěna věž s lichoběžníkovým půdorysem osvětlená čtverhrannými okénky. Ve stejné době bylo opevněno předhradí se studnou na severovýchodní straně a došlo také ke zvýšení původního paláce, ze kterého se tak stal skutečný donjon. Věž nově zpřístupnil hrotitý portál na severní straně, který se uzavíral padacím můstkem. Do hradního jádra se z předhradí vcházelo po vstupní rampě.  Předhradí bylo rozšířeno na konci čtrnáctého století. V jeho nárožích stály dvě hranolové věže. Jednu z nich pohltila mladší stavba tzv. Nových pokojů a druhá se dochovala v podobě vysokého torza.

Pozdně gotická přestavba.

K rozsáhlým změnám došlo během pozdně gotické přestavby Půty Švihovského, při níž vzniklo také opevnění městečka. V jádře hradu přibyla jen malá patrová stavba, ale donjon byl znovu zvýšen, osvětlen novými okny a vybaven záchodovým přístavkem. Druhá věž v jádře získala v nejvyšším patře tři velké arkýře. Nově postavenou budovu brány zpřístupnila dochovaná podklenutá rampa.  Všechny strany vnitřního předhradí byly zastavěné budovami, z nichž křídlo přiložené ke skále hradního jádra mělo nejspíše hospodářskou funkci. Významnou stavbou v čele se stala budova Nových pokojů se dvěma velkými sály v prvním patře, do kterého se vstupovalo po kamenném schodišti. Jeden ze sálů snad obsahoval také arkýřovou kapli. Vstupní brána byla zaklenuta hvězdovou klenbou. Ve vnějším předhradí vznikla nádrž na vodu a podsklepená budova. U západní strany vnějšího předhradí stávaly tzv. Staré pokoje, ve kterých bývala kuchyně. Podél jejich budovy vedla krytá cesta k bráně do vnitřního předhradí.  Spolu s obytnými a hospodářskými budova vznikalo také opevnění. Na západní straně hrad původně chránila slabá hradba se čtverhrannými a dovnitř otevřenými baštami. Ta byla nahrazena nedokončeným mohutným opevněním s množstvím ve své době moderních prvků, jejichž provedení však ukazuje na nepochopení jejich teoretické funkce. Je proto možné, že výstavba rozsáhlého opevnění měla částečně demonstrační charakter.  Východní stranu vnitřního předhradí zpevnila rozměrná bateriová věž. Jižní a západní stranu původně chránil příkop a vnější val, na jehož koruně byla postavena široká hradba zpevněná dvěma baštami, z nichž severní má na vnější straně polygonální půdorys. Severní stranu hradu zajistila rozměrná polookrouhlá bašta a torion považovaný za největší středověkou baštu v Česku. Z torionu vybaveného dvojicí pozorovacích vížek vedl můstek do přilehlého kostela Nejsvětější Trojice. Vstup do hradu tvořila dvojice bran v přihrádku u paty torionu a třetí věžovitá brána, v jejímž čele se dochovala spára pro padací mříž.

Rabí je zřícenina hradu ležící ve stejnojmenném městě v okrese Klatovy. Stojí na vyvýšeném ostrohu nad řekou Otavou v nadmořské výšce 540 metrů asi osm kilometrů severovýchodně od Sušice. Areál hradu je chráněn jako kulturní památka a v roce 1978 byl zapsán na seznam národních kulturních památek České republiky. Zříceninu spravuje Národní památkový ústav a v rekonstruovaných prostorách je umístěno malé muzeum.

Burg Rabí (deutsch "Raby") ist eine spätgotische Burgruine in Rabí im Okres Klatovy in Tschechien. Sie ist die größte Burgruine Tschechiens und zählt zu den ältesten Festungsanlagen des Landes.


Historie.

Křivoklát nejprve sloužil jako lovecký hrad knížat a králů. Kosmas se o Křivoklátu zmiňuje v souvislosti s lety 1110–1113, kdy na něm měl kníže Vladislav I. věznit svého bratrance Otu Olomouckého. Archeologický průzkum však žádné osídlení z 11.–12. století neprokázal, a proto se předpokládá, že se Kosmova zmínka týká jiného stejnojmenného místa. Při průzkumu starého valu v jižním parkánu byly nalezeny střepy datované do raného středověku. Přesto však zůstává možnost, že hrad zmiňovaný roku 1110 stál na místě současného, nepravděpodobná.

Pravěké osídlení.

Ostrožna byla osídlena již v pravěku. Archeologickým výzkumem byla v prostoru parkánu nalezena keramika štítarské kultury z pozdní doby bronzové, zbytky roštové konstrukce a část chaty. Ze stejné doby pochází také obranný příkop ze stejného období zachycený ve výkopu v bráně. Podle rozmístění jednotlivých nálezů se předpokládá, že štítarské hradiště bylo rozsáhlejší než středověký hrad. Z nádvoří dále pocházejí nálezy keramiky z doby halštatské a laténské.

Středověk.

Hrad byl založen nejspíše okolo roku 1230 na přelomu období vlády králů Přemysla Otakara I. a Václava I. V první polovině 13. století se stal jedním ze sídelních hradů českých králů a byl spravován purkrabím. Často zde pobýval Václav I. a Přemysl Otakar II. Ten dokončil přestavbu hradu a dal zbudovat hradní kapli. Po požáru Pražského hradu v roce 1316 se s dětmi na Křivoklát uchýlila královna Eliška Přemyslovna. Po roztržce Jana Lucemburského s Eliškou Přemyslovnou a dvouměsíčním uvěznění na Lokti zde v odloučení od matky prožil dětství (1319–1323) Karel IV. (1316-1378), tehdy ještě jako Václav. Odtud 4. dubna 1323 odjel do Francie a o osm let později se sem vrátil i s těhotnou manželkou Blankou z Valois. Na Křivoklátě se narodila jejich dcera Markéta, budoucí uherská královna. Později však Karel dával přednost jím založenému hradu Karlštejn. Často zde pobýval před postavením hradu Točník i Václav IV.  Hrad Křivoklát mnohokrát v historii těžce poškozovaly požáry. Hořelo zde každých 200 let. Roku 1422 byl hrad poškozen požárem poprvé. Při tomto požáru zanikl mimo jiné takzvaný Manský dům, jehož relikty v osmdesátých letech dvacátého století archeologicky zkoumal Tomáš Durdík. Výsledky tohoto výzkumu nejen poskytly zcela unikátní soubor často velmi luxusních předmětů denní potřeby, ale také zevrubné poznání zcela ojediněle dochované archeologické lokality. Manský dům totiž po požáru nebyl v žádné formě obnoven a jeho zbytky byly ponechány zcela bez povšimnutí a postupně zarostly vegetací.  Roku 1471 nechal hrad nově zvolený král, Vladislav II. Jagellonský vykoupit a pozdněgoticky přestavět. Tehdy hrad získal podobu, v níž se v hlavních rysech dochoval dodnes.  V 16. století se hrad stal majetkem Habsburků, kteří zde zřídili státní věznici. Za císaře Rudolfa II. zde byl uvězněn Edward Kelley. Další požár hrad téměř zničil v roce 1597. Hořelo zde i za třicetileté války za vlády Ferdinanda III. Dne 3. června 1643 zde požár poškodil 38 místností. V 17. století byl hrad v rukou Valdštejnů a Fürstenberků. Poslední velký požár, který jej postihl 18. srpna 1826, vypukl v bytě vrchního správce. Po roce 1880 prošel hrad výraznou puristickou rekonstrukcí, za kterou stáli architekti dostavby katedrály sv. Víta Josef Mocker a Kamil Hilbert. Největším zásahem se stala Hilbertova znovuvýstavba Královnina (severního) křídla. To se předtím částečně zřítilo a zbytek byl pečlivě rozebrán včetně všech architektonických detailů. Z původní stavby se proto dochovalo jen přízemí. V roce 1929 prodal Max Egon II. Fürstenberg Křivoklát Československému státu za 118,5 milionů korun. V současnosti hrad spravuje Národní památkový ústav.

Hrad jako vězení.

Hrad sloužil po nástupu Habsburků na český trůn jako obávané státní vězení. Jako vězení sloužil ovšem i dříve. Slavnými vězni byli:

Stavební podoba.

Hrad stojí na nepravé ostrožně tvořené starohorními drobami a jílovitými břidlicemi, které byly použity jako stavební materiál. Strmé svahy ostrožny obtéká ze tří stran Rakovnický potok a snadný přístup zůstává pouze na východní straně.

Přemyslovský hrad.

Staveniště hradu má přibližně trojúhelníkový půdorys. Bylo chráněno obvodovou hradbou a další příčná hradba ho dělila na větší dolní a menší horní hrad (hradní jádro). Vstupní brána se nacházela pod čtverhrannou věží v jihozápadním nároží. Podél západní hradby stála budova, která sloužila pravděpodobně jako purkrabský dům. Za příčnou hradbou byl postaven obdélný sálový palác a ve východním cípu velká okrouhlá obytná věž (donjon) zapojená do hradeb. Palác byl později mnohokrát přestavován, a z jeho nejstarší fáze se dochovala románská okénka v přízemí. Hradby při jeho patě donjonu jsou zesíleny tak, že vyplňují celý prostor nároží, a tvoří tak mohutný břit. Po polovině třináctého století byly dále rozšiřovány obytné prostory a hospodářské objekty.  K jižní hradbě byla přistavěna dvouprostorová budova a zbytek dolního nádvoří rozdělily příčné hradby na několik částí. V severním nároží, kde se nachází studna, stály hospodářské budovy, mezi které patřila jednoduchá zemnice. V paláci vznikl průjezd nové brány do horního hradu, který je vybavený sedilii a zaklenutý dvěma poli křížové klenby. Nový průjezd byl nutný, protože zbylé strany nádvoří horního hradu začaly zaplňovat stavby nových paláců. Z nich je starší plochostropé jižní křídlo, v jehož přízemí byla ještě použita románská okénka.  Na tyto úpravy plynule navázalo další rozšiřování reprezentačních prostor. V dolním nádvoří začal při severní hradbě vznikat druhý palácový okrsek spojovaný s mocenskými ambicemi Přemysla Otakara II., ve kterém měly být ubytovávány významné návštěvy. Tvořila ho dvě protilehlá palácová křídla, která mezi sebou svírala úzké nádvoří. Jižní stranu uzavírala arkáda se vstupem z dolního nádvoří. V západním křídle se nacházel velký sál a roubená komora. V hradním jádře vzniklo severní křídlo se záchodovou věží a východní stranu uzavřela zeď. Pod velkou věží tak vznikl malý dvorek a lichoběžníkové nádvoří svírané palácovými křídly. Ze všech stran ho obklopoval jednopatrový arkádový ochoz. V prvním patře západního paláce vznikl velký sál zaklenutý čtyřmi poli šestidílných kleneb a osvětlovaný osmi kružbovými hrotitými okny. V patře jižního paláce byl menší sál, několik místností s valenými a křížovými klenbami a celé křídlo zakončovala kaple. Severozápadní nároží dolního hradu zaujala čtverhranná věž.

Přestavba Václava IV..

