Kodaňská škola.

Problematika bezpečnosti byla teorií a praxí mezinárodních vztahů a bezpečnostních studií tradičně konceptualizována ve dvou základních úrovních - národní a mezinárodní, kdy oba koncepty nahlížely na stát jako na primární referenční objekt.  V první polovině 80. let vstoupil do bezpečnostní diskuze britský politolog a tehdejší vědecký pracovník Kodaňského institutu pro mír "(Copenhagen Peace Research Institute" - COPRI) Barry Buzan a zásadně ovlivnil dosavadní koncept bezpečnostní analýzy.  Konceptualizace bezpečnosti byla Buzanem a kodaňskou skupinou rozšířena a prohloubena o,nové” hrozby a,nové” objekty a zároveň byl zaveden zcela nový pohled na dynamiku bezpečnosti, který získal pojmenování sekuritizace. Kodaňská škola představila nejenom nový koncept bezpečnosti, ale i jednotný analytický rámec pro jeho studium.  Samotný pojem sekuritizace byl poprvé formulován roku 1995 dánským politologem Olem Wæverem v publikaci ",On Security"". Následně byl koncept systematicky rozpracován výzkumnými pracovníky kodaňské školy, především pak již zmiňovaným Barrym Buzanem, který jako výsledek svého zkoumání vydal několik publikací zabývajících se teorií sekuritizace.  Na základě nově vzniklého postbipolárního uspořádáním na poli geopolitických vztahů, a s transformací bezpečnostních hrozeb, zaznamenala analýza mezinárodních vztahů výrazný a ucelený posun. Ústředním předmětem diskuze představitelů kodaňské skupiny v čele s Buzanem, Olem Wæverem a Jaapem de Wildem se stala otázka, zda a jak prohloubit koncept mezinárodní bezpečnosti, aniž by došlo k narušení její konceptuální soudružnosti, a jak rozšířit zaměření analytického rámce o jiné než tradičně vojenské druhy hrozeb a zároveň zachovat logičnost a smysluplnost konceptu.  Pojetí bezpečnosti, vycházející ze tří teoretických přístupů - anglické školy, sociálního konstruktivismu a strukturálního realismu, bylo doplněno o vertikální prohloubení konceptu, které formuluje kvalitativní proměnu v oblasti analytických rovin. Primární význam je tak přikládán nejenom rovině státní, ale i rozličným společenským aktérům a referenčním entitám. Cílem prohloubení bylo rozšíření konceptu státní roviny, o roviny mezinárodní a regionální a roviny substátních jednotek a jednotlivců. Největší důraz je kladen na vztah mezi státní a substátní úrovní. Existenční hrozbu ze strany jedince vůči státu považuje Buzan za zanedbatelnou, ale v opačné situaci dochází k navýšení potenciálu hrozby.  Současně bylo pojetí bezpečnosti rozšířeno o nové bezpečností hrozby a stávající koncept vojensko-politického charakteru byl prací kodaňské školy rozšířen o samostatný politický, společenský, ekonomický a environmentální sektor. Sektory jsou definovány jako,",náhledy na mezinárodní systém, které staví do popředí jeden konkrétní aspekt vztahů a interakci mezi veškerými jeho jednotkami”". Analytickým cílem rozšíření je (1) rozlišení interakcí jednotlivých odvětví, kdy lze již předem předpokládat existenční vztah mezi konkrétním sektorem a danými jednotkami, či provázanost, jako v případě státu, napříč sektory a (2) odlišnost povahy hrozeb a jejích strategií napříč sektory a jednotkami.

Zdroje hrozeb.

Vědci kodaňské skupiny svůj výzkum o přístupu k bezpečnostním otázkám stavějí na teorii rozdělení potenciálních hrozeb entit na sektory, konkrétně 5 sektorů: vojenský, politický, společenský, ekonomický a environmentální. Vnímání hrozeb v rámci sektorů začalo sílit v druhé polovině studené války a v současné době je všeobecně přijímaný fakt takový, že určitý objekt (v mezinárodních vztazích se povětšinou bavíme o státech) lze rozhodně ohrozit i jiným způsobem než jen pouhou fyzickou (vojenskou) agresí. Je ovšem důležité, aby všechny sektory byly na sebe v analýze bezpečnosti napojeny, aby bylo možné výzkum realizovat tak, aby bylo na sebe možné najít společné prvek řešení

Vojenský sektor.

Vojenský bezpečnostní sektor je nejcharakterističtějším pojmem pro výraz bezpečnost. Je významem schopnosti subjektu (povětšinou státu) bránit či odradit přímé vojenské agrese. Zahrnuje schopnost státu vykonávat politická rozhodnutí o použití vojenské síly za účelem zabezpečení státu a stát je tedy nejvýznamnějším, i když ne jediným, referenčním objektem, který se sám podílí na využívání vojenských složek jakožto způsobu sekuritizace. Podle autorů teorie sekuritizace se,"vojenská bezpečnost týká dvouúrovňového vzájemného působení útočných/obranných schopností státu a jak státy vnímají úmysly ostatních"".

Politický sektor.

Politický sektor sekuritizace se primárně zabývá otázkou zabezpečení organizační stability společenského řádu. Zabývá se nevojenskými hrozbami pocházejícími od jiných politických subjektů, než jsou státy. Díky tomu, že se tímto způsobem dají sekuritizovat již konkrétní osoby a tudíž ",bezpečnost lidských bytostí v tomto sektoru dostává do popředí”". Na pomezí s politickým sektorem, který se soustřeďuje hrozby proti základním hodnotám, suverenitě nebo teritoriální integritě státu, stojí terorismus. Dalšími příklady tohoto sektoru mohou být diktátorské režimy či porušování lidských práv.

Společenský sektor.

Přestože je společenská bezpečnost v úzkém propojení s bezpečností politickou, k protínání společných hranic dochází spíše výjimečně. Společenský sektor se zabývá otázkami bezpečnosti sociálních skupin, integrace a identity jako takové. Tyto faktory jsou z hlediska mezinárodní bezpečnosti stěžejní pro porozumění a stabilitu uvnitř společnosti. Představitelé kodaňské školy se zabývají konkrétními tématy sekuritizačních hrozeb jako jsou migrace, úbytek obyvatelstva a horizontální a vertikální soupeření.

Ekonomický sektor.

V souvislosti s globalizací získává svůj význam i ekonomický sektor, který zahrnuje takové jevy, které mohou mít vliv na moc, identitu nebo obranyschopnost státu. Takovými jsou například ekonomické krize nebo úmyslné uvalení embarg či sankcí. Ekonomická bezpečnost ve významu mezinárodních vztahů je schopnost státu řídit svou politiku národního hospodářství žádoucím způsobem adaptabilním na prostředí, ve kterém působí. Dnes, kdy existuje velká ekonomická provázanost světa je hospodářské zabezpečení pravděpodobně stejně důležitou součástí národní bezpečnosti jako bezpečnost vojenská. Podle Buzana ekonomická bezpečnost zahrnuje přístup ke zdrojům finančním prostředkům trhům, bez nich nelze udržet přijatelnou životní úroveň a dostatečnou státní moc.

Environmentální sektor.

Aktivní zájem o rozšíření zabezpečení států do úrovně environmentální ochrany se začal projevovat v roce 1972 na konferencí OSN o životním prostředí. Přesto většině států trvalo, než byla pochopena důležitost tohoto sektoru. Po výbuchu jaderné elektrárny Černobyl na Ukrajině se pozice tohoto sektoru začala utvrzovat a posléze byl definován jako,"princip zachování lokální a celoplanetární biosféry coby základního podpůrného systému, na němž závisí existence všech dalších lidských forem"”. Environmentální oblast lze rozdělit do dvou podoblastí – jednak ohrožení civilizace přírodními katastrofami, jednak negativní změna životního prostředí vlivem lidské činnosti. Příklady jsou zmenšující se biodiverzita a rozpad ekosystémů, nerovná distribuce potravin a energetických surovin, klimatická změna, dezertifikace nebo odlesňování.

Pojmosloví a proces sekuritizace.

Kodaňská škola spolu s prohloubením a rozšířením bezpečnostní analýzy přišla i s rozšířením jejího základního pojmosloví. Vedle procesu sekuritizace rozlišuje tři typy jednotek. Referenční objekty neboli entity, které jsou na základě reálné hrozby existenčně ohroženy, aktéry sekuritizace, kteří jsou iniciátory řečového aktu sekuritizace, kdy označují danou entitu jako existenčně ohroženou a funkcionální aktéry. V historii byl tradičními referenčním objektem stát či národ, ale na základě výzkumného přístupu kodaňské školy byla škála možných referenčních entit rozšířena. Referenční entitou může být lidstvo jako celek (např. v případě jaderné hrozby), otázka principu dodržování lidských práv či udržitelnost životního prostředí. Roli sekuritizačního aktéra mohou zaujmout političtí lídři, byrokratická zřízení či lobbistické skupiny. Přesto je jejich identifikace daleko komplikovanější než je tomu u referenčních objektů. Daná událost může být analyzována na základě analytických rovin odlišně a ",řečový akt nebývá pokaždé sebedefinující ve vztahu k subjektu, který ho realizuje, a označení aktér je proto v jistém smyslu arbitrární”". Funkcionální aktéři ovlivňují dynamiku bezpečnostních vztahů uvnitř sektoru, avšak nepodílí se přímo na procesu sekuritizace. Příkladem funkcionálního aktéra je jaderná elektrárna a její představitelé, aktéry sekuritizace ochránci životního prostředí a referenčními objekty jsou pak občané, stát a životní prostředí.  Sekuritizace je dynamický proces společenského utváření hrozeb, kdy se určité téma stává absolutní bezpečnostní prioritou. Obvykle začíná jeho extrémní politizací, které s politikou nijak nesouvisí a stát ho nezahrnuje do své agendy. Následně je téma politizováno a stává se součástí veřejné politiky (vyžaduje rozhodnutí a využití jeho prostředků). Poté se z politického stává již sekuritizovaným, kdy je téma prezentováno jako hrozba pro existenci státu a vyžaduje mimořádná opatření. Pokud pro aktéry začne téma ztrácet mimořádnou důležitost a není ohrožen, dochází k desekuritizaci při níž se začne vytrácet z veřejné agendy.