Na počátku čtrnáctého století hrad vyhořel. Mladší palácový okrsek v dolním hradu rychle zanikl a ostatní budovy byly pouze udržovány v provozuschopném stavu. Rozsáhlou přestavbu zahájil až Václav IV., který si Křivoklát oblíbil zejména v počátku své vlády a po roce 1390 začal dávat přednost jiným hradům.  Úpravy Václava IV. se dotkly celého hradu. Přibližně v polovině délky jižní hradby byla postavena "Prochoditá věž" s novou bránou. Kvůli ní musel být snížen terén ve velké části dolního nádvoří, a proto zaniklo jeho členění příčnými hradbami s výjimkou zdi, která oddělovala studniční nádvoří. Stará brána byla zrušena. Celý hrad byl obehnán novou parkánovou hradbou. V severním nároží se na ni napojoval úzký areál tzv. "manského domu," který tvořilo podlouhlé nádvoří a kvalitně provedený palác zakončený čtverhrannou věží. Podél jihozápadní strany paláce do hradu vedla nová přístupová cesta chráněná dvojicí bran. Obdélná budova zakončená snad také věží byla postavena v jihozápadním nároží. Podél západní hradby dolního nádvoří vznikla nová budova purkrabství vybavená velkým sálem v patře. Podle kvalitně provedených architektonických detailů ji postavila dvorská huť. Snížení terénu dolního nádvoří si vynutilo úpravu brány do horního hradu, jejíž úroveň musela být výrazně snížena. Zároveň bylo přestavěno také severní křídlo paláce.  Během husitských válek byl hrad těžce poškozen. Budova purkrabství vzhledem ke svému stavu sloužila jen jako sýpka a vyhořelý areál manského domu již nebyl obnoven. Opravy proběhly až za vlády krále Jiřího z Poděbrad. Vysunutá budova v jihozápadním nároží byla zkrácena a podél severní hradby dolního hradu vyrostla trojprostorová budova nového purkrabství.

Přestavba Vladislava Jagellonského.

Křivoklát byl jediným královským hradem, kterým král Vladislav Jagellonský v Čechách disponoval. Věnoval proto jeho přestavbě značnou pozornost a provedené úpravy obytné části hradu z něj učinily rezidenci, která patřila mezi nejkvalitnější sídla střední Evropy. Zároveň byl zmodernizován obranný systém, ve kterém byla využita řada moderních prvků aktivní obrany. Přestavbu řídili mistři Benedikt Rejt a Hans Spiess.  Zcela přestavěno bylo hradní jádro. Arkády a dělicí zeď mezi nádvořím a dvorkem pod velkou věží byly strženy. Jednotlivá patra paláců spojilo nové čtyřramenné schodiště. Zbořeno a nově postaveno bylo s výjimkou přízemí také severní palácové křídlo. Velký sál v západním paláci získal novou klenbu a arkýř nad průjezdem brány. Jeho průčelí zdobí reliéfy Vladislava Jagellonského a jeho syna Ludvíka. Ozdobné architektonické detaily včetně tzv. "manské lodžie" u brány a oltáře v kapli pochází z dílny mistra Hanuše Špisse. Upravena byla také velká věž, která získala nový vstup v prvním patře, který byl přístupný ze severního palácového křídla. Její patra spojovalo schodiště v síle zdi. Paláce i věž byly ukončeny hrázděným nebo roubeným obranným polopatrem s řadou arkýřových vížek.  V dolním hradu byla zbořena zástavba podél severní hradby včetně hradby samotné. Starou věž v severním nároží nahradila hranolová věž "Huderka" se zděnou helmicí. Podél původní hradby vznikla řada manských domků s kuchyní a těsně pod hradním jádrem objekt druhé kuchyně, který byl částečně vysunutý do parkánu. Průchod parkánem umožňuje klenutá chodbička. Rozšířila se také zástavba podél západní hradby. Západně od Prochodité věže se nacházel hradní pivovar a na něj se napojil nově postavený dvoutraktový "Hejtmanský dům."  Hlavní obranou linií se stala parkánová hradba s krytými střeleckými ochozy a arkýřovými vížkami. Chránila ji řada progresívních prvků aktivní dělostřelecké obrany jako byla bateriová věž, bollwerk nebo okrouhlá "Zlatá bašta" na jihozápadním nároží. Novým předbraním s kasematami byla zajištěna brána v Prochodité věži. Přístupovou cestu k ní chránil příkop s nízkou branskou věží. Ta byla později nahrazena kulisovou bránou v příčné zdi, která byla zbořena až v devatenáctém století.

Mladší úpravy.

V období renesance se na hradě téměř nestavělo. Až král Ferdinand I. nechal provést drobné opravy oken, krbů a vnitřních dveří, aby se na hradě dalo bydlet. Císař Rudolf II. nechal některé budovy vybavit sgrafitovými omítkami, ale jinak se hradu nevěnoval, a dokonce i po požáru v roce 1597 nechal provést jen nejnutnější opravy. Projekt na větší opravu byl vypracován v roce 1638, ale nedošlo k ní. Teprve požár, který zničil 38 místností, přiměl krále Ferdinanda III. k opravě, která trvala až do roku 1644. Neopravena zůstala jen velká věž. Jižní palácové křídlo bylo znovu opraveno v roce 1685. Fürstenbergové nechali okolo roku 1756 velký královský sál rozdělit na dvě patra. Ve spodním vznikla řada místností a horní začalo sloužit jako skladiště.  Požár ze dne 18. srpna 1826 zničil prakticky celý hrad. Opravy započaly až v roce 1856 a s mnoha přestávkami se protáhly až do roku 1921. Od roku 1929 v nich pokračoval český stát, ale přerušení způsobené druhou světovou válkou způsobilo, že byly dokončeny až v roce 1952.

Kaple Korunování Panny Marie.

Pozdně gotická kaple Korunování Panny Marie z doby krále Vladislava II. Jagellonského se nachází v jižním křídle hradního jádra. Nahradila starší kapli svatého Václava ze třináctého století. Namísto původního rovného zakončení získala polygonální uzávěr a byla zaklenuta síťovou klenbou. V bočních stěnách se nachází řady sedilií oddělených šroubovitým středním sloupkem a zdobených mitrovitými oblouky s kraby. Portál do sakristie je zdobený reliéfním rostlinným ornamentem.  Oltář je uměleckou prací z doby po roce 1490, jejímž autorem je neznámý mistr, který pravděpodobně pocházel z okruhu Hanuše Spiesse z Frankfurtu nad Mohanem. Má podobu křídlové archy s dřevořezbou "Korunování Panny Marie" v centrální části, která je doplněna malovanými výjevy ze života Panny Marie a světců. Autorem maleb je neznámý malíř označovaný jako Mistr křivoklátského oltáře. Pohled Panny Marie směřuje do velké kamenné sedile vpravo v presbytáři, kde bývalo místo určené pro panovníka a jeho rodinu. Nad sedilií se původně nacházely dva znaky Českého království, ale během obnovy kaple na počátku dvacátého století byly sejmuty a nahrazeny fürstenberskými rodovými erby.

Velká věž.

Velká věž v hradním jádře patří mezi méně obvyklé donjony, protože obytné věže v Čechách bývaly obvykle čtverhranné. Součástí hradu je od první stavební fáze. Je 42 metrů vysoká a v průměru měří dvanáct metrů. Původně se do věže vcházelo portálem v úrovni druhého patra z jižního palácového křídla po padacím můstku. Dřevěná konstrukce, na kterou můstek navazoval, shořela při posledním velkém požáru hradu v roce 1826 a později už nebyla obnovena. Druhotně byl proražen nový portál v prvním patře, do kterého se vcházelo ze severního palácového křídla. Vchod v přízemí, který vede do hladomorny, pochází z roku 1750. Po jeho proražení se zde našlo šest kosterních pozůstatků. Obrannou funkci věže dokládá i síla stěn. Na nádvorní straně, odkud nehrozilo reálné nebezpečí, měří asi 2,5–3 metry. Na vnější straně, kde je věž propojená s hradbou, dosahuje šířka zdi až deset metrů.

Expozice.

Hrad obsahuje řadu cenných, pozdně goticky upravených prostor, přičemž především kaple s dochovaným pozdněgotickým malovaným oltářem patří k nejvýznamnějším gotickým prostorům v České republice.

Druhé (horní) nádvoří.

Na nejvyšším místě hradní dispozice se tyčí 42 m vysoký bergfrit, za ním je umístěno relativně těsné jádro hradu, které je tvořeno trojicí křídel obklopujících trojúhelné nádvoří. Jižní křídlo obsahuje rozměrnou hradní kapli Korunování Panny Marie. Západní křídlo obsahuje především velký sál a spolu se severním (královniným) křídlem, v němž byly původně menší soukromé prostory, tvoří hradní palác.  Přízemí:  1. patro:  2. patro:

První (dolní) nádvoří.

Za hradním jádrem se nalézá rozsáhlé předhradí, které je kompletně obestavěno budovami a flankováno dvojicí pozdněgotických bašt, situovaných na spodních nárožích hradního areálu. Na jihu, nedaleko hradního jádra, je situována brána.

Hrad v kultuře.

Na hradě se natáčely následující filmy a pohádky:

Křivoklát () je jeden z nejstarších a nejvýznamnějších středověkých hradů českých knížat a králů. Nachází se v nadmořské výšce 285–290 metrů na skalnatém ostrohu nad Rakovnickým potokem, přítokem řeky Berounky na území městyse Křivoklátu v okrese Rakovník ve Středočeském kraji. Hrad je v majetku České republiky a je zpřístupněný veřejnosti. Od roku 1965 je chráněn jako kulturní památka a v roce 1989 byl zapsán na seznam národních kulturních památek ČR. Jeho správu a zpřístupnění veřejnosti zajišťuje Národní památkový ústav.

Die Burg Křivoklát (deutsch "Pürglitz") ist eine seit dem 13. Jahrhundert in Stein ausgebaute königliche Burg über dem Ort Křivoklát im tschechischen Okres Rakovník. Die Burg lag im Zentrum eines königlichen Jagdforstes und besaß im Mittelalter bedeutende Funktionen für die königliche Hofhaltung.


Struktura.

Primární struktura.

Primární struktura chemokinů je definovány přítomností čtyř cysteinových zbytků, které tvoří disulfidické vazby, a tím určují vyšší organizační struktury chemokinů. První a druhý cysteinový zbytek se nachází blízko N konce, třetí přibližně uprostřed sekvence, čtvrtý se nachází blízko C konce. První cysteinový zbytek tvoří vazbu se třetím, druhý se čtvrtým. Na základě přítomnosti dalších aminokyselin mezi prvními dvěma (N-koncovými) cysteinovými zbytky se chemokiny dělí do 4 strukturních rodin:  X označuje počet aminokyselin oddělující první a druhý cysteinový zbytek. CC chemokiny mají dvě disulfidické vazby vedle sebe, zatímco u chemokinů rodin CXC a CX3C jsou disulfidické vazby odděleny jednou, respektive třemi aminokyselinami. Výjimkou je rodina C chemokinů, která obsahuje jenom dva cysteinové zbytky, které tvoří jednu disulfidickou vazbu. V rámci jednotlivých rodin vykazují chemokiny 20 - 70% homologii ve své aminokyselinové sekvenci.

Sekundární struktura.

Sekundární struktura chemokinů je vysoce konzervovaná. Na N-konci se nachází velmi flexibilní doména, následovaná dlouhou N-terminální smyčkou. V centrální části se nachází trívláknový antiparalelní β-list, následovaný C-terminálním α-helixem.

Kvarterní struktura.

Základní funkční jednotkou je monomer, chemokiny ale také tvoří dimery, mohou ale tvořit i tetramery a další oligomery s vyšším počtem podjednotek. Struktura oligomerů je různá, platí ale, že v rámci jednotlivých rodin jsou dimery jednotlivých cytokinů strukturně podobné. V případě CC chemokinů probíhá dimerizace pomocí antiparalelních β-listů, v případě CXC chemokinů pomocí dvou α-helixů.

Chemokinové receptory.

Chemokiny se vážou na chemokinové receptory na povrchu buňky, doposud bylo identifikováno 28 receptorů. Pro chemokiny a jejich receptory je významná jejich promiskuita - jeden chemokin se může vázat na více receptorů, jeden receptor může vázat více chemokinů.

Struktura a signalizace.

Chemokinové receptory jsou spřažené s G proteiny (GPCRs), konkrétně se jedná o receoptory označované jako 7TM, jelikož obsahují 7 transmembránových domén. Jsou tvořeny N-teminální extracelulární doménou, sedmi transmembránovými doménami, třemi extracelulárními smyčkami a C-terminálním koncem. Nejdřív dochází k interakci globulárního centra chemokinů s povrchem receptoru, což umožní následnou interakci mezi N-koncem chemokinu a vazebném místě na 7TM doméně receptoru. Tato interakce pak vyvolá G-proteinovou signalizaci, která vede k aktivaci fosfolipázy C, která produkuje inositoltrifosfát (IP3) a diacylglycerol (DAG). IP3 pak aktivuje mobilizaci vápníku, zatímco DAG aktivuje proteinkinázu C (PKC).Také dochází k aktivaci fosfatidylinositol 3-kinázy (PI3K), která generuje 3-fosfatatidylinositol, který pak aktivuje proteinkinázu B (Akt) Tyto dráhy vedou ke změně genové exprese, která vede ke konrétním procesům, v závislosti na chemokinu, který signalizaci vyvolal. Jedná se hlavě o chemotaxi, aktivaci imunitních buněk, či interagování s adhezivními molekulami.

Funkce.

Chemokiny jsou produkovány převážně endoteliálními buňkami, trombocyty a lymfocyty. Hlavní funkcí chemokinů je utváření chemotaktických gradientů, které slouží pro migrace buněk imunitního systému do cílových tkání. Po uvolnění z buňky se chemokiny ve formě dimerů váží na glykosaminoglykany (GAG) na povrchu endoteliálních buněk a extracelulární matrix. To pak utváří rovnovéhu volných a vázaných, monomerních a dimerních chemokinů, což umožňuje tvorbu chemotaktického gradientu. Signalizace z chemokinových receptorů pak umožňuje cílení pohybu imunitních buněk do místa zánětu. Chemokiny nepůsobí pouze na imunitní buňky, chemokinové receptory najdeme i na neuronech, epiteliálních buňkách, endoteliálních buňkách, mezenchymálním buňkách, ale i nádorových buňkách, kde nejspíš hrají roli v metastazování a můžou být tak cílem nádorové imunoterapie. Mezi další funkce chemokinů patří například regulace angiogeneze nebo antimikrobiální působení.  Chemokiny se dělí na homeostatické a zánětlivé:

Homeostatické chemokiny.

Homeostatické chemokiny jsou za normálních podmínek produkovány konstitutivně a jejich hlavní funkcí je reguluce pohybu buněk a homing do konkrétních tkání. Chemokinová signalizace CXCR4 - CXCL12 je například zásadní pro vytvoření niky hematopoetických kmenových buněk v kostní dřeni. Obdobně CCL21 a CCL19 atrahuje CCR7+ T buňky a CXCL13 atrahuje CXCR5+ B buňky do lymfatických uzlin.

Zánětlivé chemokiny.

Zánětlivé chemokiny jsou produkovány leukocyty po jejich aktivaci, jejich produkce je často vyvolávána pro-zánětlivými mediátory (TNF, IL-6, IFN-γ), případně přímou stimulací mikrobiálními produkty. Funkcí prozánětlivých chemokinů je atrakce zánětlivých buněk do poškozené tkáně (místa zánětu). Mezi zánětlivé chemokiny se řadí CCL1-5 a CXCL1-11 (CXCL1-8 atrahují neutrofily a CXCL9-11 T buňky).

Rodiny chemokinů.

CC chemokiny.

CC chemokiny, také označované jako β chemokiny, tvoří rodinu chemokinů, které jsou charakteristické přítomností dvou sousedících disulfidických vazeb. Rodina obsahuje 27 chemokinů, které jsou označovány CCL1 - CCL27, část genů pro tyto chemokiny se nachází na 17. chromozomu. Mezi CC chemokiny patří skupina chemokinů, které atrahují monocyty, např.: CCL2 (MCP-1), CCL7 (MCP-3), CCL8 (MCP-2), CCL13 (MCP-4). Dále CC chemokiny působí také na bazofily, eosinofily, T-lymfocyty a NK buňky.  Zástupcem této rodiny je například CCL2, jehož hlavní funkcí je atrakce monocytů do místa zánětu. CCL2 je produkován stromálními a imunitními buňkami po stimulaci PRR (nebo cytokinové stimulaci). CCL2 poté dimerizuje a váže se na GAG v extracelulární matrix a vytváří chemotaktický gradient pomocí kterého monocyty migrují do místa zánětu.

CXC chemokiny.

CXC chemokiny, také označovaná jako α chemokiny, tvoří rodinu chemokinů, které jsou charakteristické přítomností jedné aminokyseliny oddělující N-terminální disulfidické vazby. Rodina obsahuje 17 chemokinů, které jsou označovány CXCL1 - CXCL17. Část chemokinů tvoří clustr na 4. chromozomu, který obsahuje geny pro chemokiny, které působí převážně na neutrofily. Tyto chemokiny mají na N-konci sekvenci Glu-Leu-Arg (tzv. ELR motiv), který je důležitý pro interakci s receptorem. Většina chemokinů této rodiny se váže na receptory CXCR1 a CXCR2. Zástupcem této rodiny je například CXCL8, neboli IL-8, neutrofil-aktivační protein, který se řadí mezi prozánětlivé cytokiny a podílí se na atrakci neutrofilů do místa zánětu.

C chemokiny.

C chemokiny, také označované jako γ chemokiny, tvoří rodinu chemokinů, které obsahují pouze jednu N-terminální disulfidickou vazbu. V současné době jsou známé pouze dva členové této rodiny: XCL1 a XCL2, také označované jako lymfotaktiny. Jsou důležité pro chemotaxi T a NK buněk, nejspíš se podílejí i na interakci mezi APC a T buňkami, vývoji CD8+ odpovědi a vývoji Treg buněk a zachování centrální tolerance.

CX3C chemokiny.

CX3C chemokiny, také označované jako δ chemokiny, tvoří rodinu chemokinů, které mají N-terminální disulfidické vazby oddělené třemi aminokyselinami. V současné době je známý pouze jeden člen této rodiny: CX3CL1, který kromě funkce chemotaktické, může fungovat i jako adhezivní molekula a hraje roli ve fyziologii nervového systému, kde je důležitý pro interakci mikroglií a neuronů.

Chemokiny, někdy označované také jako chemotaktické cytokiny, představují skupinu malých cytokinů s chemotaktickým účinkem, jejichž hlavní funkcí je regulace migrace buněk. Jedná se o nízkomolekulární (8-12 kDa), strukturně velmi konzervované peptidy, které jsou klasifikovány podle společných strukturních charakteristik a přítomnosti cysteinových zbytků v konzervovaných oblastech do čtyř skupin: CC, CXC, CX3C a C chemokiny. Tyto čtyři skupiny chemokinů se odlišují nejen strukturně, ale i funkčně. Chemokiny se vyskytují u všech obratlovců, u člověka je v současné době známo přibližně 50 chemokinů a přes 20 chemokinových receptorů.

Chemokine (Name abgeleitet aus chemotaktische Zytokine) sind eine Gruppe der Zytokine, also kleine Signalproteine, die bei Zellen eine Wanderungsbewegung (Chemotaxis) auslösen. Die Zellen bewegen sich dabei entlang eines Konzentrationsgradienten zum Ort der höchsten Chemokinkonzentration. Chemokine spielen eine zentrale Rolle bei der Migration von Immunzellen im Gewebe und bei deren Auswanderung aus dem Blut. Manche Chemokine wirken zusätzlich aktivierend auf Immunzellen, und einige sind an der Organentwicklung und der Angiogenese beteiligt. Die ungefähr 50 unterschiedlichen Chemokine werden von Immunzellen und vielen Gewebezellen produziert. Ihre Wirkung entfalten sie nach Bindung an Chemokinrezeptoren, die im Immunsystem weit verbreitet sind. Ohne die von Chemokinen ausgelöste Zellwanderung könnte das Immunsystem nicht funktionieren.


The Cloisters.

The Cloisters je oddělení Metropolitního muzea umění určené pro středověké evropské Umění a architekturu. Nachází se v newyorském Fort Tryon Parku, na návrší při severním konci Manhattanu, odkud je výhled na řeku Hudson. Zdejší sbírka čítá asi pět tisíc středověkých evropských uměleckých děl, zejména z období od 12. do 15. stolet, od drobných předmětů až po architektonické celky (kvadratury, kaple), přivezené většinou z Francie.

Fotografie.

Muzejní kolekce fotografií obsahuje více než 20.000 děl, je zaměřena na pět hlavních sbírek plus ještě vedlejší akvizice. Proslulý fotograf Alfred Stieglitz muzeu daroval první velkou sbírku svých fotografií. Její součástí je komplexní přehled piktorialistických fotografů, bohatý soubor grafických listů mistra Edwarda Steichena a kolekce Stieglitzových fotografií z jeho vlastního studia.  Muzeum Stieglitzovu sbírku doplnilo 8500 kusy kolekce takzvané Gilman Paper Company Collection, Rubel Collection a Ford Motor Company Collection, které obsahují díla rané francouzské a americké fotografie, rané britské fotografie a americké i evropské fotografie z doby po první světové válce. Muzeum také získalo osobní sbírku fotografií Walkera Evanse. Přestože oddělení získalo stálou expozici v roce 1997, nejsou z archivu vystavena všechna díla, vzhledem k citlivým materiálům. Nicméně fotografické oddělení v nedávné minulosti zorganizovalo některé z nejlepších výstav, včetně výstavy Diane Arbus a také rozsáhlé retrospektivy věnované tématu fotografie.  Muzeum vlastní díla umělců jako jsou například Gustave Le Gray (Francouz, 1820–1884), Édouard Baldus (Francouz, nar. v Prusku, 1813–1889), Nadar (Francouz, 1820–1910), Eugène Cuvelier (Francouz, 1830–1900), Diane Arbus (Američanka, 1923–1971)., Bernd a Hilla Becherovi (Němci, 1931–2007; nar. 1934), Rineke Dijkstra (Holanďanka, nar. 1959), Thomas Ruff (Němec, nar. 1958) nebo Yousuf Karsh (Kanaďan arménského původu 1908 - 2002).  Muzeum v roce 1984 zakoupilo od André Kertésze (1894 - 1985) 100 fotografií, což byl doposud největší muzejní přírůstek od žijícího umělce.