Příklady sekuritizace.

Terorismus.

Obětí dopravních nehod se ročně stane průměrně 150 000 lidí v 56 zemích. Tento fakt je akceptován bez dalších požadavků na bezpečnostní opatření. Oproti tomu teroristické útoky v těchto zemích usmrtily průměrně 5 312 osob mezi lety 1994 až 2004. Toto číslo činí pouze 5 % osob zabitých každoročně v dopravních nehodách, přestože je to jedna z hlavních bezpečnostních priorit.

Invaze do Iráku.

Invaze do Iráku byla také jedním ze sekuritizovaných témat a to jak ve vojenské oblasti, kdy bylo použití zbraní hromadného ničení bráno jako důvod pro invazi, tak v oblasti sociální a politické v souvislosti s porušováním lidských práv.

Imigrace.

Sekuritizovanými tématy jsou i imigrace a uprchlická krize v Evropě a Spojených státech, kdy se obavy z teroristických úkolů používají jako důvod pro zavedení hraničních kontrol. Svůj vliv na toto beze sporu měly útoky z 11. září 2001, které přispěly k rostoucím obavám. Méně pozornosti je tak věnováno ekonomickým faktorům, které vždy hrály svou roli v mezinárodní migraci.

Porušování lidských práv.

V 90. letech spustila Amnesty International kampaň „"Turecko: Žádná bezpečnost bez lidských práv"", čímž přímo spojovala porušování lidských práv Kurdů s bezpečnostní otázkou.

Průzkum vesmíru.

Sekuritizovat lze například i průzkum vesmíru. Tuto oblast lze podat jako zájem prozkoumávat dosud nepoznané a prohlubovat tak vědomosti lidstva nebo jako potřebu ochránit lidstvo před hrozbou meteoritů. Podle teorie sekuritizace by tak šlo snáze dosáhnout cíle získat podporu pro vesmírný průzkum.

Kritika.

Kodaňská bezpečnostní analýza se stala předmětem mnohých kritik, jak z oblasti bezpečnosti, tak z oblasti sociologie a teorií mezinárodních vztahů. Andrew Moravcsik si ve svém pojednání, v němž zpochybňuje faktické přispění kodaňského konstruktivismu k teoretickému porozumění EU a evropské integrace, klade metaforickou otázku: "‘Je něco shnilého ve státě dánském?’"  Kritika Michaela C. Williamse se dotýká tří okruhů. Williams za prvé tvrdí, že kodaňská škola nevychází pouze ze sociálního konstruktivismu, který si osvojila, ale že její základy leží také na realistické tradici. Respektive, že koncept sekuritizace nese známky radikální formy reálné politiky, s níž je spojeno jméno Carla Schmitta, a která stojí na pozadí smýšlení poválečných realistů. Dále říká, že kodaňská škola považuje sekuritizaci za specifický druh řečového aktu. Williams následně poukazuje na to, že to jak kodaňská škola rozumí pojmu bezpečnost, je podloženo Schmittovým pohledem na politické uspořádání. Schmitt říká, že podstata politického konceptu se nenachází v problémech samotných, ale v konkrétní cestě, vedoucí k oněm problémům. V druhém bodě kritiky si Williams klade otázku, zda pokud je bezpečnost pouze specifickou formou sociální činnosti, znamená to tedy, že úplně každé téma se může stát bezpečnostním tématem, a že jakákoli forma násilné nebo diskriminující politiky musí být nahlížena jako druh řečového aktu a posuzována objektivně. V posledním bodě kritiky upíná Williams pozornost na fakt, že soudobá komunikace v politice se stále více přesouvá na televizní obrazovky – dochází tedy k nárůstu sepjetí politiky s produkcí visuálních obrazů, a tím pádem není možné chápat sekuritizaci jen jako řečový akt, ale je třeba také zahrnout visuální obrazy a jejich globální dosah.  Thiery Balzacq ve své kritice uvádí, že základní problém v konceptualizaci bezpečnosti podle kodaňské školy tkví v přílišné formálnosti procesu, což má za následek zkreslený smysl sekuritizace, jako neměnný a stálý proces. „Chceme-li být konkrétní, tak předpoklad řečového aktu se nakonec blíží k omezení bezpečnosti pouze na konvenční proces, jako je například manželství, nebo sázení, ve kterém musí „náhodné štěstí“ (podmínka úspěchu), zcela převládnout, aby akt proběhl“. Naproti tomu Balzacq následně polemizuje o tom, že sekuritizaci lze lépe chápat jako strategický či pragmatický akt a jako součást okolností, zahrnující kontext psycho-kulturní dispozice publika a schopnost přivést mluvčího a posluchače k interakci. Rozdíl oproti řečovému aktu pak spočívá v tom, že strategický proces operuje na úrovni přesvědčování, k čemuž používá různé prostředky, jako například emoce, gesta, metafory, stereotypy a v neposlední řadě i lži.  Předešlé kritiky se týkaly především potenciálního realistického charakteru, ze kterého škola vychází a konzervativní podstaty teorie sekuritizace nebo formální stránky procesu (Balzacq). Podle Lene Hansen je tu ale ještě jedno téma k diskusi, a to je absence genderu. Hansen říká, že v konceptu „řečového aktu“ kodaňské školy jsou dvě prázdná místa, která zabraňují zahrnutí genderu. Hansen je pojmenovala jako "„security as silence“" a "“subsuming theory“." První situace je stav, kdy osoba, která je potenciálně ohrožena, má pouze omezenou nebo žádnou možnost, mluvit o své bezpečnostní situaci. „"Subsuming theory"“ vzniká, protože problémy týkající se genderu jsou často navázány na další aspekty, které se týkají ohrožené osoby, jako je například národnost, nebo víra. Hansen dále říká: "„Problém zahrnutí genderu do bezpečnostní analýzy čelí obvykle reakci, že tento problém nespadá do kategorie národní a zároveň tedy i kolektivní bezpečnosti, ale do kategorie sociální a individuální. Ale případ Pákistánských vražd ze cti ukazuje, že se jedná o základní otázku přežití, a že bezpečnost konkrétních jednotlivců je hluboce zakotvena v konceptu kolektivní bezpečnosti“."

Sekuritizace je proces vytváření hrozeb, kdy se určité téma, na základě intersubjektivního prezentování, stává otázkou bezpečnosti. Tento proces představuje extrémní formu politizace, tedy případ, kdy se dané téma přesouvá do agendy státu a je tak zásadní pro jeho ochranu a fungování. Téma se stává mezinárodním bezpečnostním problémem, které je na základě přesvědčivé argumentace významnější, nežli odlišná témata a proto by mu měla být přisouzena absolutní přednost. Neděje se tak nutně na základě skutečně existující hrozby, ale proto, že je téma jako hrozba prezentováno, a to médii, politiky nebo nevládními organizacemi, především na základě verbálního projevu.

Versicherheitlichung (, selten auch Sekurisation genannt) ist ein Konzept in der politikwissenschaftlichen Teildisziplin Internationale Beziehungen. Der Begriff beschreibt, dass ein Sachverhalt als Sicherheitsproblem wahrgenommen oder zu einem gemacht wird. Dieses „auf die Sicherheitsagenda setzen“ kann dazu führen oder mit dem Ziel verfolgt werden, einen größeren Handlungsspielraum bei der Bearbeitung dieses Sachverhalts zu erlangen und weitreichendere Maßnahmen politisch durchsetzen zu können.


Historie.

Kosmodrom byl vybudován v Kyzylordské a Karagandské oblasti na území Kazašské SSR (nyní Republika Kazachstán) mezi sídly Kazaly a Žosaly na základě rozhodnutí vlády SSSR č. 292-181 ze dne 12. února 1955 jako 5. Naučno-issledovatělskij ispytatělnyj poligon (5-NIIP, "5й Научно-исследовательский испытательный полигон", "5-НИИП") Ministerstva obrany SSSR pro zkoušky balistických raket.  Do té doby pro pokusy s raketami sloužila vojenská střelnice (nyní Kosmodrom Kapustin Jar), která k pokusům vícestupňových raket vyvíjenými týmem Koroljova nedostačovala. Proto maršál dělostřelectva Mitrofan Nědělin rozhodl postavit základnu větší. Výstavbu nové základny dostal na starost generál ženijního vojska Georgij Maximovič Šubnikov. Na budoucí staveniště se dostal s prvními spolupracovníky již 12. ledna 1955. Železniční vagóny jim sloužily jako dílny i obydlí. Organizační struktura vojenské správy střelnice byla stanovena direktivou Generálního štábu ozbrojených sil SSSR ze dne 2. června 1955; tento den byl později rozkazem ministra obrany SSSR č. 00105 ze dne 3. srpna 1960 oficiálně označen za datum zřízení kosmodromu. Správou kosmodromu byla pověřena raketová vojska RVSN (Raketnyje vojska stratěgičeskogo naznačenija, Ракетные войска стратегического назначения), později rampy pro kosmické nosiče spravovaly VKS (Vojenno-kosmičeskije sily, Военно-космические силы).  První úspěšný start balistické rakety z kosmodromu se uskutečnil 3. srpna 1957. Od 4. října 1957, kdy odtud byla vypuštěna první umělá družice Země Sputnik 1, je používán i pro kosmické starty. V západním tisku byl často nazýván Tjura-Tam podle blízké železniční stanice. Původní vesnice Bajkonur (kazašsky Bajkonyr) leží asi 320 km severovýchodně od kosmodromu; její jméno bylo pro kosmodrom použito kvůli utajení jeho skutečné polohy.  Oficiální narozeniny kosmodromu Bajkonur jsou stanoveny na 2. června 1955, kdy byla příkazem generálního štábu ustavena organizace Pátého výzkumného a zkušebního prostoru a bylo vytvořeno ředitelství cvičiště - vojenská jednotka 11284. Na začátku výcviku a vypouštění bylo na cvičišti 527 inženýrů a 237 techniků, celkový počet vojenského personálu byl 3600 lidí.

Vojenské tajemství.