Metropolitní muzeum umění (), hovorově MET, je galerie umění v New Yorku, nejstarší a největší muzeum umění v USA. Leží na Páté avenue, na východním okraji Central Parku, blízko stanice metra "86th Street".. Založeno bylo roku 1870 ze soukromých darů (nadační jmění přes 3 miliardy USD), provizorně otevřeno 1872 a od roku 1880 sídlí v současné budově, která byla ovšem několikrát rozšířena. Je téměř 400 m dlouhá, má 190 tisíc m podlahové plochy, ve stálé sbírce má přes 2 miliony uměleckých prací a v roce 2016 je navštívilo přes 7 milionů návštěvníků. Vstup byl původně volný, v důsledku finanční krize, která silně omezila výnos nadačního jmění, zavedlo muzeum vstupné 25 USD.

Das Metropolitan Museum of Art (Met) ist das größte Kunstmuseum der Vereinigten Staaten und besitzt eine der bedeutendsten kunsthistorischen Sammlungen der Welt. Das Hauptgebäude befindet sich an der Fifth Avenue und 82nd Street in der Upper East Side im Stadtteil Manhattan von New York City, am östlichen Rand des Central Park und ist Bestandteil der Museum Mile.


Historie.

Název města pochází od řeky Roch, na které leží. V Domesday Book se však objevuje i jméno "Recedham", pocházející ze staroangličtiny. V průběhu let se název změnil na "Rachedale" až se ustálil na dnešním "Rochdale". Starověká římská silnice, která spojovala hradiště Eboracum (dnešní York) a Mancunium (dnešní Manchester), procházela v blízkosti dnešního Rochdale. Její součástí bylo přemostění bažinatého území v oblasti Blackstone Edge.  V 9. a 10. století bylo dnešní Rochdale součástí oblasti Danelaw, v které bylo tzv. dánské právo nadřazeno právu anglosaskému. V té době bylo město částým cílem nájezdů kmenů Dánů a Sasů. Dnešní předměstí Castleton je pojmenováno podle hradiště, pocházejícího z té doby, avšak zničeného při pozdějších střetech Dánů a Sasů, takže v současnosti již po něm neexistují žádné pozůstatky.  Ve středověku se Rochdale stalo tržním městem, od roku 1250 se trhy konaly každý týden a jednou ročně byl pořádán jarmark.  Od dob průmyslové revoluce začalo Rochdale intenzívně růst a jeho význam jako průmyslového města se stále zvyšoval. Vybudováním železničního spojení, sítě kanálů pro lodní dopravu a mnoha továren se stalo atraktivním pro bohaté obchodníky.

Geografie.

Rochdale se rozkládá v údolí řeky Roch asi 16 kilometrů severovýchodně od centra v Manchesteru v nadmořské výšce 137 m. Je obklopeno menšími sídly jako Whitworth, Littleborough, Milnrow, Royton, Heywood a Shaw and Crompton, se kterými díky mohutné výstavbě zejména ve 20. století stavebně téměř splynulo. Podnebí ve městě je jako na většině území Britských ostrovů mírné, bez výraznějších extrémů počasí a teplotních výkyvů.

Významné stavby.

Architektonicky nejvýznamnějším objektem ve městě je budova radnice, postavená v novogotickém stylu. Je hlavním sídlem úřadů zodpovědných za správu metropolitního distriktu, který zahrnuje nejen samotné město Rochdale, ale i města a vesnice v širším okolí. Budova radnice je všeobecně považována za jednu z architektonicky nejvýznamnějších budov svého druhu v zemi a je zařazena na seznam památkově chráněných budov s hodnocením stupněm I, tedy jako stavba výjimečného významu.  V těsném sousedství radnice na zalesněném návrší se nachází novogotický kostel svatého Ceady z druhé poloviny 19. století. Druhým významným duchovním stánkem ve městě je kostel svatého Jana. Vybudován byl v roce 1927 v novobyzantském slohu a záměrně měl svou podobou připomínat chrám Hagia Sophia v Istanbulu.

Sport.

Ve městě sídlí dva profesionální kluby, fotbalový Rochdale AFC a Rochdale Hornets, provozující rugby league neboli tzv. třináctkové ragby. Oba tyto kluby působí na Spotland Stadium, který má kapacitu více než diváků.  Rochdale AFC byl založen v roce 1907 a v roce 1921 se přihlásil do fotbalové ligy. Zařazen byl do Football League Third Division (north), která byla v tomto roce založena. Klub nikdy nepůsobil výše než ve třetí nejvyšší soutěži v Anglii, avšak v roce 1962 se dostal do finále Ligového poháru, ve kterém podlehl týmu Norwich City.  V okolí města je několik golfových hřišť, z nichž nejvýznamnější jsou "Rochdale Golf Club" a "Marland Golf Course" ve Springfield Parku. V městě též sídlí několik kriketových klubů, většina z nich hraje "Pennine Cricket League (PCL)". Potápěčský klub byl založen v roce 1959 a zůstává stále aktivní.

Rochdale je město v severozápadní Anglii. Je součástí stejnojmenného metropolitního distriktu a metropolitního hrabství Velký Manchester. Leží na úpatí jižních Pennin necelých 16 km severovýchodně od centra Manchesteru a 8 km severozápadně od města Oldham.

Rochdale [] ist eine Stadt im Metropolitan County Greater Manchester in Nordwestengland und Verwaltungssitz des Metropolitan Borough of Rochdale. Sie hat 97.433 Einwohner (2001).


Historie.

Hrad Krakovec byl pravděpodobně založen roku 1381, za rok jeho dokončení se nejčastěji uvádí rok 1383, kdy byla vysvěcena kaple. Jíra z Roztok, křivoklátský purkrabí a oblíbenec krále Václava IV., vedoucí královské huti, si na nízkém skalním ostrohu vystavěl sídlo nemající do té doby obdoby a které též v mnoha směrech předběhlo svou dobu. Krakovec byl samotným Jírou nazván "Chalúpka." Roku 1410 jej kupuje Jindřich Lefl z Lažan, roku 1414 zde pobýval a zde i kázal mistr Jan Hus před svým odjezdem do Kostnice. Leflové drželi Krakovec do roku 1437, poté ho vlastnil husitský hejtman Jan Bleh z Těšnice a od roku 1447 Kolovratové celých 100 let, roku 1548 patří Lobkovicům. Dnes hrad vlastní Česká republika, je zpřístupněný veřejnosti a jeho správcem je Národní památkový ústav.

Stavební podoba.

Předhradí odděluje od dvoudílného hradního jádra ve skále vylámaný šíjový příkop. Do hradu se vjíždělo po mostě, na který navazoval padací most ve věžové bráně. Za ní se nachází první nádvoří, kde byla studna a branka do parkánu, který obíhal zbytek jádra. Do nádvoří zasahoval polookrouhlý bergfrit snížený na úroveň ostatní zástavby. Mezi věží a západním palácovým křídlem stála druhá brána. Druhé nádvoří bylo ze tří stran obestavěno palácovými křídly a vstupní stranu uzavírala zmíněná věž. Paláce byly spojeny pavlačemi v prvním i druhém patře a obsahovaly 26–27 místností. Ve východním křídle se nacházela kaple s arkýřovitým kněžištěm zaklenutá dvěma poli křížové klenby.  V letech 1548–1565 vznikly nové renesanční štíty, ale třicetiletá válka opět objekt zpustošila. Na konci 17. století se hrad dočkal nové červené keramické střešní krytiny (odtud název Červený hrádek). Stavební úpravy pokračovaly až do roku 1720, kdy byl hrad opět připraven k obývání. V roce 1783 jej však zasáhl blesk a hrad vyhořel, zůstaly jen obvodové zdi a některé klenby. Tehdejší majitel Václav Karel Hildprant již obnovu nezrealizoval a tak se z hradu stala zřícenina.  V roce 1915 pod vedením architekta dr. Karla Kuhna začaly zajišťovací práce rakovnickou pobočkou Klubu českých turistů a tyto práce v různé míře pokračují prakticky doposud.

Zajímavosti.

Most na hrad.

Dřevěný most byl po staletí důležitou součástí hradu, který dal postavit koncem roku 1384 purkrabí hradu Křivoklát pan Jíra z Roztok. Současný dřevěný most byl realizován v letech 2000–2005, jeho autorem je tesař a odborník na středověké konstrukce Petr Růžička a statik Vít Mlázovský. Most zachovává princip historické stavby a vlastní realizace probíhala za pomoci historických tesařských seker bez jakéhokoliv použití těžké moderní techniky. Materiál se připravoval na Křivoklátě a i vztyčení a upevnění mostu bylo provedeno pomocí speciálně vyrobeného jeřábu, který byl stejně jako most vytesán a sestaven ručně za pomoci středověkých nástrojů a postupů. Jednalo se o experiment, který umožnil ověření kvality a rozsah historických technologií.  Při stavbě bylo otesáno 1000 trámů, vyrobeno 150 dubových fošen mostovky ručně řezaných dvojmužnou pilou, 400 spojů svázáno sekerou a dlátem a naštípáno 1500 kusů loubků výpletů. Most je navržen jako lávka pro pěší s užitným zatížením 4,0 kN/m2 nebo pro přejezd vozidla o hmotnosti 6 tun. Celá konstrukce je koncipována tak, aby bylo možné jednotlivé díly dle potřeby vyměnit.  Při návrhu konstrukce mostu byl využit středověký konstrukční princip husté trojúhelníkové sítě prostorově provázaných prvků. Základním konstrukčním spojem je dnes již nepoužívaná „rybina“, rybínový plát. Tento spoj doplněný o zapuštění přenáší tlakové i tahové síly.

Pověsti.

Jedna z pověstí soudí, že na tomto místě stálo kdysi bájné hradiště knížete Kroka a rovněž od jeho jména odvozuje jméno pozdějšího hradu.

Krakovec (též "Červený zámek", "Červený hrádek") je zřícenina gotického hradu přestavěného na renesanční zámek. Zřícenina stojí na široké skalní ostrožně nad soutokem Šípského a Krakovského potoka ve stejnojmenné obci v okrese Rakovník. Nachází se přímo na hranici CHKO Křivoklátsko, která patří do biosférické rezervace UNESCO. Od roku 1965 je chráněn jako kulturní památka. Je ve vlastnictví státu (správu zajišťuje Národní památkový ústav) a je přístupný veřejnosti.

Burg Krakovec (deutsch "Rothschloß") liegt in Krakovec im Okres Rakovník, Tschechien. Die Burg wurde um 1383 für den Burggrafen der Burg Křivoklát Jíra von Roztok erbaut. Sie gehörte ab 1410 Heinrich von Lazan und war der letzte Aufenthaltsort von Jan Hus vor seiner Abreise nach Konstanz. Im Jahre 1437 verkaufte Johann Bechyňek von Lazan Burg und Herrschaft für 2500 Schock Groschen. Im 16. Jahrhundert wurde die Burg im Renaissance-Stil umgebaut. Nach einem Brand 1783 wurde sie verlassen. 1915 kaufte der Klub tschechischer Touristen (KČT) die Burgruine Krakovec vom letzten Besitzer Max von Croÿ-Dülmen. Seit 1920 trägt die Ruine den Namen "Krakovec".


Život.

William Congreve se narodil 24. ledna 1670 v obci Bardsey na okraji Leedsu. Jeho rodiče byli William Congreve (1637–1708) a Mary rozená Browningová (1636?–1715). Rodina se v roce 1672 přestěhovala do Londýna. O dva roky později se rodina stěhovala znovu, tentokrát do irského přístavního města Youghal, kde otec sloužil u Královské irské armády.  Congreve strávil dětství v Irsku, kde se jeho otec usadil za vlády Karla II. Po absolvování "Kilkenny College", kde se setkal s Jonathanem Swiftem, studoval na "Trinity College" v Dublinu. Poté se zapsal ke studiu práv na Inns of Court v Londýně, ale více se věnoval literatuře a divadlu. Pod pseudonymem "Cleophil" vydal v roce 1692 svou prvotinu, "Incognita: or, Love and Duty reconcil'd". Práce sedmnáctiletého mladíka si získala značnou pozornost. Stal se žákem Johna Drydena, se kterým se setkal na schůzkách literárních kruhů, které se konaly v kavárně "Will's" v Covent Garden District v Londýně. Dryden podporoval Congreveho dílo po celý život. Psal také bezplatně úvody k některým jeho publikacím.  William Congreve zformoval anglickou komedii charakteristickou hojným užíváním satiry a svěžími dialogy. Congreve dosáhl popularity okolo roku 1693, kdy napsal některé z nejznámějších anglických her z období Restaurace. Tato doba se vyznačovala i tím, že ženské role začínaly být hrány ženami. Jednou z nejoblíbenějších hereček Congreveho společnosti byla Anne Bracegirdleová, která účinkovala v mnoha ženských hlavních rolích jeho her.  Svou první hru, "The Old Bachelor", napsal, aby se zabavil během rekonvalescence. Premiéra se konala v roce 1693 v Theatre Royale, Drury Lane a byl to jednoznačný úspěch. Hrála se po dobu dvou týdnů. Jeho druhá hra, "The Double-Dealer", již tak úspěšná nebyla. Do svých třiceti let napsal celkem čtyři komedie, včetně "Love for Love" (premiéra 30. dubna 1695 v divadle Lincoln's Inn Field), která byla téměř stejně dobře přijata jako jeho prvotina. Nepříliš úspěšná byla další komedie "The Way of the World" (premiéra v březnu 1700). Dnes však je považována za mistrovské dílo a často hrána. Naopak tragedie "The Mourning Bride" (1697) byla ve své době mimořádně populární, dnes však je téměř zapomenuta. V důsledku jeho úspěchu na literárním poli získal funkci jednoho z pěti komisařů pro licencování fiakristů.  Congreveho divadelní kariéra byl úspěšná, ale krátká. V letech 1693–1700 napsal pouze pět divadelních her. Částečně to bylo způsobeno i změnou vkusu obecenstva, které se odvracelo od lechtivých komedií, které byly jeho doménou. Začal převládat názor, že Congreveho komedie ohrožují morálku společnosti. Je to zřejmé i z kritiky, kterou publikoval Jeremy Collier pod názvem "A Short View of the Immorality and Profaneness of the English Stage" (Krátký pohled na nemorálnost a zrůdnost anglické scény). Congreve odpověděl statí: "Amendments of Mr. Collier's False and Imperfect Citations" (Dodatky k falešným a nepřesným citacím pana Colliera). Pro divadlo pak ještě napsal dvě operní libreta a překládal díla Molièrova.  Byl členem literárně-politického klubu whigů Kit-Kat Club a svou aktivitu postupně přesouval od literatury k politice. Král Jiří I. jej jmenoval do politické funkce na Jamajce. I tam pokračoval v literární činnosti, ale jeho styl se výrazně změnil. Psal poesii a překládal díla Homérova, Juvenalova, Ovidiova a Horatiova.  Již v roce 1710 trpěl dnou a šedým zákalem. Koncem září 1728 utrpěl dopravní nehodu, při níž byl zraněn. Na následky zranění zemřel v Londýně v lednu 1729. Byl pohřben ve Westminsterském opatství.

William Congreve (24. ledna 1670 Bardsey, West Yorkshire, Anglie – 19. ledna 1729, Londýn) byl anglický básník, dramatik a politik.

William Congreve (* 24. Januar 1670 in Bardsey bei Leeds; † 19. Januar 1729 in London) war ein englischer Dramatiker und Dichter.


Životopis.

Dětství a mládí.

Bettie Page pocházela z chudých poměrů, byla druhým ze šesti dětí Waltera Roy Pagea (1896–1964) a Edny Mae Pirtlesové (1901–1986). V průběhu jejího dětství rodina cestovala po Spojených státech amerických při hledání práce a hospodářské stability. Když jí bylo osm let, rodiče se rozvedli a matka ji a její dvě sestry dala z finanční nouze dala do sirotčince. Bettie Page byla ve věku třinácti let otcem pohlavně zneužívána a musela se starat o mladší sourozence. Během dospívání Bettie Page spolu se sestrami navrhovala líčení a účesy, které imitovaly jejich idoly, a učila se šít. Obojí přišlo k užitku v její pozdější kariéře, sama si navrhovala líčení a účesy a sama šila bikiny a kostýmy. Na střední škole Hume-Fogg High School v Nashville patřila mezi dobré žáky a stala se členkou debatního kroužku, kde byla velmi dobře hodnocena.  Střední školu dokončila 4. června 1940 jako druhá nejlepší z ročníku a pokračovala ve studiu na George Peabody College Vanderbiltovy univerzity v Nashville s cílem stát se učitelkou. V dalším školním roce ale změnila obor a začala na univerzitě studovat herectví, chtěla se stát filmovou hvězdou. V té době nastoupila do prvního zaměstnání, pracovala jako písařka pro spisovatele Alfreda Lelanda Crabba. Studium ukončila v roce 1944, získala titul Bachelor of Arts.  V roce 1943 se vdala za přítele ze školy Billyho Neala, a to krátce před jeho odchodem do druhé světové války. O rok později se odstěhovala do San Franciska, kde poprvé byla modelkou místnímu kožešníkovi. V následujících letech se často stěhovala: ze San Franciska zpět do Nashvillu, odtud do Miami a poté do Port-au-Prince na Haiti, kde se zamilovala do lidí a kultury. Po návratu do Spojených států v roce 1947 se s Nealem rozvedla.

Kariéra fotomodelky.

Fotografické spolky.

Na počátku padesátých let pracovala příležitostně v San Francisku a na Haiti. Při hledání hereckého angažmá se přestěhovala do New Yorku, kde se příležitostně živila jako sekretářka. Při procházce na pláži Coney Island potkala policistu Jerryho Tibbse, který se zajímal o fotografování. Bettie Page byla ochotná stát mu modelem a z Tibbsových fotografií vzešlo její první pin-up porfolio.  Ke konci 40. let vznikaly fotografické spolky, jejichž účelem bylo obejít tvrdé restriktivní zákony, které bránily fotografovaní aktů. Měly v nich vznikat umělecké fotografie aktů, ve skutečnosti ale sloužily jako zástěrka ke vzniku erotických a pornografických fotografií. Když Bettie Page stála modelem k fotografiím ve stylu glamour fotografovi Cassi Carrovi, byla již velmi známou modelkou fotografických spolků. Její živelný přístup k pózování před kamerou ji učinil oblíbenou a její obličej se stal v oboru erotiky známým. V roce 1951 byly její fotografie publikovány v časopisech pro muže "Eyeful", "Wink", "Titter", "Black Nylons" a "Beauty Parade".

Spolupráce s Irvingem Klawem.

V této době se stala modelkou fotografa Irvinga Klawa, který zákazníkům poštou posílal fotografie s motivy sadismu, masochismu a bondage. Klaw také navrhl Bettie Page účes s ofinou, která se stala jejím poznávacím znamením a díky které byla v následujících desetiletích snadno rozpoznatelná. Zásluhou Irvinga Klawa vešla ve známost jako první modelka v oblasti bondage a fetiše filmem "Bettie Page – The Dark Angel" („Bettie Page – Temný anděl“). Irwing Klaw vyplnil mezeru na trhu fotografiemi, kde tématem byly dominy s bičem – fotografie s nimi nebyly ve veřejně prodávaných časopisech pro muže za éry prezidenta Eisenhowera dostupné. I přes tvrzení Irvinga Klawa, sloužící jen obchodním účelům, však neměla samotná Bettie Page zájem o BDSM. Zveřejněny byly například fotografie na téma femdom, na nichž pózovala se svojí sestrou spoutaná či v submisivních pózách, pod názvem "Damsel in Distress" („Slečna v nesnázích“).  Když Irvingem Klawem inspirovaní umělci jako John Willie a Gene Bilbrew již neprodukovali jednotlivé snímky, ale série fotografií vyprávějící příběhy, přešel Irving Klaw k produkci filmů. S Bettie Page a s dalšími hvězdami pin-up a burlesky, například s Lili St. Cyr a Tempest Storm, natočil filmy "Striporama" (1953), který režíroval Jerald Intrator, "Varietease" (1954) a "Teaserama" (1955), které už režíroval sám. Filmy měly velký význam pro šíření obliby striptýzu v prudérní poválečné Americe a ovlivnily mnohem více lidí než burleska v nočních klubech či vaudeville divadla. Bettie Page se stala díky Klawovi ikonou tzv. "catfigthů", tedy ženských soubojů plných škrábání, kousání a tahání za vlasy. Vystupovala přibližně v padesáti filmech, kde mezi sebou zápasí ženy, a na stovkách fotografií se objevila v bojových pózách.

Off-Broadway.

Během spolupráce s Herbertem Berghoffem v roce 1953 dostala Bettie Page několik rolí v off-broadwayských divadlech v New Yorku, objevila se například v představeních "Time is a Thief" a "Sunday Costs Five Pesos". Několikrát rovněž vystupovala v televizi, mimo jiné v tehdy populární "Jackie Gleason Show". I když dostala pozvání na castingy do Hollywoodu, neuspěla v nich kvůli svému silnému jižanskému přízvuku, kterého se nezbavila ani přes aktivní jazykový trénink. Nikdy nedostala větší roli v divadle či filmu mimo erotický žánr, a tak její hlavním působištěm zůstala pin-up fotografie.

Spolupráce s Bunny Yeagerovou.