Raketový kosmodrom Tjura-Tam patřil mezi přísně střežená a tajená místa. V roce 1956 jeho stavbu sice prokázaly snímky z amerického špionážního letadla U-2, ale souřadnice Sověti tajili dál. Po Gagarinově letu požádal SSSR Mezinárodní leteckou federaci (FAI) o uznání rekordního letu a uvedl, že startoval z Kosmodromu Bajkonur. Na mapě této oblasti byla zakreslena jen vesnice Bajkonur, jinak zde byl trestanecký tábor, a tak se Sověti rozhodli uvést vzdálenou vesnici jako místo startu rakety.  Při návštěvě francouzského prezidenta Charlese de Gaulla byla instalována před budovami základny s původním označením "Ploščadka 10" nová tabule s označením "Zvezdograd" a později, 29. ledna 1958 bylo městečko u základny pojmenováno "Leninsk".

Po rozpadu SSSR.

Po rozpadu SSSR v roce 1993 přešel kosmodrom do vlastnictví nově vzniklého samostatného státu Kazachstán, ale po složitých jednáních byla 4. ledna 1994 podepsána dvoustranná mezivládní dohoda o dlouhodobém pronájmu kosmodromu Ruské federaci na dobu nejméně 20 roků za 115 mil. USD ročně.  VKS v roce 1996 přešly zpět do RVSN. V roce 1999 bylo rozhodnutím ruské vlády zřízeno středisko FGUP Federalnyj kosmičeskij centr „Bajkonur“ (ФГУП Федеральный космический центр „Байконур“) a v souvislosti s tím přebrala postupně rampy do své péče ruská kosmická agentura RAKA (Rossijskoje aviacionno-kosmičeskoje agentstvo, Российское авиационно-космическое агентство, РАКА), nyní Státní korporace pro kosmické aktivity Roskosmos.  V roce 2001 byly vytvořeny KVRF (Kosmičeskije vojska Rossijskoj federacii, Космические войска Российской федерации, КВ РФ), kterým podléhá vojenská část kosmodromu. Současný oficiální název je 5. Gosudarstvennyj ispytatělnyj kosmodrom (5-GIK, "5й Государственный испытательный космодром", "5-ГИК") Ministerstva obrany Ruské federace.  Dne 9. ledna 2004 podepsali ruský prezident V. Putin a kazašský prezident N. Nazarbajev dohodu o prodloužení pronájmu do roku 2050 (smlouva byla ratifikována ruskou Dumou 25. května 2005). Parlament Kazachstánu ratifikoval smlouvu v březnu 2010.  V lednu 2005 byla zřízená společná kazašsko-ruská společnost „Bajterek“ pro komerční zajišťování startů nosných raket typu Angara.

Popis kosmodromu.

Vlastní kosmodrom (bez pádových oblastí stupňů ve střeleckém sektoru) zabírá plochu 6717 km. Nachází se zde 15 ramp 9 typů pro vypouštění kosmických nosičů, 4 rampy pro vypouštění mezikontinentálních balistických raket, 11 montážních budov MIK (montažno-ispytatělnyj korpus) se 34 halami pro přípravu nosných raket a družic a sond, 3 tankovací stanice pro plnění nádrží kosmických těles kapalnými pohonnými látkami a stlačenými plyny, sledovací stanice s výpočetním střediskem pro zajišťování vzletu raket, stanice pro zkapalňování vzduchu pro výrobu kapalného kyslíku a dusíku (kapacita 300 t/den), tepelná elektrárna s výkonem 60 MW, energovlak s výkonem 72 MW, 2 letiště („Krajnyj“ a „Jubilejnyj“, kde byla přistávací dráha sovětského raketoplánu Buran, 470 km železničních tratí (z toho 40 km speciálního rozchodu), 1281 km silnic, 6610 km elektrorozvodné sítě, 2784 km spojové sítě a hangár, kde byl uložen raketoplán Buran.

Využití kosmodromu.

Z kosmodromu jsou a v minulosti byly vypouštěny všechny sovětské a ruské pilotované kosmické lodě typů Vostok, Voschod a Sojuz a bezpilotní nákladní kosmické lodě typu Progress, zásobující Mezinárodní vesmírnou stanici. Jsou odsud vypouštěny stacionární telekomunikační družice, sondy k Měsíci a sondy k planetám a část vědeckých, aplikovaných a vojenských umělých družic Země.  Používaly nebo používají se k tomu účelu různé typy nosných raket; v současné době [2017] zejména různých modifikací typů Sojuz, Proton a Zenit.

Zázemí kosmodromu.

Přes 70 000 specialistů a jejich rodin (stav 2002) žije a pracuje v městě Bajkonur (původní název Taškent-90, pak Tjura-Tam, pak Zvezdograd, pak Leninskoje, pak až do 20. prosince 1995 Leninsk, zeměpisné souřadnice ) na břehu řeky Syrdarji.

Muzeum.

Na kosmodromu Bajkonur se nachází malé muzeum vedle dvou malých domků, bývalých rezidencí Sergeje Koroljova a Jurije Gagarina. Obě chaty byly zachovány a jsou součásti muzea, které je domovem sbírky kosmických artefaktů. Renovovaný testovací exemplář ze sovětského programu Eněrgija-Buran stojí vedle vchodu do muzea. Součástí muzea jsou také fotografie související s historií kosmodromu včetně obrazů všech kosmonautů. Každá posádka každé expedice zahájené z Bajkonuru zde zanechává podepsanou fotografii celé posádky, která je vystavena za sklem. Muzeum má také mnoho předmětů souvisejících s Gagarinem, včetně pozemního ovládacího panelu z jeho letu, jeho uniformy a půdy z místa přistání, které se uchovaly ve stříbrném kontejneru. V jedne z muzejních místností se nachází také starší verze návratové kapsle kosmické lodi Sojuz.

Kulturní význam.

České ohlasy historicky nejvýznamnějšího sovětského kosmodromu nalézáme ve skladbě Bajkonur z alba 15 let jsem Na Kovárně na plech hudební skupiny Tři sestry.

Kosmodrom Bajkonur (kazašsky, "Bayqoñır ğarış aylağı"; rusky "") je kosmodrom (základna pro starty kosmických raket) v Kazachstánu používaný od počátku kosmické éry Sovětským svazem a později Ruskem.

Das Kosmodrom Baikonur ( "Kosmodrom Baykonur", "Bayqoñır ğarış aylağı") ist ein Raketenstartplatz im Süden Kasachstans nördlich der Stadt Baikonur. Es ist der weltweit erste und derzeit größte Weltraumbahnhof. Das Kosmodrom Baikonur war sowohl Startplatz für den ersten künstlichen Satelliten Sputnik 1 als auch für den ersten bemannten Raumflug. Die Startrampe der beiden Missionen wurde zu Ehren von Juri Gagarin, dem ersten Menschen im All, in Gagarin's Start umbenannt.


Stručný životopis.

Na klavír hrál od svých 4 let, již v roce 1948 natočil svoji první gramofonovou desku a vyhrál v Ostravě soutěž mladých klavíristů. V roce 1953 se na koncertě seznámil s profesorem Františkem Rauchem, z jehož popudu pak v roce 1955 začal studovat na konzervatoři hru na klavír, dirigování a skladbu. V roce 1958 poprvé veřejně vystoupil s Orchestrem Karla Vlacha. Koncem 50. let alternoval Jiřího Šlitra společně s Oldřichem Františkem Korte jakožto klavírista v Laterně Magice, od roku 1959 působil jako klavírista Tanečního orchestru Československého rozhlasu v Praze. Byl velmi všestranným hudebníkem, spolu s populární hudbou se ale stále věnoval i jazzu a vážné hudbě, uměl hrát i country hudbu. Od roku 1958 hrál v jazzovém triu s legendárním českým jazzovým kontrabasistou Luďkem Hulanem a bubeníkem Ivanem Dominákem, kde natáčeli své nahrávky s legendární kapelou Studio 5, později vystupovali společně i v Orchestru Československého rozhlasu.  V roce 1958 se také osobně poznal s mladým a právě začínajícím zpěvákem Karlem Gottem, se kterým se postupně velmi sblížil. Počátkem šedesátých let také studoval pražskou AMU u profesora Františka Raucha, v té době ale už hrál v Divadle Semafor, v Divadle Apollo, vystupoval i s Jazzovým orchestrem Československého rozhlasu legendárního dirigenta Karla Krautgartnera.  V roce 1966 vyhrál mezinárodní jazzovou interpretační soutěž ve Vídni. V polovině šedesátých let zaskočil za zraněného kolegu Jaromíra Klempíře a odjel společně s Karlem Gottem na půl roku do USA, kde oba společně vystupovali v Las Vegas. Po návratu z USA se již natrvalo stal členem Orchestru Ladislava Štaidla, což byla doprovodná kapela zpěváka Karla Gotta, kde působil až do své smrti, zejména jakožto hudební aranžér a sólista orchestru. Vedle toho se ovšem nadále věnoval jazzové hře i vážné hudbě. Hrál společně s dalším významným českým jazzovým klavíristou Karlem Růžičkou, aranžoval mnoho vlastních sólových nahrávek, kromě Karla Gotta spolupracoval i se zpěvačkou Jitkou Zelenkovou. Jako muzikant a klavírista byl naprosto výjimečný v tom, že uměl velmi dobře hrát prakticky všechny běžné styly hry na klavír, tedy vážnou hudbu, klasický jazz i populární hudbu.  V posledních letech života se u něj objevily problémy s alkoholismem. Zemřel ve věku 55 let na rakovinu.

Rudolf Rokl (16. prosince 1941 v Rychnově nad Kněžnou – 23. září 1997 v Praze) byl český klavírista, skladatel a hudební aranžér dlouholetý spolupracovník a osobní přítel zpěváka Karla Gotta. Kromě populární hudby se také aktivně věnoval hudbě vážné a jazzu.

Rudolf Rokl (* 16. Dezember 1941 in Rychnov nad Kněžnou; † 23. September 1997 in Prag) war ein tschechischer Jazzmusiker (Piano, Komposition und Arrangement), der langjähriger Mitarbeiter und enger Freund des Popsängers Karel Gott war.


Vojenská kariéra.