V roce 1954 se, během svých každoročních návštěv Miami, potkala s fotografy Janem Caldwellem, H. W. Hannauem a s Bunny Yeagerovou. Jako jedna z nejznámějších pin-up modelek v New Yorku ji bývalá modelka a tehdy začínající fotografka zajistila fotografování v dnes již uzavřeném safari parku Africa U.S.A. Park ve floridském městě Boca Raton. Výsledkem byla série fotografií "Jungle-Queen" („Královna džungle“), což jsou nejuznávanější fotografie její kariéry, mezi nimiž jsou také akty s párem gepardů. Kostýmy s levhartími vzory navrhla sama Bettie Page.  Bunnie Yeagerová poslala její fotografie zakladateli časopisu Playboy Hughu Hefnerovi a Bettie Page se v lednu 1955 stala dívkou měsíce, v časopise vyšla její série fotografií. Ve stejném roce získala titul „Miss Pinup Girl of the World“, a i když kariéra mnoha pin-up girls trvala jen několik měsíců, byla Bettie Page žádanou modelkou až do roku 1957. I když často pózovala nahá, neobjevila se nikdy ve scénách s pornografickým zaměřením.

Odchod do ústraní.

Na vrcholu své kariéry se v roce 1957 stáhla do ústraní. V té době s ní existovalo zhruba 20 tisíc fotografií, a byla na více titulních stranách časopisů než Marilyn Monroe a Cindy Crawford dohromady. Pro její odchod se udávají různé důvody. V rozhovorech, které poskytla v letech 1996 až 1999, udala, že se jí zdálo, že je příliš stará.  Po svém odchodu z veřejného života se Bettie Page sblížila s evangelikalickými skupinami, které chtěly znovu oživit křesťanství. Na Silvestra 1958, během jedné ze svých častých návštěv floridského Key Westu, se Bettie Page zúčastnila bohoslužby v místním kostele (dnešní baptistický kostel "Key West Temple"). Etnicky různorodá atmosféra bohoslužby se jí velmi zalíbila a začala je navštěvovat pravidelně. Po této konverzi zrušila veškeré spojení s předchozím životem.

Léta po odchodu do ústraní.

V následujících letech navštěvovala různé školy, v nichž studovala Bibli, mimo jiné Bible Institute of Los Angeles, Multnomah School of the Bible v Portlandu v Oregonu a náboženské středisko Bibletown v Boca Raton. V 60. letech chtěla pracovat jako křesťanská misionářka v Africe; ale protože byla rozvedená, byla odmítnuta. V roce 1963 se znovu usadila v Nashville, kde pracovala pro různé křesťanské organizace. Aby se mohla stát misionářkou, podruhé se vdala za svého prvního muže Billyho Neala, nicméně manželství bylo opět po krátké době rozvedeno. Kromě dalšího nevydařeného manželství s o dvanáct let mladším Armondem Waltersonem, které trvalo čtyři roky, a její práce v křesťanských organizacích nejsou do počátku 80. let o Bettie Page známy žádné veřejné informace.  V roce 1967 se vrátila na milovanou Floridu a vdala se za Harryho Leara, o pět let později se s ním však rozvedla. Na konci 70. let Floridu opustila a žila se svým bratrem v Los Angeles. Velmi se stranila veřejnosti a nebyla si vědoma kultu, který se okolo její osoby vytvořil v 80. letech. Nový zájem o její osobu vedl k tomu, že veřejnost začalo zajímat, co se s ní stalo po jejím odchodu do ústraní na konci 50. let. Ve vydání knihy "Book of Lists" v roce 1990 je zmiňována Bettie Page jako bývalá slavná osobnost, která zcela zmizela z veřejného života.  V roce 1993 poskytla telefonické interview Robinovi Leachovi z televizního pořadu "Lifestyles of the Rich and Famous", ve kterém mu vyprávěla, že nemá ponětí o své popularitě, že je „chudá a není slavná“. V jiném interview na konci 90. let jasně řekla, že nedovolila zveřejňování svých aktuálních fotografií a nahrávek. V roce 1998 na krátkou dobu změnila názor a dovolila časopisu Playboy zveřejnit svou fotku v srpnovém vydání. Poté například odmítla deník "Los Angeles Times" pro článek s názvem "A Golden Age for a Pinup" („Zlatá éra pin-up“) svůj souhlas se zveřejněním své aktuální fotografie. Řekla, že si přeje, aby si lidé uchovali vzpomínku na to, jak vypadala v mládí.  V roce 1993 Bettie Page uzavřela smlouvu s agentem Jamesem Swansonen z Chicaga o zastupování. Když byla bez jakýkoliv prostředků a neobdržela žádné peníze za licence a tantiémy, propustila ho po třech letech a nechala se zastupovat společností "Curtis Management Group", která v té době zastupovala i Jamese Deana a Marilyn Monroe. Touto smlouvou o využití jejích práv získala finanční nezávislost.  Nezodpovězená otázka o letech po její kariéře byly částečně vyjasněna v roce 1996 s vydáním její oficiální biografie "Bettie Page: The Life of a Pin-Up Legend" („Bettie Page: Život legendy pin-up“). Popisuje ji jako přímého člověka, která v životě čelila odporu, a čelila mu se vztyčenou hlavou, vždy se dívala pouze dopředu a nikdy se nevzdávala.  V roce 1996 také umožnila reportéru Timu Estilozovi exklusivní rozhovor v ranní show televize NBC "Real Life", kde hovořila o vydání své biografie. Ukazovala fotky ze své soukromé sbírky, vyprávěla o své kariéře a anekdoty ze svého soukromého života; na její žádost ale nebyla její tvář během rozhovoru ukázána. Rozhovor byl ve veřejné televizi odvysílán pouze jednou, ale je k zhlédnutí na YouTube pod názvem "REAL Bettie Page TV Interview – Her Life In Her OWN Words".  Další biografie, "The Real Bettie Page: The Truth about the Queen of Pinups" („Opravdová Bettie Page: Pravda o královně pin-up modelek“), kterou v roce 1997 napsal Richard Foster, vypráví jiný, méně šťastný příběh jejího života po jejím odchodu do ústraní. Kniha narazila na velký odpor u jejích fanoušků, mezi jiným u Hugha Hefnera a Harlana Ellisona. Bettie Page řekla, že Fosterova biografie je „plná lží“. Kritiku sklidilo i Fosterovo zveřejnění policejní zprávy z kanceláře šerifa Los Angeles County, ve kterém se píše, že Bettie Page trpí paranoidní schizofrenií. Dle zprávy při záchvatu schizofrenie pobodala 19. dubna 1979 pronajímatele svého bytu.  Bettie Page se stranila veřejnosti a žila v ústraní na neznámém místě v Kalifornii. Uprostřed listopadu 2008 byla s plicními problémy převezena do nemocnice. Na začátku prosince upadla po srdeční příhodě do kómatu. Zemřela 11. prosince v Los Angeles ve věku 85 let po týdenním bezvědomí. Je pohřbená na losangeleském hřbitově Westwood Village Memorial Park Cemetery.

Znovuobjevení sexuálního symbolu.

V roce 1976 zveřejnilo nakladatelství Eros Publishing sbírku "A Nostalgic Look at Bettie Page", která byla ohlédnutím za jejími fotografiemi v 50. letech. Mezi lety 1978 a 1980 publikovalo nakladatelství Verlag Belier Press ve čtyřech svazcích sbírku fotografií s titulem "Betty Page: Private Peeks", které vznikly převážně v soukromých fotografických spolcích; představily Bettie Page nové (ač zatím poměrně malé) skupině obdivovatelů. V 1983 následovalo nové vydání jejích fotografií z fotografických spolcích v London Enterprises, "In Praise of Bettie Page – A Nostalgic Collector’s Item".  Na začátku 80. let byla předlohou pro milenku komiksové postavy Cliffa Secorda, který byl hlavním hrdinou v později zfilmované sérii "Rocketeer" kreslíře Davea Stevense. V roce 1987 byl Gregem Theakstonen založen fanzin se jménem "The Betty Pages", ve kterém byly zveřejňovány anekdoty z jejího života, zejména z dob jejího působení ve fotografických spolcích. V následujících sedmi letech o ni časopis vzbudil zájem po celém světě. Styl jejího oblékání a především její účes začaly ženy znovu napodobovat. Média si všimla nadšení pro Bettie Page, vznikaly o ní nové články v časopisech. Protože na její fotografie prakticky nebyla autorská práva, začaly se používat na zhodnocení jiných výrobků a objevila se snaha vydělat na znovu vzniklé popularitě.  Uprostřed 90. let byla portrétována v televizních pořadech "Lifestyles of the Rich and Famous" a "Entertainment Tonight". Ve "The Betty Page Annuals V.2" s ní vyšel rozhovor. V roce 1994 vydala Yeagerová autorizovanou knihu se zhruba 100 fotografiemi a krátkou biografií a ilustrátor Jim Silke v roce 1995 upravil fotografie ve velkém formátu. Dále vydal "Dark Horse Comics", komiksovou sérii, ve které byla zveřejněna fiktivní, z části erotická dobrodružství Bettie Page. Nakladatelství Eros Comics vydalo taktéž příběhy s Bettie Page, z nichž nejznámější bylo ironické vyprávění "Tor Loves Bettie", což byla smyšlená aféra s wrestlerem a hercem Torem Johnsonem (hrál mj. v mnoha filmech Eda Wooda).  Vydání obou biografií v letech 1996 a 1997, následné rozhovory, jakož i účast Hefnera a dalších prominentních osob v diskuzi o jejím duševním zdraví, zvětšilo zájem veřejnosti o Page. V roce 1997 odvysílala televize E!: Entertainment Television v rámci své dokumentární série "E! True Hollywood Story" díl o Page pojmenovaný "Bettie Page: From Pinup to Sex Queen" („Bettie Page: Od pin-up modelky po sexuální královnu“). Dále byly krátké filmy, ve kterých hrála, vydány na DVD, například "Bettie Page: Varietease/Teaserama" nebo "Betty Page in Bondage".  V roce 2003, kdy se dožila 80 let, o ní vyšlo mnoho článků v novinách a časopisech, které vzpomínaly na ni a na její vliv na tehdejší populární kulturu a sexuální revoluci, čímž se vzbudil zájem o její osobu i mimo subkultury jako rockabilly, emo scénu, různé fetišisty, a znovu se upřela pozornost na ni jako na bývalou modelku a sexuální symbol. V roce 2004 byl natočen biografický film "Bettie Page: Dark Angel" od Nico B. s fetišistickou modelkou Paige Richards jako Bettie Page v hlavní roli, jenž se zabývá posledními třemi roky její kariéry v New Yorku. V roce 2005 byl natočen biografický film Ta známá Bettie Page ("The Notorious Bettie Page") v režii Mary Harronové, který se zabývá životem Bettie Page od 30. do poloviny 50. let. Hlavní roli dospělé Bettie Page ztvárnila herečka Gretchen Mol. Výrobce kytar Halo Custom Guitars a Page spolupracovali v roce 2007 ve výrobě limitované série sta kytar.

Vliv.

Vliv na sexuální revoluci.