Narodil se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny a absolvoval přípravnou důstojnickou školu izraelské armády v Haifě. Do armády vstoupil v roce 1955 a stal se příslušníkem pěchotní brigády Golani. Během sinajské války v roce 1956 vedl demoliční tým a zúčastnil se bojů v Rafě a na Sinaji. O čtyři roky později mu byla udělena medaile Za odvahu za udatnost při izraelském úderu na syrskou vesnici Tawafiq.  Během šestidenní války v roce 1967 sloužil jako zástupce velitele 51. praporu brigády Golani a zúčastnil se bojů o Golanské výšiny. Během následné opotřebovací válce velel 13. praporu brigády a zúčastnil se bojů na Golanských výšinách, v Bejtše'anském údolí, Jordánském údolí a podél Suezského průplavu. V letech 1970 až 1972 sloužil jako velitel operací Jižního velitelství, kterému tehdy velel Ariel Šaron.  V roce 1972 mu bylo svěřeno velení brigády Golani, kterou o rok později vedl během intenzivních bojů jomkipurské války. Brigáda se podílela na snahách o zastavení syrského postupu na Golanských výšinách, bojích o horu Hermon a na následném izraelském protiútoku v Sýrii. Během třetí bitvy o horu Hermon byl raněn a do vedení brigády se vrátil v průběhu bojů předcházejícím konečné dohody o odpoutání z května 1974.  V roce 1976 byl jmenován velitelem 36. obrněné divize. Rok nato byl povýšen do hodnosti generála ("Aluf") a jmenován vedoucím operačního oddělení na operačním ředitelství armády. Následně mu bylo svěřeno oddělení odpovědné za výcvik a v roce 1981 se stal velitelem Severního velitelství. Sehrál významnou roli v první libanonské válce v roce 1982 a dovedl izraelská vojska k Bejrútu (po bojích se syrskou armádou a Organizací pro osvobození Palestiny). Stal se jedním z izraelských vysokých vojenských představitelů vyšetřovaných Kahanovou komisí po masakru v Sabře a Šatíle. Podle francouzského spisovatele Luca Rosenzweiga komise vyzvala Droriho k odstoupení, zatímco podle historika Howarda Sachara požadovala jeho okamžité propuštění. Na základě jiných zdrojů však komise nevydala ve vztahu k Drorimu žádné doporučení. V čele Severního velitelství následně stál do prosince 1983 (podle Sachara byl propuštěn) a následně odjel na studijní cestu do Spojených států.  Do Izraele se vrátil v roce 1984, kdy byl pověřen velením pozemních sil. Později stanul v čele operačního ředitelství a v říjnu 1986 se stal zástupcem náčelníka Generálního štábu. Armádu opustil o dva roky později, když neuspěl v získání postu náčelníka Generálního štábu.

Civilní kariéra.

V letech 1961 až 1964 studoval archeologii na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a zúčastnil se řady archeologických vykopávek, včetně té Jigaela Jadina na Masadě. Po odchodu z izraelské armády byl jmenován ředitelem odboru památek na ministerstvu školství. Pod jeho vedením bylo oddělení rozšířeno, restrukturalizováno a v roce 1990 přeměněno na Izraelský památkový úřad, jehož se stal prvním ředitelem.  Jeho působení v čele památkového úřadu bylo poznamenáno konflikty s ultraortodoxními charedim, kteří považovali archeologické průzkumy v místech možných pohřebišť za urážku judaismu. Ultraortodoxní politické strany opakovaně požadovaly jeho propuštění, přičemž dokonce vyhrožovaly odchodem z vládní koalice, pokud jim nebude svěřena kontrola nad vykopávkami hrobů. Drori občas dostával výhrůžky a měl se stát i cílem kabalistického obřadu Pulsa diNura, jehož cílem má být přivodit smrt jiné osoby. Na svoji funkci nakonec rezignoval v roce 2000.  Zemřel 12. května 2005 poté, co utrpěl infarkt myokardu během turistického výletu v Negevské poušti. Na jeho počest nese jeho jméno archeologické naleziště u římského divadla v Tiberiadě.

Amir Drori (: אמיר דרורי, 5. srpna 1937 – 12. března 2005) byl izraelský generál, který během své vojenské kariéry velel brigádě Golani, Severnímu velitelství a nakonec se stal zástupcem náčelníka Generálního štábu. Po odchodu z armády působil jako ředitel odboru památek na ministerstvu školství, který transformoval a rozšířil v Izraelský památkový úřad, jehož se stal prvním ředitelem.

Amir Drori (; geboren am 5. August 1937 in Tel Aviv; gestorben am 12. März 2005 in der Negev-Wüste) war ein israelischer Generalmajor der Israelischen Verteidigungsstreitkräfte, der unter anderem zwischen 1985 und 1986 Kommandeur des Heeres sowie von 1986 bis 1987 stellvertretender Chef des Generalstabes war. Nach seinem Ausscheiden aus dem Militärdienst war er zwischen 1988 und 2000 Direktor der Antikenverwaltung "(Israel Antiquities Authority)".


Biografie.

Absolvoval Hospodářskou školu v Berouně, v letech 1945–1948 studoval Vysokou školu obchodní v Praze a získal titul inženýra. Po únorovém převratu v roce 1948 patřil mezi komunistické aktivisty, kteří na této škole prováděli čistky mezi studenty a byl předsedou Akčního výboru Národní fronty na této škole. V roce 1946 (podle jiného zdroje roku 1945) vstoupil do KSČ. V letech 1948–1950 byl referentem a v letech 1951–1953 vedoucím oddělení národního hospodářství v Kanceláři prezidenta republiky za prezidentství Klementa Gottwalda. Vedl tým ekonomů, který za pomoci sovětských poradců připravoval peněžní reformu v roce 1953. V letech 1953–1965 pak byl vedoucím oddělení předsednictva vlády.  Během pražského jara se politicky výrazněji neangažoval. Jeho politická kariéra vyvrcholila za normalizace. V letech 1966–1968 byl členem ekonomické komise ÚV KSČ, od listopadu 1968 do září 1969 tajemníkem Byra pro řízení stranické práce KSČ v českých zemích a v letech 1969–1971 předsedou ekonomické komise Byra pro řízení stranické práce KSČ v českých zemích. K 26. září 1969 byl kooptován za člena Ústředního výboru Komunistické strany Československa. V této funkci ho potom potvrdil XIV. sjezd KSČ, XV. sjezd KSČ a XVI. sjezd KSČ. V období leden 1970 až červenec 1975 byl také kandidátem předsednictva ÚV KSČ a od července do své smrti v dubnu 1983 členem předsednictva ÚV KSČ.  Zastával četné státní a vládní funkce. V roce 1968 byl nejprve ministrem bez portfeje v první vládě Oldřicha Černíka, v níž od dubna 1968 zastával portfolio ministra pověřeného řízením Státního cenového úřadu. V třetí vládě Oldřicha Černíka, první vládě Lubomíra Štrougala, druhé vládě Lubomíra Štrougala, třetí vládě Lubomíra Štrougala a čtvrté vládě Lubomíra Štrougala zastával post jejího místopředsedy a zároveň ministra – předsedy Státní plánovací komise (ve čtvrté vládě Lubomíra Štrougala už jen jako místopředseda vlády). V letech 1969–1970 byl navíc předsedou Hospodářské rady vlády ČSSR, v letech 1971–1981 předsedou Rady ekonomického výzkumu ČSSR. Od roku 1974 zastával post předsedy československé části Mezivládní československo-sovětské komise pro hospodářskou a vědeckotechnickou spolupráci.  Patřil mezi hlavní činitele v oblasti hospodářské politiky normalizačního Československa. V listopadu 1975 měl například hlavní referát na zasedání ÚV KSČ o ekonomických úkolech na rok 1976. Podobně byl hlavním řečníkem na zasedání ÚV KSČ v prosinci 1977, prosinci 1978 a prosinci 1979. V ekonomické oblasti patřil k představitelům konzervativního komunistického stylu, třebaže odmítal rigidní metody řízení. Trval ovšem na nutnosti centrálního plánování. Podle údajů k roku 1972 měl manželku, rovněž vystudovanou ekonomku, dceru a syna (v té době studujícího na škole). V roli člena vlády necestoval mimo země socialistického bloku (s výjimkou Finska).  Dlouhodobě zasedal v zákonodárných sborech. Ve volbách roku 1971 zasedl do Sněmovny lidu (volební obvod č. 66 – Most, Severočeský kraj). Mandát obhájil ve volbách v roce 1976 (obvod Most-jih) a volbách v roce 1981 (obvod Most–Chomutov). Ve Federálním shromáždění setrval do své smrti roku 1983. Pak ho nahradil František Šádek.  V roce 1973 mu byl udělen Řád Vítězného února, v roce 1975 Řád republiky.

Václav Hůla (21.září 1925 Skryje – 1. dubna 1983 Praha) byl český a československý ekonom, politik Komunistické strany Československa, poslanec Sněmovny lidu Federálního shromáždění za normalizace a ministr vlád ČSSR v 60.–80. letech.

Václav Hůla (* 21. Juli 1925 in Skryje, Okres Brno-venkov; † 1. April 1983) war ein tschechoslowakischer Politiker der Kommunistischen Partei KSČ "(Komunistická strana Československa)", der unter anderem zwischen 1969 und 1983 stellvertretender Ministerpräsident der Tschechoslowakischen Sozialistischen Republik (ČSSR) sowie von 1969 bis 1971 und erneut zwischen 1976 und 1983 Vorsitzender der Staatlichen Planungskommission SPK "(Státní plánovací komise)" war.


Biografie.

V roce 1929 absolvoval obchodní akademii a poté pracoval v ČKD jako mzdový účetní. Od roku 1929 se angažoval v komunistickém mládežnickém hnutí Komsomol. Od roku 1935 byl členem KSČ. V letech 1934–1939 působil jako tajemník Svazu přátel Sovětského svazu a redigoval časopis "Svět sovětů".  V letech 1944–1945 byl členem IV. prozatímního ilegálního vedení KSČ, kde měl na starosti zajišťování vojenských úkolů a ochranu strany. V dubnu 1945 byl členem České národní rady jako revolučního orgánu na konci nacistické vlády a byl členem její vojenské komise během pražského povstání. V letech 1945–1948 byl členem předsednictva Ústředního výboru KSČ a v letech 1951–1953 tajemníkem ÚV KSČ. Dlouhodobě se angažoval ve Svazu československo-sovětského přátelství, kde měl v letech 1953–1972 funkci místopřededsedy a v letech následujících až do roku 1987 předsedy.  4. června 1945 byl kooptován do Ústředního výboru Komunistické strany Československa. V této funkci ho potvrdil i VIII. sjezd KSČ, IX. sjezd KSČ, X. sjezd KSČ, XI. sjezd KSČ, XII. sjezd KSČ, XIII. sjezd KSČ, XIV. sjezd KSČ, XVI. sjezd KSČ a XVII. sjezd KSČ. Od března 1946 do června 1954 byl členem Předsednictva ÚV KSČ, od dubna 1946 do dubna 1948 i členem Sekretariátu ÚV KSČ (od září 1951 do ledna 1952 zastával funkci člena Organizačního sekretariátu ÚV KSČ). V září 1951 se stal tajemníkem ÚV KSČ a zůstal jím do ledna 1952. Po několik desítek let zasedal nepřetržitě v nejvyšších zákonodárných sborech Československa. V letech 1945–1946 byl poslancem Prozatímního Národního shromáždění za KSČ. Poslancem byl do parlamentních voleb v roce 1946. Po nich se stal poslancem Ústavodárného Národního shromáždění. Po volbách do Národního shromáždění roku 1948 se stal poslancem Národního shromáždění a zde pak zasedal až do roku 1968 (od roku 1960 pod názvem Národní shromáždění Československé socialistické republiky). Byl zvolen ve volbách v roce 1954, volbách v roce 1960 i volbách v roce 1964. Po federalizaci Československa usedl roku 1969 do Sněmovny lidu Federálního shromáždění a mandát získal i ve volbách v roce 1971, volbách v roce 1976, volbách v roce 1981 a volbách v roce 1986. V letech 1971–1986 působil navíc jako předseda Sněmovny lidu Federálního shromáždění. Jeho mandát zanikl až 12. ledna 1990 v rámci výměny složení zastupitelských sborů po sametové revoluci (takzvaná kooptace).  Zastával i významné vládní posty. V letech 1953–1968 byl ministrem zahraničních věcí Československa. Z této funkce odešel až během pražského jara. V srpnu téhož roku přivítal invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa a pak se stal v letech 1969–1971 velvyslancem v Bulharsku. Jako vrcholný a dlouholetý exponent komunistického režimu byl mnohokrát vyznamenán u nás i v zahraničí.  V roce 1955 mu byl udělen Řád republiky, roku 1960 a znovu roku 1980 Řád Klementa Gottwalda a roku 1973 získal Řád Vítězného února.

Václav David (23. září 1910 Studený – 5. ledna 1996) byl český a československý politik Komunistické strany Československa, poslanec Prozatímního a Ústavodárného Národního shromáždění, Národního shromáždění ČSR a ČSSR a Sněmovny lidu Federálního shromáždění; v 50. a 60. letech ministr zahraničních věcí Československa.

Václav David (* 23. September 1910 in Studena, Österreich-Ungarn, heute "Studený", Okres Benešov; † 5. Januar 1996) war ein tschechoslowakischer Politiker der Kommunistischen Partei der Tschechoslowakei KSČ "(Komunistická strana Československa)", der unter anderem zwischen 1953 und 1968 Außenminister ČSSR sowie von 1969 bis 1971 Botschafter in der Volksrepublik Bulgarien war. Im Anschluss war er zwischen 1971 und 1986 Präsident der Volkskammer "(Sněmovna lidu)", einer der beiden Kammern der Föderationsversammlung "(Federální shromáždění)".


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1404.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Strančice "(1300 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, četnická stanice, synagoga)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lékař, nákladní autodoprava, biograf Zdar, výroba cementového zboží, cihelna, osiva, 3 obchody s dřívím, družstvo pro rozvod elektrické energie ve Stránčicích, 2 holiči, hospodářské družstvo, 3 hostince, 2 kováři, 3 krejčí, 2 malíři pokojů, modistka, 4 obuvníci, 2 pekaři, 2 obchody s lahvovým pivem, porodní asistentka, 2 řezníci, sklenář, 4 obchody se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Stránčice, stavitel, 2 obchody se střižním zbožím, švadlena, 2 trafiky, truhlář, obchod s uhlím, velkostatek Milota, zámečník.  V obci Předboř "(přísl. Kašovice, Sklenka, 240 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Strančic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Předboři, 3 hostince, kolář, 2 kováři, 3 krejčí, obuvník, rolník, obchod se smíšeným zbožím, 2 trafiky, velkostatek Daneš.

Doprava.

Katastrem obce prochází dálnice D1 s exitem 15 - Všechromy. Obcí také prochází silnice II/107 Říčany – "Strančice" – Velké Popovice – Týnec nad Sázavou. Silnice III. třídy:  Obec Strančice leží na železniční trati 221 Praha – Benešov u Prahy. Jedná se o dvoukolejnou elektrizovanou celostátní trať zařazenou do evropského železničního systému, součást IV. tranzitního železničního koridoru. Doprava na ní byla zahájena roku 1871. Po trati 221 vedou linky S9 (Praha hl.n. – Benešov u Prahy) a S29 (Praha-Vysočany – Strančice) v rámci pražského systému Esko. Železniční stanici Strančice obsluhuje velké množství osobních vlaků, rychlíky zde projíždějí.  V obci měly v roce 2011 zastávku příměstské autobusové linky jdoucí např. do těchto cílů: Černé Voděrady, Kamenice, Kunice, Mirošovice, Mukařov, Ondřejov, Říčany, Stříbrná Skalice, Velké Popovice.

Zajímavosti.

Ve Strančicích kdysi zastavovaly i rychlíky Praha – Vídeň. Roku 1912 to byl vlak S 206/205.  Ze strančické železniční stanice vychází dlouhá železniční vlečka do Velkých Popovic.

Obec Strančice se nachází v okrese Praha-východ, kraj Středočeský. Rozkládá se asi dvacet šest kilometrů jihovýchodně od centra Prahy a šest kilometrů jižně od města Říčany. Žije zde obyvatel.

Strančice ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 26 Kilometer südöstlich des Stadtzentrums von Prag und gehört zum Okres Praha-východ.


Biografie.

Pocházel z rolnické rodiny. Studoval dva roky na vesnické škole v Kombornie, pak v Krosně. V mládí mu zemřela matka a vychovával ho otec. Jako dítě přežil těžkou oční chorobu a hrozilo mu oslepnutí. Místní vikář si povšimnul jeho nadání a díky tomu začal Jan studovat, přičemž původním cílem bylo, aby se stal knězem. V roce 1880 studoval na gymnáziu v Přemyšli, pak v Sanoku a od roku 1885 v Jaslu. V roce 1887 se zapojil do polského tajného studentského spolku Orzeł Biały. Maturoval v roce 1889. Pak krátce pracoval jako zástupce ředitele pobočky rolnické banky v Jaslu. Potom jeden rok studoval na Lvovské univerzitě. Během studií ve Lvově se seznámil s knězem a pozdějším politickým činovníkem Stanisławem Stojałowským. Publikoval v denním tisku. Během volebního mítinku v roce 1891 byl zatčen a po několik měsíců vězněn. V polovině 90. let byl zakládajícím členem Polské lidové strany a na ustavujícím sjezdu se stal náhradníkem stranického výboru. Nadále měl blízko k Stanisławovi Stojałowskému, ale později se jejich cesty rozešly, když Stojałowski požadoval přidat k názvu lidové strany slovo „křesťanská.“ Stapiński se obával, že by rolnické hnutí bylo pod přílišným vlivem katolické církve. Od roku 1898 byl členem předsednictva Polské lidové strany a od roku 1900 jejím tajemníkem. Jeho rostoucí vliv se projevil i tím, že politici lidové strany byli stále častěji označováni neformálně jako "stapińszczyki". Od roku 1907, poté co zemřel Henryk Rewakowicz, zastával Stapiński funkci předsedy strany, přičemž fakticky řídil její činnost již nějakou dobu předtím. Funkci předsedy obhájil na sjezdu v roce 1908. Po roce 1901 se stal rovněž redaktorem a vydavatelem listu "Przyjaciel Ludu".  Od roku 1901 do roku 1906 zasedal jako poslanec Haličského zemského sněmu. Zde roku 1902 vyzval k zavedení všeobecného a tajného volebního práva. Téhož roku podpořil rolnickou stávku ve východní Haliči.  Byl také poslancem Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl v doplňovacích volbách do Říšské rady roku 1898 za kurii všeobecnou v Haliči, 7. volební obvod: Sanok, Krosno atd. Nastoupil místo Stanisława Wysockého. Ve volbách do Říšské rady roku 1901 kandidoval, ale nebyl zvolen. Do parlamentu se vrátil ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva. Byl zvolen za obvod Halič 50. Mandát zde obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1911. Ve volebním období 1897–1901 se uvádí jako Jan Stapiński, redaktor, bytem Lvov. V parlamentní práci mu pomohla dobrá znalost němčiny.  Na Říšské radě se po roce 1898 stal předsedou poslaneckého Klubu Polské lidové strany, který se nepřipojil k střechovému Polskému klubu. Po volbách roku 1907 zasedl do parlamentního Polského klubu. Šlo o výraz změny taktiky Polské lidové strany, která se sblížila s konzervativci a v zájmu pozitivní politika se již nevydělovala z Polského klubu. Stapiński se stal místopředsedou Polského klubu. V roce 1909 se neúspěšně snažil získat vládní post (ministr pro haličské záležitosti). Po volbách roku 1911 zasedl do Klubu Polské lidové strany.  Roku 1913 se během rozkolu v Polské lidové straně přidal k jejímu levicovému křídlu, které se pak transformovalo do nástupnické politické formace Polská lidová strana levice (Polskie Stronnictwo Ludowe Lewica), která měla radikálnější program a sbližovala se se socialisty. Stapiński byl zvolen jejím předsedou.  Za první světové války podporoval polskou orientaci na Rakousko-Uhersko, nebyl ale výrazněji politicky aktivní. Až v říjnu 1918 se podílel na částečném znovusjednocení obou stran vzniklých rozkolem z roku 1913, nyní pod názvem Zjednoczenie Ludowe. Byl zvolen jedním ze tří místopředsedů nové strany. Její existence ale byla krátká a po čase se opět osamostatnila Stapińského Polská lidová strana levice.  V letech 1919–1922 a 1928–1930 zasedal jako poslanec polského Sejmu. Roku 1919 do něj byl zvolen za Polskou lidovou stranu levice. V roce 1924 se podílel na vzniku nové strany Związek Chłopski (Rolnický svaz) a od roku 1926 dalšího politického subjektu Stronnictwo Chłopskie (Rolnická strana). Ještě během roku 1926 se ale názorově s touto stranou rozešel, protože Stapiński podporoval autoritativní kurz (tzv. sanace) Józefa Piłsudského. Obnovil proto stranu Związek Chłopski. Za ni byl v roce 1928 zvolen do Sejmu. Strana kandidovala v rámci šířší aliance Bezpartyjny Blok Współpracy z Rządem (Nestranický blok pro spolupráci s vládou). Vládní kruhy ho ale nakonec odstavily z aktivní politiky. Ve volbách roku 1930 mu totiž byl přidělen jiný volební obvod, ve kterém se netěšil své regionální popularitě, a ve volbách neuspěl. V roce 1933 zanikl list "Przyjaciel Ludu". Usadil se v Klimkówce a psal paměti. K sanačnímu režimu ale zůstával pozitivně nakloněný. Naposledy veřejně vystoupil v roce 1938.