Bettie Page byla žádaná především pro svoji přirozenost před kamerou a nekomplikované zacházení s nahotou v letech po druhé světové válce, kdy v USA vládla prudérní morálka, a stala se veřejnou osobou. Vystupovala i v televizi, což se do té doby nepodařilo žádné jiné pin-up girl, a v médiích byla oslavována jako "Královna pin-up". Do té doby jen trpěné pin-up, jejichž význam se zvýšil ve válečných letech, kdy američtí vojáci bojovali v zámoří a pin-up silněji vstoupily do povědomí veřejnosti, Bettie Page, která byla veřejností převážně vnímána jako "All-American-Girl" („holka odvedle“), vystoupila do popředí. Tím vyšlapala cestu sexuálně svobodným ženám, které ale přesto působí nevinně a které ostatním ženám se silným sexappelaem, například Marilyn Monroe, otevřela cestu ke společenskému uznání. Bettie Page svůj vliv na sexuální revoluci vnímala ale úplně jinak, jak řekla v jednom interview: „Říká se, že jsem sexuální ikonou a začala jsem sexuální revoluci, a já pouze pózovala nahá. Moje sexuální aktivita nebyla nikdy menší než během mých sedmi let v New Yorku.“  Fotografie s ní, především s tématem fetiše a bondage, které v dnešní době působí spíše jako kýče, vyvolaly v Eisenhowerově éře pozdvižení. V polovině padesátých let ji měla vyslýchat speciální komise amerického Senátu, která se zabývala tehdejší představou pornografie a jejím zhoubným vlivem na mládež. Komise ji nakonec nepředvolala, soud ale mnoho jejích snímků se sadomasochistickou tematikou zničit a negativy, které nybyly zničeny, bylo ještě mnoho následujících let ilegální používat.  Vyšetřování vyvolalo zvýšený zájem o její akty a její fetišistické role jako královny džungle, pokojských, domin či zdravotních sester, nicméně nezměnilo její pozitivní vnímání v očích veřejnosti.

Vliv na kulturu.

Její styl erotiky je viditelný v mnoha žánrech a subkulturách, například v mnoha komiksových postavách, stejně tak v různých komunitách rockabilly, psychobilly, gothicu, punku a BDSM. Mimo reklamy na cigarety a reklamní články se v řadě filmů objevily scény, texty nebo kostýmy, které přímo odkazovaly na Page, mimo jiné šlo o "", Dům tisíce mrtvol a "The Crying Game".  Bettie Page byla od 70. let častým motivem ilustrací a komiksů, například v "Jungle Betty Serie" od Dave Stevense a "Clara Noche Serie" od Trillo Maicas & Bernet, byla též inspirací pro postavy Poison Ivy a Emily Strange. Její obdivovatelé vytvořili stovky kreseb a zpracování jejích fotografií počítačovými technikami, její typické pózy z pin-up fotografií byly použity pro tetování, street art i v reklamách. Ve vzpomínkách na Bettie Page je důležitý především její nezaměnitelný účes "Bettie Bangs", přičemž její pózy a mimika se mění. Inspirovala mnoho umělců, kteří se zabývají fetišem, například kreslířku pin-up Oliviu de Berardinis.  O Bettie Page bylo složena také řada písní: Paul Spencer ji a její fotografie v albu "The Whole Shebang" uctil písní „Bettie Page“, heavy metalová skupina Bile na ni v albu "Sex Reflex" (2000) vzpomněla v písni „Bettie Page“, kde připomenula její havraní vlasy. Dále hudební skupina Royal Crown Revue ("The Contender", 1998) v nahrávce „Port-Au-Prince (Travels with Bettie Page)“ připomněla její život na Haiti. The Creepshow ji v roce 2006 připomněli v albu "Sell Your Soul" textem „She’s a horrorbilly Bettie Page in the flesh“ z „Psycho Ball And Chain“. Německá skupina Die Ärzte vzpomněla na Bettie Page v písni "Mondo Bondage" textem "Bitte, sei mir meine Betty oder Gwendoline" („Prosím, buď mojí Bettie či Gwendoline“).  Z textů písní byly také sestaveny kompilace, které ji oslavují, jejichž výběr se vztahuje k její činnosti v burleskách či odkazují na hudbu z 50. let. Příkladem jsou "Betty Page: Danger Girl Burlesque Music" či "Back to the 50’s: A Betty Page Tribute", které vyšly v roce 1997.  Především Madonna a Katy Perry se mnohokrát inspirovaly z fotografií Bettie Page z 50. let, například špičatými kovovými podprsenkami či hrami s fetišistickými rekvizitami, a obě využily této možnosti otřást občanskou morálkou a tím získat popularitu. Stejně jako Bettie Page v 50. letech tím získaly nejen mužské, ale i ženské fanoušky. Page inspirovala také mnoho módních návrhářů, například Jeana Paula Gaultiera, a byla pramenem inspirace pro rockabilly styl.  Pro vývoj burlesky, striptýzu a neoburlesky mělo účinkování Page velký význam. Její pózy a její eroticky naivní styl, stejně tak její vzhled, jsou mnoha pin-up modelkami a tanečnicemi nové burlesky kopírovány, mezi jiné patří Dita Von Teese, Immodesty Blaize či moderní pin-up modelky "Suicide Girls". S fotografiemi a filmy Bettie Page našel fetiš a glamour své nezaměnitelné místo ve vývoji burlesky. Dita Von Teese nazvala Bettie Page v této souvislosti „větrem v jejích třásních.“  V žebříčku nejvíc vydělávajících zesnulých celebrit skončila Bettie Page dle časopisu Forbes v roce na 2018 na 13. místě, když v tomto roce vydělala 7 miliónů dolarů díky ochranným známkám na oblečení, boty, kabelky, spodní prádlo, paruky a DVD.  Po Bettie Page byla pojmenována planetka hlavního pásu (184784) Bettiepage, jež byla objevena v roce 2005.

Filmy.

Kromě filmů z počátku padesátých let vznikly na konci devadesátých let nové filmy o životě Bettie Page a některé starší černobílé filmy byly opětovně vydány na DVD.

Bettie Mae Page (22. dubna 1923 Nashville, Tennessee, USA – 11. prosince 2008 Los Angeles, Kalifornie, USA) byla americká modelka fotografických aktů a fetiše, která byla v 50. letech 20. století nazývána "Královnou pin-up", avšak v 60. letech upadla v zapomnění. Od 80. let byla v různých subkulturách uctívána jako ikona pin-up a sexuální symbol. V 50. letech byla jednou z nejfotografovanějších žen, byla první známou modelkou bondage a fetiše, jednou z průkopnic sexuální revoluce. Stala se inspirací pro komiksové postavy, filmy a dala vzniknout neoburlesce. Zemřela v nemocnici roku 2008 ve věku 85 let po srdeční příhodě.

Bettie Mae Page (* 22. April 1923 in Nashville, Tennessee; † 11. Dezember 2008 in Los Angeles, Kalifornien) war ein US-amerikanisches Fetisch- und Aktmodell. Sie wurde in den 1950er Jahren durch Pin-up-Bilder bekannt, geriet in den 1960er Jahren weitgehend in Vergessenheit und wird seit den 1980er Jahren von verschiedenen Subkulturen als Pin-up-Ikone und Sexsymbol verehrt. Sie gilt als eine der meistfotografierten Frauen der 1950er Jahre, als erstes bekanntes Bondage- und Fetischmodel und als Wegbereiterin der sogenannten sexuellen Revolution. Sie war Inspiration für Comicfiguren, Filme und die Entwicklung der New Burlesque.


Struktura povrchu.

K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 138,13 km2, z toho:  Severní část okresu je více zvlněná a větší plochu zde zaujímají lesy, naopak jižněji od Písku je krajina rovinatá s velkým významem zemědělství a rybníkářství. Rozsáhlé lesní plochy se nacházejí také i v Píseckých horách a údolí řek Otavy, Vltavy, Skalice a Lomnice.

Demografické údaje.

Data k 1. 1. 2019:

Silniční doprava.

Okresem prochází část dálnice D4, dále silnice I. třídy I/4, I/19, I/20, I/22 a I/29. Silnice II. třídy II/102, II/105, II/121, II/123, II/138, II/139, II/140, II/159, II/175 a II/604.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí.  Albrechtice nad Vltavou • "Bernartice" • Borovany • Boudy • Božetice • Branice • Cerhonice • Čimelice • Čížová • Dobev • Dolní Novosedly • Drhovle • Heřmaň • Horosedly • Hrazany • Hrejkovice • Chyšky • Jetětice • Jickovice • Kestřany • Kluky • Kostelec nad Vltavou • Kovářov • Kožlí • Králova Lhota • Křenovice • Křižanov • Kučeř • Květov • Lety • Milevsko • Minice • Mirotice • Mirovice • Mišovice • Myslín • Nerestce • Nevězice • Okrouhlá • Olešná • Orlík nad Vltavou • Osek • Oslov • Ostrovec • Paseky • Písek • Podolí I • Probulov • Protivín • Přeborov • Předotice • Přeštěnice • Putim • Rakovice • Ražice • "Sepekov " • Skály • Slabčice • Smetanova Lhota • Stehlovice • Tálín • Temešvár • Varvažov • Veselíčko • Vlastec • Vlksice • Vojníkov • Vráž • Vrcovice • Záhoří • Zbelítov • Zběšičky • Zhoř • Zvíkovské Podhradí • Žďár

Změna hranice okresu.

Do roku 1990 byla v okrese Písek také obec:  Do 1. ledna 2007 byla v okrese Písek také obec:

Okres Písek je okres v Jihočeském kraji. Jeho dřívějším sídlem byl Písek, který se nachází v jeho jihozápadní části. Sousedí s jihočeskými okresy České Budějovice, Tábor a Strakonice a středočeským okresem Příbram. Písek a Milevsko jsou města s pověřeným obecním úřadem.

Der Okres Písek (Bezirk Pisek) ist ein Bezirk im Jihočeský kraj in Tschechien. Zahlreiche archäologische Funde zeugen von der Anwesenheit von Menschen bereits in der mittleren Steinzeit. Man findet Siedlungen von Kelten und Slawen, wobei der größte Teil des Bezirks erst im 14. Jahrhundert besiedelt wurde.


Přírodní podmínky.

Struktura povrchu.

Povrch okresu je dán tvarem centrální části Plzeňské kotliny a vějířovitým soutokem 4 významných západočeských řek. Město obklopují četné kopce a vrchy – nejvýznamnějším z nich je bezesporu hora Radyně (567 m), na jihovýchodním okraji okresu, se stejnojmenným hradem. Pod touto horou se rozkládá město Starý Plzenec, předchůdce dnešní Plzně. Na severu je Sylvánský vrch (403 m), ještě výše, již v okrese Plzeň-sever najdeme horu Krkavec (504 m) se stejnojmenným vysílačem. V severovýchodní části města jmenujme ještě vrch Chlum (416 m).  K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 137,66 km2, z toho:

Vodstvo.

Jak již bylo řečeno, okres leží na soutoku 4 významných řek, z čehož každá přibližně odvodňuje 1 okres Plzeňského kraje (s výjimkou okr. Plzeň-sever).  Nejvýznamnější (ale ne nejvodnější) plzeňskou řekou je Mže, která na území okresu přitéká ze západu, z Tachovska. Ve Skvrňanech přijímá Mže zprava Vejprnický potok, a pokračuje okolo centra města. U pivovaru se do Mže zprava vlévá Radbuza. V tomto místě řeka Mže také končí a tok pokračuje dále již jako Berounka. Ta se poté stáčí mírně k severovýchodu, kolem čističky odpadních vod. V Doubravce, pod románským kostelem sv. Jiří, přijímá zprava Úslavu a zahlubuje se do hlubokého údolí. Teče kolem Bukovce a Chrástu, za nímž opouští území okresu. V tomto bodě najdeme také jeho nejníže položený bod. Berounka teče dále směrem na Beroun a Prahu, kde se v Lahovicích zleva vlévá do Vltavy.  Řeka Radbuza přitéká do okresu z jihozápadu, z Domažlicka. Mezi Valchou a Liticemi je vodní nádrž České údolí z roku 1976. Dále pokračuje okolo čtvrti Doudlevce, v níž se do ní vlévá zprava Úhlava. Poté se řeka blíží centru města, kde u pivovaru ústí do Mže za vzniku Berounky.  Úhlava do Plzně přitéká od jihu, z Klatovska. Teče kolem Radobyčic a obtéká čtvrť Hradiště. V Doudlevcích ústí do Radbuzy.  Nejméně významnou plzeňskou řekou je zřejmě Úslava. Přitéká z jižního Plzeňska, od jihovýchodu. Na území okresu vstupuje u zámku Kozel, protéká Starým Plzencem a Koterovem. V Doubravce ústí do Berounky.  Vodní plochy v okrese jsou důležité zejména pro rekreační účely obyvatel. Jedná se o soustavu Boleveckých rybníků na severu Plzně a o přehradu České údolí na jihozápadě.

Hospodářství okresu.

Plzeň je naprosto jednoznačně hospodářsky nejsilnější okres nejen Plzeňského kraje, ale i celých západních Čech.  Plzeňský průmysl patří mezi nejrozvinutější v celé České republice. Plzeň je nejvýznamnějším českým střediskem dopravního strojírenství – obrovské plochy podniku Škoda zabírají skoro 2 km. Tento podnik vyrábí zejména kolejová vozidla – tramvaje, lokomotivy, rekonstruuje vozy pražského metra. V roce 2005 sem byla přenesena výroba trolejbusů z Ostrova nad Ohří. Škoda se nezabývá jen dopravním strojírenstvím, ale také výrobou turbín (ŠKODA POWER). Dalším podnikem je například (ŠKODA JS), která se zabývá výrobou vybavení pro elektrárny a jaderná zařízení. Od roku 1924 se zde vyrábí elektrické generátory (dnes ve firmě BRUSH SEM, s.r.o. - dříve ŠKODA Elektrické stroje), z kterých pochází valná většina elektrické energie proudící do českých podniků a domácností. V 90. letech začala na okraji Plzně vznikat nová průmyslovo-obchodní zóna Borská pole, kde sídlí podniky moderních průmyslových oborů – např. elektronika (PANASONIC). Velký význam v hospodářství okresu má také průmysl potravinářský. Pivo vařené v Plzeňských pivovarech se řadí mezi nejznámější a nejlepší na světě. Plzeňský masokombinát Schneider zase zásobuje velkou část západních Čech masnými výrobky.

Demografické údaje.

Data k 30. červnu 2005:

Silniční doprava.

Okresem prochází dálnice D5, dále silnice I. třídy I/19, I/20, I/26 a I/27. Silnice II. třídy jsou II/180, II/183, II/203, II/231, II/233 a II/605.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí.

Okres Plzeň-město je okresem v Plzeňském kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Plzeň. Do 31. prosince 2006 byla jedinou obcí okresu Plzeň. Od 1. ledna 2007 se okres však rozrostl o další samostatné obce, takže od té doby se skládá z 15 obcí, z čehož dvě obce mají status města (Plzeň a Starý Plzenec).

Okres Plzeň-město (: "Bezirk Pilsen-Stadt") ist ein Bezirk und ehemalige Verwaltungseinheit im Plzeňský kraj in Tschechien. Er ist der kleinste Bezirk aber gleichzeitig der mit der höchsten Bevölkerungsdichte im Plzeňský kraj. 181.600 Einwohner leben auf einer Fläche von 261,46 km2. Den Großteil der Fläche bildet die Stadt Pilsen mit einem Einwohneranteil von etwa 92 %.


Změny od 1. 1. 2007.

Podle vyhlášky MVČR č. 513/2006 Sb. přešla dne 1. ledna 2007 obec Černíkov z okresu Domažlice do okresu Klatovy. Tím došlo ke snížení rozlohy území okresu o 16,71 km2 na 1 123,46 km2. Počet obyvatel okresu se tím snížil o 328.

Přírodní charakteristika.

Struktura povrchu.

Podstatná část okresu je vyplněna pahorkatinami a brázdami o nadmořské výšce kolem 450 metrů "(Chodská pahorkatina, Kdyňská brázda, Holýšovská pahorkatina, Sedmihoří)". Výše položená území najdeme zejména při státní hranici s Německem. Jihovýchodní hranici okresu tvoří Všerubský průsmyk, který odděluje pohoří Šumava a Český les. Západně od Všerubského průsmyku se začínají zvedat vrcholky Čerchovského lesa, který je nejvyšší součástí pohoří Český les s jeho nejvyšší horou Čerchov (1 042 m). Na Čerchovský les potom navazuje pásmo Haltravy a Plešské vrchoviny.  K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 140,17 km2, z toho:

Vodstvo.

Nejvýznamnější řekou okresu je Radbuza, která pramení pod Lysou horou nedaleko Poběžovic. Protéká městy Horšovský Týn a Holýšov. Za městem Holýšov opouští území okresu.  Nejsilnějšími přítoky Radbuzy na okrese Domažlice jsou Černý potok a říčka Zubřina. Černý potok se do Radbuzy vlévá u Horšovského Týna, Zubřina potom u Staňkova. Tato říčka protéká také okresním městem Domažlice.  Vodní plochy jsou na okrese zastoupeny výhradně rybníky. Největší z nich – Mezholezský rybník má rozlohu 38 ha a leží u vsi Mezholezy v oblasti vrchoviny Sedmihoří.

Hospodářství okresu.

Okres Domažlice je průmyslově-zemědělský.

Průmysl.

Průmyslové závody okresu jsou soustředěny hlavně do jeho největších měst, zejména potom do města Kdyně. Strojírenský průmysl reprezentují firmy KDYNIUM (Kdyně) – výroba ocelových odlitků a ELITEX (Kdyně) – výroba strojů pro textilní a kožedělný průmysl.  Firma GALÍ-optik v Domažlicích se zabývá výrobou brýlových obrouček.

Zemědělství.

Rostlinná výroba okresu se zaměřuje zejména na pěstování pšenice a řepky.  Živočišná výroba se zabývá především chovem skotu, prasat a drůbeže. Největší zemědělské podniky sídlí v Meclově, ve Staňkově a v Puclicích.

Demografické údaje.

Data k 30. červnu 2005:

Silniční doprava.

Okresem prochází silnice I. třídy I/22 a I/26. Silnice II. třídy jsou II/183, II/184, II/185, II/189, II/190, II/192, II/193, II/195, II/196, II/197, II/198 a II/200.

Cestovní ruch.

Čisté životní prostředí, krásná příroda a lidové chodské tradice jsou velkým lákadlem pro turisty. Nejvýznamnějším střediskem cestovního ruchu na okrese je bezesporu město Domažlice se zachovalým a opraveným historickým jádrem. Hojně navštěvované je také druhé největší město okresu, Horšovský Týn, ve kterém můžeme navštívit zámek. Z menších obcí a městeček můžeme také jmenovat jedno z chodských center – Klenčí pod Čerchovem, a dále také obce Trhanov a Újezd. Pro turistiku, resp. cykloturistiku v pohoří Český Les jsou asi nejlepšími východisky obce Babylon, letovisko známé svým přírodním koupalištěm s údajně léčivou vodou. V letech 2010 a 2011 zde bylo vybudováno s podporou Evropské unie cca 40 km nových cyklostezek a nové naučné stezky. Pec a Klenčí pod Čerchovem. Turistický ruch se příliš nerozvinul v periferních, ale přesto atraktivních oblastech okresu, mezi které se řadí okolí obcí a měst Nemanice a Poběžovice. Významnou barokní památku – klášter v Pivoni "(část obce Mnichov u Poběžovic)" v důsledku zdevastovaného stavu navštívit nemůžeme. Jako velmi zajímavou a krásnou, ale relativně „zapomenutou“ oblast můžeme nazvat vrchovinu Sedmihoří na rozhraní okresů Domažlice a Tachov. Východisky do této oblasti jsou obce Mířkov a Mezholezy (okr. Domažlice), z tachovské „strany“ potom Prostiboř, Darmyšl, resp. Stráž.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí.  Babylon • Bělá nad Radbuzou • Blížejov • Brnířov • Bukovec • Čečovice • Čermná • Černovice • Česká Kubice • Díly • Domažlice • Drahotín • Draženov • Hlohová • Hlohovčice • Holýšov • Hora Svatého Václava • Horní Kamenice • Horšovský Týn • Hostouň • Hradiště • Hvožďany • Chocomyšl • Chodov • Chodská Lhota • Chrastavice • Kanice • Kaničky • Kdyně • "Klenčí pod Čerchovem " • "Koloveč " • Kout na Šumavě • Křenovy • Kvíčovice • Libkov • Loučim • Luženičky • Meclov • Mezholezy (dříve okres Domažlice) • Mezholezy (dříve okres Horšovský Týn) • Milavče • Mířkov • Mnichov • Močerady • Mrákov • Mutěnín • Nemanice • Němčice • Neuměř • Nevolice • Nová Ves • Nový Kramolín • Osvračín • Otov • Pařezov • Pasečnice • Pec • Pelechy • Poběžovice • Pocinovice • Poděvousy • Postřekov • Puclice • Rybník • Semněvice • Spáňov • Srbice • Srby • Staňkov • Stráž • Štichov • Tlumačov • Trhanov • Úboč • Újezd • Únějovice • Úsilov • Velký Malahov • Vidice • Vlkanov • Všekary • Všepadly • "Všeruby " • Zahořany • Ždánov

Změna hranice okresu.

Do 1. ledna 2007 byla v okrese Domažlice také obec:

Okres Domažlice je okresem v Plzeňském kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Domažlice. Mnohé obce okresu náleží do území národopisné oblasti Chodsko, jejímž střediskem je město Domažlice. Sousedí s plzeňskými okresy Plzeň-jih, Tachov a Klatovy. Jeho jihozápadní hranice je i státní hranicí s Německem.

Okres Domažlice (deutsch: "Bezirk Taus") ist ein Bezirk im Grenzgebiet des westböhmischen Plzeňský kraj in Tschechien. Auf 1.123 km2 leben etwa 60.000 Einwohner. Hauptort ist die Stadt Domažlice. Der Okres besteht aus 85 Gemeinden und 244 Ortsteilen.