Jan Stapiński (21. prosince 1867 Jabłonica Polska – 17. února 1946 Krosno) byl rakouský politik polské národnosti z Haliče, na přelomu 19. a 20. století poslanec Říšské rady, meziválečný poslanec Sejmu; významná postava rolnického hnutí v Haliči a dlouholetý předseda agrárních politických stran (zejména Polská lidová strana a Polská lidová strana levice).

Jan Stapiński (* 21. Dezember 1867 in Budzyn, heute Gemeinde Haczów, Galizien, Kaisertum Österreich; † 17. Februar 1946 in Krosno) war polnischer Journalist und Politiker. Er war von 1898 bis 1900 sowie von 1907 bis 1918 Abgeordneter zum Österreichischen Abgeordnetenhaus.


Průběh útoku.

K útoku došlo krátce po půlnoci v ulici Seven Sisters Road v městské části Finsbury Park nedaleko místní mešity, a to v období ramadánu, kdy se muslimové rozcházeli z modliteb. Řidič bílého dodávkového vozu projížděl vysokou rychlostí kolem 80 km/h pruhem vyhrazeným pro autobusy a taxíky. Najel záměrně do skupiny věřících na chodníku, která se patrně shlukla kolem staršího muže, jemuž podávala první pomoc. Podle původních výpovědí svědků poté pachatel vyskočil a nejméně jednoho člověka pobodal, policie však později nepotvrdila žádné bodné zranění. Podle některých svědků z dodávky vyskočili muži tři, ani to však policiie nepotvrdila.  Policii byl incident nahlášen kolem 20 minut po půlnoci místního času (BST, v 1.20 SELČ). Podle očitého svědka projížděla policie náhodou kolem, a tak byla u incidentu téměř okamžitě. Národní koordinátor pro boj proti terorismu Neil Basu uvedl, že řidič byl zatčen pro podezření z vraždy. Potvrdil, že v dodávce kromě řidiče nikdo další nebyl a že incident měl všechny znaky teroristického útoku.  Londýnská záchranná služba odvezla do nemocnice 8 zraněných, další nejméně dva ošetřila na místě. Jeden člověk na místě zemřel, jednalo se o toho, komu již byla poskytována první pomoc, a případná souvislost úmrtí s útokem má být teprve předmětem vyšetřování. Dva z osmi hospitalizovaných lidí byli ve velmi vážném stavu. Všichni zranění i zemřelý člověk byli muslimové.

Pachatel.

Pachatel útoku byl na místě lidmi zadržen a následně zatčen policií. Podle očitého svědka vykřikoval, že chce zabít všechny muslimy. Dav lidí chtěl muže lynčovat, zásah imáma však případné další násilí zastavil. Muž přitom podle svědků či amatérských videozáznamů vykřikoval „zabijte mě“. Řidič, zjevně zraněný, byl po zadržení odvezen na vyšetření do nemocnice, i k prošetření jeho psychického stavu. I z policejní dodávky na lidi mával a podle svědků se smál. Ještě týž den policie prohledala jeho dům.  Ve večerních hodinách 19. června média informovala o totožnosti pachatele, jímž měl být 47letý Darren Osborne z Velké Británie žijící ve waleském Cardiffu. Vyrůstal v západoanglickém městě Weston-super-Mare, byl manželem a otcem čtyř dětí ve věku od 5 do 16 let, s partnerkou se však před několika měsíci rozešel. Podle sousedů se jednalo o agresivního podivína, zakomplexovaného potížistu. Podle deníku "The Guardian" nejsou žádné důkazy Osborneově členství v nějaké krajně pravicové organizaci a nikdy předtím nebyl vyšetřován bezpečnostními složkami, na Twitteru však sledoval profily lídrů nacionalistické strany Britain First. Podle deníku Telegraph se jeho postoje začaly radikalizovat po nedávných londýnských útocích na London Bridge a v Manchesteru. Návštěvník hospody nedaleko jeho bydliště vypověděl, že se tam v sobotu před útokem Osborne opil a byl vykázán, proklínal muslimy a vyhrožoval, že něco udělá.  Dodávku, kterou použil k útoku, si v neděli předtím vypůjčil v půjčovně nákladních vozů ve vesnici Pontyclun nedaleko Cardiffu.

Reakce a následky.

V ranních hodinách se sešel vládní krizový štáb COBRA v čele s britskou premiérkou Theresou Mayovou. Ta označila událost za „strašný incident“ a potvrdila, stejně jako ministerstvo vnitra, že policie jej vyšetřuje jako potenciální teroristický čin. Uvedla rovněž, že zlo tohoto druhu nikdy neuspěje a její vláda „se nezastaví před ničím“, aby porazila extremismus, a to včetně islamofobie. Předseda labouristů Jeremy Corbyn, jenž je poslancem právě za tento obvod, prohlásil, že jej čin naprosto šokoval. Rovněž ministryně vnitra Amber Ruddová uvedla v prohlášení, že je v myšlenkách se všemi, které útok zasáhl.  Londýnský starosta Sadiq Khan na Twitteru vyjádřil soucit se všemi, kterých se dotkl tento „hrůzný teroristický útok na nevinné lidi ve Finsbury Park“. V prohlášení pak čin označil za „útok na společné hodnoty tolerance, svobody a úcty“, stejně jako nedávné útoky v Manchesteru, Westminsteru a na London Bridge. Také přislíbil vyslání většího počtu policistů do ulic města k uklidnění skupin obyvatel, zejména těch, kteří dodržují muslimský postní měsíc ramadán.  Britská muslimská rada uvedla, že dodávka najela do muslimů odcházejících z mešity úmyslně. Muslimské centrum při mešitě ve Finsbury Park v prohlášení čin odsoudilo a uvedlo: „Během desítek let jsme pracovali na vybudování klidné a tolerantní komunity ve Finsbury Parku. Zcela odsuzujeme jakýkoli čin nenávisti, který se snaží naše společenství rozdělit.“  Prezident Evropského židovského kongresu Moše Kantor v prohlášení uvedl: „Odsuzujeme tento útok a pokus o zvýšení napětí ve Velké Británii a stojíme za našimi muslimskými bratry a sestrami, kteří byli útokem postiženi. Útok na jedno náboženství je útokem na všechny a všechny víry musí stát při sobě proti teroru.“  Český ministr zahraničí Lubomír Zaorálek na Twitteru uvedl: „Terorismus dnes ohrožuje všechny. Soucítím se všemi, které londýnský útok zasáhl.“  Newyorská policie v souvislosti s útokem oznámila, že zvýší ostrahu mešit v New Yorku.

Souvislosti.

Někteří kritici muslimů po události upozorňovali, že Severolondýnská ústřední mešita, v jejíž blízkosti k útoku došlo, je centrem extremismu. To však bylo její minulostí, když v ní kázal radikální imám Abú Hamza, který věřící nabádal k ozbrojenému džihádu. Ten byl od roku 2004 ve vězení a mešita ve čtvrti Finsbury Park změnila svůj přístup, šíří toleranci a nezináboženské porozumění. Získala i několik ocenění za úsilí odradit mladé muslimy od extremismu.

V noci na pondělí 19. června 2017 došlo v Londýně k útoku dodávkovým automobilem na skupinu chodců. K incidentu došlo poblíž Severolondýnské ústřední mešity v městské části Finsbury Park na severu Londýna. Na místě zemřel jeden člověk a 10 bylo zraněno. Pachatel byl lidmi zadržen a zatčen policií. Ta čin začala vyšetřovat jako potenciálně teroristický.

Beim Anschlag in London am 19. Juni 2017 tötete ein Mann bei einer Amokfahrt mit einem Lieferwagen eine Person und verletzte zehn weitere Menschen nahe der Finsbury Park Moschee im Norden der britischen Hauptstadt.


Symbol.

Symbol rovnosti („=“; "„rovná se“") pochází od waleského matematika Roberta Recorda. Ve své knize "The Whetstone of Witte" z roku 1557 vysvětluje zavedení nového symbolu takto:  "To avoid the tediouse repetition of these woordes: „is equalle to“: I will sette as I doe often in woorke use, a pair of paralleles, or Gemowe lines of one lengthe, thus: =, bicause noe.2. thynges, can be moare equalle"  Symbol „=“ se však po dlouhou dobu nedočkal obecného uznání. Místo něj byly až do 18. století často užívány symboly || nebo æ či œ, pocházející z latinského slova aequalis znamenajícího „(je) rovno“.

Rovnost v logice.

V predikátové logice se rovnost zavádí jako binární relační symbol, který je v každé struktuře povinně realizován relací identity. Ze syntaktického hlediska je rovnost určena několika axiomy, které se nazývají axiomy rovnosti. Pro nejběžněji užívaný systém logických axiomů predikátové logiky - tzv. Hilbertovský predikátový kalkulus - a jeho nejrůznější varianty jsou axiomy rovnosti tři (přesněji jeden axiom a dvě axiomatická schémata), a to:  Zbylé dvě nejdůležitější vlastnosti rovnosti, které nejsou postulované - symetrii a tranzitivitu - lze snadno odvodit užitím prvních dvou axiomů a pravidla modus ponens.

Rovnost množin a tříd.

Dvě množiny (třídy) se rovnají právě tehdy, když mají stejné prvky. V případě tříd je to důsledkem konvence o užívání třídových termů resp. (meta)věty o jejich eliminaci. V případě množin je implikace zleva doprava důsledkem druhého axiomu rovnosti (na relaci "R(a,b)" definovanou jako "a ∈ b"), implikace zprava doleva se nazývá axiom extenzionality a je jedním z axiomů Zermelo-Fraenkelovy i Gödelovy-Bernaysovy teorie množin.

Rovnost v matematice je relace neboli vztah, vyjadřující totožnost objektů, které jsou v tomto vztahu. Každý objekt je roven jen sám sobě. Žádné dva různé objekty si nemohou být rovny.

Gleichheit, in Formeln als Gleichheitszeichen „formula_1“ geschrieben, bedeutet in der Mathematik vollständige Übereinstimmung. Ein mathematisches Objekt ist nur sich selbst gleich. Es kann natürlich verschiedene Bezeichnungen und Beschreibungen für dasselbe Objekt geben, etwa verschiedene arithmetische Ausdrücke für dieselbe Zahl, verschiedene Definitionen derselben geometrischen Figur oder verschiedene Aufgabenstellungen, die dieselbe eindeutige Lösung haben. Verwendet man die mathematische Formelsprache, heißen solche „Bezeichnungen und Beschreibungen“ Terme. Welches Objekt mit einem Term gemeint ist, ist vom Zusammenhang abhängig, in dem der Term „interpretiert“ wird; dementsprechend ist eine Aussage über die Gleichheit oder Ungleichheit zweier Terme ebenfalls vom Zusammenhang abhängig. Woraus dieser Zusammenhang besteht, wird im Abschnitt Gleichheit innerhalb einer Menge oder Struktur detailliert dargestellt. Was dasselbe ist, ist austauschbar. Weiß man etwa, dass in einem bestimmten Zusammenhang formula_2 für zwei Terme formula_3 und formula_4 gilt, dann kann man:


Původ a studium.

Luigiho otec Antonio Di Maio byl podnikatelem v oboru nemovitostí. Politicky se angažoval v neofašistickém Italském sociálním hnutí ("Movimento Sociale Italiano", MSI). Jeho matka byla učitelkou.  Luigi di Maio studoval na klasickém gymnáziu. Poté začal studovat inženýrské vědy na Neapolské univerzitě Fridricha II., pak ale přešel na studium práv. Již na univerzitě se angažoval ve studentském hnutí, založil studentský parlament. Studium práv však nedokončil. V roce 2007 získal akreditaci jako novinář.

Politická kariéra.

Di Maio se v roce 2007 připojil k protestním akcím, které vedl Beppe Grillo. Již v roce 2009 vstoupil do nově založeného Hnutí pěti hvězd (M5S). V roce 2013 byl za tuto politickou stranu zvolen do Poslanecké sněmovny ("Camera dei deputati") italského parlamentu. Za politickým vzestupem a volebními výsledky Hnutí pěti hvězd stojí 42letý milánský mediální podnikatel Davide Casaleggio, který vlastní internetovou firmu "Casaleggio Associati". Tuto firmu a vliv na M5S zdědil po svém otci Gianrobertovi Casaleggiovi, který zemřel v roce 2016 ve věku 61 let. Casaleggio senior byl spřátelen s formálním zakladatelem M5S, komikem Beppem Grillem, kterému dopomohl k úspěšnému vytvoření jeho velmi vyhledávaného blogu. Grillo se mezitím stáhl z každodenní práce v hnutí a přenechal vůdčí pozici 32letému Luigimu di Maio z Neapole. Ředitelství strany má v současnosti 5 členů – Di Maio (předseda strany), Alessandro Di Battista, Roberto Fico, Carla Ruocco a Carlo Sibilia.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny v roce 2018 dosáhlo doposud opoziční Hnutí pěti hvězd ("Movimento Cinque Stelle") velkého úspěchu, když získalo 32,6 % hlasů (+ 6,8 % oproti volbám roku 2013). Hnutí se tak stalo nejsilnější samostatnou politickou stranou země. Dosavadní vládní uskupení pod vedením Demokratické strany ("Partito Democratico", PD) bývalého předsedy vlády Mattea Renziho utrpělo značné ztráty. Připadlo na ně jen 22,9 % hlasů, takže následně došlo k vytvoření nové italské vlády pod vedením Giuseppa Conteho, ve které se Di Maio stal ministrem pro dva rezorty a vicepremiérem.

Podpora francouzským Žlutým vestám.

V úterý 5. února 2019 přicestoval Luigi Di Maio do Paříže, setkal se se zástupci francouzského Hnutí žlutých vest a vyslovil jim svou podporu. Jedná se mu také o spojenectví v kampani před volbami do Evropského parlamentu v květnu 2019. Na znamení protestu proti akci italského ministra práce a sociální politiky byl francouzským ministerstvem zahraničí následně odvolán velvyslanec v Římě ke konzultacím.  9. února 2019 se konaly protivládní demonstrace v Římě s účastí 50 000–100 000 lidí, mezi nimi italských žlutých vest. Demonstrujícím šlo o zlepšení sociální situace v zemi.

Luigi Di Maio (* 6. července 1986, Avellino) je italský politik, předseda Hnutí pěti hvězd a od 1. června 2018 ministr pro hospodářský rozvoj a ministr práce a sociální politiky. Je také zastupujícím předsedou vlády Giuseppa Conteho.

Luigi Di Maio (* 6. Juli 1986 in Avellino) ist ein italienischer Politiker der Partei Movimento 5 Stelle (M5S). Seit dem 5. September 2019 ist er Außenminister von Italien im Kabinett Conte II.


Život.

Narodil se 18. února 1960 v Pewel Ślemieńska. Roku 1979 vstoupil k Řádu menších bratří konventuálů v Krakovské provincii. Filosofii a teologii začal studovat ve Vyšším františkánském kněžském semináři v Krakově. Roku 1984 začal studovat na Papežské teologické fakultě San Bonaventura „Seraphicum” v Římě a o rok později na Papežské Gregoriánské univerzitě. Své věčné sliby složil 8. prosince 1984 v Římě a na kněze byl vysvěcen 25. května 1986 papežem Janem Pavlem II. Na Katolické univerzitě v Lovani získal doktorát z dogmatické teologie a náboženských nauk.  Poté se vrátil do Polska, kde byl lektorem v seminářích františkánů, bosích karmelitánů, dominikánů, minoritů a kapucínů. V letech 1992 až 1996 byl duchovním otcem Vyššího františkánského kněžského semináře v Krakově. Roku 1991 učil na univerzitách v Československu. Ve stejný rok se stal asistentem katedry dogmatické teologie Katolické univerzity v Lublinu, kterým byl až do roku 1993. Roku 1994 vyučoval v Rumunsku. Roku 1995 začal působit na Papežské teologické akademii v Krakově, kde v listopadu 1996 se konala habilitace a získal titul docenta. Po habilitaci studoval na Saint Bonaventure University v New Yorku kde získal titul magistra umění humanitních věd.  Roku 1997 se stal hlavou nově vytvořené katedry ekumenismu Papežské univerzity Jana Pavla II. v Krakově a zástupcem ředitele (později ředitelem) Interdisciplinárního institutu ekumenismu a dialogu. V červnu 2003 získal titul profesora. Od roku 2005 do ledna 2010 byl rektorem Papežské teologické fakulty San Bonaventura v Římě. V květnu 2006 se stal sekretářem Papežská akademie Neposkvrněné. Dne 13. června 2009 byl jmenován konzultorem Kongregace pro blahořečení a svatořečení.  Dne 28. ledna 2010 jej papež Benedikt XVI. jmenoval relátorem Kongregace pro blahořečení a svatořečení.

Zdzisław Józef Kijas, O.F.M.Conv. (* 18. února 1960, Pewel Ślemieńska) je polský římskokatolický kněz, minorita a relátor Kongregace pro blahořečení a svatořečení.

Zdzisław Józef Kijas OFMConv (* 18. Februar 1960 in Pewel Ślemieńska) ist ein polnischer Priester, Professor der Theologie, Dekan der Theologischen Fakultät des Seraphicums in Rom und Hochschullehrer der Fakultät für Theologie an der Päpstlichen Universität Johannes Paul II.


Termín voleb.

Finská poslanecká sněmovna (Eduskunta) původně plánovala přesun všech státních voleb na třetí neděli měsíce dubna, čímž mohlo dojít k tomu, že první kolo prezidentské volby by se uskutečnilo dne 15. dubna 2018 (společně s krajskými volbami) a druhé kolo 29. dubna 2018. Nakonec se ale zákonná novelizace termínu prezidentských voleb nijak nedotkla, protože novelizace zákona o krajích a tím i krajské volby byly odloženy na pozdější dobu.

Kandidáti.

Kandidáty byli bývalý finský ministerský předseda Matti Vanhanen (za centristy), neúspěšný prezidentský kandidát z voleb roku 2012 Pekka Haavisto (za Zelené), jenž byl druhý v prvním kole a prohrál v kole druhém, poslankyně a bývalá ministryně školství a práce a sociálních věcí Tuula Haatainen(ová) (za finské sociální demokraty), Merja Kyllönen(ová) (za Levicový svaz), Nils Torvalds (za Švédskou lidovou stranu zastupující finské švédskojazyčné obyvatelstvo) a Laura Huhtasaari(ová) (za Pravé Finy). Úřadující prezident, konzervativec Sauli Niinistö měl ještě možnost kandidovat podruhé, a o svůj úřad se podruhé ucházel prostřednictvím nikoliv své strany, ale sdružení voličů, k čemuž potřeboval souhlas dvaceti tisíc finských občanů. Niinistöa ale podpořila i jeho domovská strana a kromě ní i někteří odštěpenci od populistických Pravých Finů z uskupení tzv. Modré budoucnosti i finští křesťanští demokraté. Prostřednictvím sdružení voličů se o prezidentský post rovněž ucházel Paavo Väyrynen, předseda Občanské strany (na tento post kvůli kandidatuře rezignoval) a dřívější dlouholetý člen centristické strany, který se o prezidentství za toto uskupení ucházel v letech 1988, 1994 a 2012.  Prostřednictvím sdružení voličů se o post prezidenta také chtěli ucházet šéfredaktor Ilja Janitskin či občanský aktivista Petri Hirvimäki, ale později k tomu nedošlo.

Průzkumy pro první kolo volby.

Ze všech průzkumů vystupoval jako jasný vítěz současný finský prezident Sauli Niinistö, jenž by podle všech průzkumů vyhrál již první kolo, v němž musí získat nejméně polovinu všech odevzdaných hlasů plus minimálně jeden hlas navíc.  Podle průzkumu objednaného večerníkem Ilta-Sanomat na konci roku 2015 by ve volbách 2018 65 % rozhodnutých voličů volilo současného prezidenta Sauliho Niinistöa, kandidoval-li by; na druhém místě se umístil Pekka Haavisto za Zelené, kterého by volilo 15 % voličů. Jiného kandidáta by volilo 9 % respondentů a na otázku nedokázalo odpovědět 11 %. Pokud by Niinistö nekandidoval, Haavista by volilo 32 %, současného finského předsedu vlády, centristu Juhu Sipiläho 21 %, bývalého finského ministerského předsedu a ministra financí, konzervativce Alexandera Stubba 9 % a (tehdejšího) představitele populistických Pravých Finů Tima Soiniho 6 % voličů.  Podle zdroje TNS, v průzkumu z dubna 2017 vyjádřilo svou podporu Niinistöovi 66 % voličů, Haavistovi 19 %, sociálnímu demokratovi Eerovi Heinäluomovi 5 %, Mattimu Vanhanenovi 4 %, Merje Kyllönen(ové) 3 %, Sampovi Terhovi (tehdy) zastupujícímu populistické Pravé Finy 1 % a jiným kandidátům rovněž 1 % voličů. Zdroje Taloustutkimus a Tietoykkönen přisuzují v květnu, respektive na přelomu května a června Niinistöovi 72, resp. 62 % hlasů. Haavisto by obdržel 12 (11) %, Heinäluoma 3 %, Vanhanen 3 (1) %, Kyllönen(ová) 2 (2) %, Terho 1 %, Essayah (křesťanští demokraté) 1 (0) %, Torvalds nebyl ještě zahrnut / 1 %, jiný kandidát 2 (7) %, na otázku nedokázalo odpovědět 5 (12) % respondentů. V druhém uvedeném průzkumu se pro Haatainen, Lauru Huhtasaari(ovou) za Pravé Finy a Väyrynena vyslovilo po 1 % respondentů.  Průzkum Taloustutkimus přisoudil v srpnu 2017 Niinistöovi 60 % hlasů. Haavisto by obdržel 12 %, Vanhanen 3 %, Kyllönen(ová) 2 %, Huhtasaari(ová) 4 %, Väyrynen 2 %, Torvalds 1 %, jiný kandidát 5 %, na otázku nedokázalo odpovědět 9 % respondentů. Zářijový průzkum TNS přisuzuje Niinistöovi 68 % hlasů. Haavisto by obdržel 13 %, Haatainen(ová) 3 %, Vanhanen 2 %, Kyllönen(ová) 2 %, Huhtasaari(ová) 3 %, na otázku nedokázalo odpovědět 10 % respondentů.  Průzkum Taloustutkimus přisoudil v říjnu 2017 Niinistöovi 76 % hlasů. Haavisto by obdržel 14 %, Haatainen(ová) 1 %, Vanhanen 2 %, Kyllönen(ová) 2 %, Huhtasaari(ová) 3 %, Torvalds 1 %, jiný kandidát 1 %. Říjnový průzkum Tietoykkönen přisuzuje Niinistöovi 60 % hlasů. Haavisto by obdržel 10 %, Haatainen(ová) 3 %, Vanhanen 2 %, Kyllönen(ová) 3 %, Huhtasaari(ová) 4 %, Väyrynen 1 %, jiný kandidát 2 %; na otázku nedokázalo odpovědět 14 % respondentů.

Průzkumy pro druhé kolo volby.

I průzkumy výsledků pro druhé kolo prezidentské volby, pakliže by se konalo, hovořily zcela jasně pro Sauliho Niinistöa.  V druhém kole by podle květnového průzkumu Taloustutkimus dopadl duel Niinistö - Haavisto 76 % : 19 % (nerozhodnutých je 5 % respondentů). Podle srpnového průzkumu Taloustutkimus by Niinistö zvítězil nad Haavistem poměrem 70 % : 22 % hlasů (nerozhodnutých je 8 % respondentů), nad Huhtasaari(ovou) ještě větším poměrem 87 % : 7 % hlasů (nerozhodnutých je 6 % respondentů) a nad sociálnědemokratickou političkou Maarit Kristiinou Feldt-Rantou poměrem 81 % : 9 % hlasů (nerozhodnutých je 10 % respondentů). Podle zářijového průzkumu TNS by Niinistö zvítězil nad Haavistem poměrem 77 % : 16 % hlasů (nerozhodnutých je 7 % respondentů), nad Huhtasaari(ovou) ještě větším poměrem 87 % : 4 % hlasů (nerozhodnutých je 9 % respondentů), nad Haatainen(ovou) poměrem 85 % : 6 % hlasů (nerozhodnutých je 9 % respondentů) a nad Vanhanenem poměrem 89 % : 3 % hlasů (nerozhodnutých je 8 % respondentů). Podle říjnového průzkumu Taloustutkimus by Niinistö zvítězil nad Haavistem poměrem 82 % : 18 % hlasů, nad Haatainen(ovou) i Kyllönen(ovou) poměrem 94 % : 6 % hlasů a nad Huhtasaari(ovou) i Vanhanenem poměrem 96 % : 4 % hlasů.

Výsledky.

V oznámeném termínu 28. ledna 2018 se konalo první kolo voleb. V něm získal favorizovaný kandidát Sauli Niinistö 62,7 % hlasů, což znamená, že zvítězil a druhé kolo konáno nebude. Celkem bylo odevzdáno 3 001 325 hlasů, z toho menšina (1 413 803) v řádný den voleb a většina (1 587 522) v předběžném korespondenčním hlasování trvajícím jeden týden (17. – 23. ledna). Na druhém místě uspěl Pekka Haavisto (Zelení) s 12,4 % hlasů, na třetím Laura Huhtasaari(ová) s 6,9 % hlasů, na čtvrtém Paava Väyrynen s 6,2 % hlasů. O další místa se dělí Matti Vanhanen (Finský střed) s 4,1 % hlasů, Tuula Haatainen(ová) (Finská sociální demokracie) s 3,3 % hlasů, Merja Kyllönen(ová) (Levicový svaz) s 3,0 % hlasů a Nils Torvalds (Švédská lidová strana) s 1,5 % hlasů.

Finské prezidentské volby v roce 2018 pro zvolení prezidenta Finské republiky na funkční období 2018-2024 se měly konat, jak předepisuje současná platná legislativa, dne 28. ledna 2018 (tj. o čtvrté neděli měsíce ledna). Případné druhé kolo mělo být konáno o dva týdny později, tj. v neděli 11. února. Možnosti předběžného hlasování mohli finští voliči využít v prvním kole v době 17.−23. ledna 2018 a v druhém kole 31. ledna − 6. února 2018.

Die Präsidentschaftswahl in Finnland 2018 war die Wahl zum Präsidenten der Republik Finnland für die Amtszeit 2018 bis 2024 und fand am 28. Januar 2018 statt. Hätte kein Kandidat im ersten Wahlgang die absolute Mehrheit erreicht, so wären die beiden bestplatzierten Kandidaten am 11. Februar 2018 in einer Stichwahl wieder aufeinandergetroffen. Der amtierende Präsident Sauli Niinistö bewarb sich jedoch erfolgreich um eine zweite und letzte Amtszeit und gewann die Präsidentschaftswahl in Finnland 2018 im ersten Wahlgang. Seine neue Amtszeit begann am 1. Februar 2018.


Název.

Název pochází ze slova "Habitanci" na oltáři, který tam nechal postavit Marcus Gavius Secundinus. Žádné zdroje, včetně Notitia Dignitatum, toto pojmenování neuvádějí. Je velmi nepravděpodobné, že by "Evidensca" v ravennské Kosmografii bylo zkomolenou verzí tohoto názvu. Pojmenování může pocházet z římského příjmení Habitus, ale důvod, kvůli němuž by se tak měla pevnost jmenovat, není znám.

Poloha.

Pevnost se nachází 21 km severně od vesnice Corbridge (kde je římská pevnost "Coria") a 13 km na jih od vesnice Rochester, v níž leží pevnost Bremenium, v pořadí další římská pevnost na silnici Dere Street. Habitancum je jihozápadním směrem od vesnice West Woodburn.

Popis pevnosti.

Pevnost stojí na nízkém pahorku nad řekou Rede a nutnost střežit přechod přes vodní tok patřil k důvodům, proč byla vybudována.  Má tvar obdélníka se zaoblenými rohy, měří 140 metrů ve směru severojižním a 120 metrů ve směru od východu na západ, takže zabírá plochu 16 tisíc metrů čtverečních. Je obklopena příkopy, na jihu a západě stále viditelnými.  Hradby byly z kvádrového zdiva, a to z pískovce; doplňoval je hliněný val široký až 10 metrů. Starověká hradba v současné době stále ční do výšky 1,2 metru nad terénem.  Pevnost měla brány na jižní a západní straně. Na ostatních stranách pravděpodobně byly také, ale žádné stopy po nich se nenašly, i proto, že během staletí řeka Rede měnila řečiště. Jisté je, že odnesla část severního opevnění včetně severozápadní věže.

Výstavba pevnosti.

Pravděpodobně proběhla ve třech fázích. Pevnost z doby Antonina Pia, z roku 139, pravděpodobně vybudovali kvůli druhé invazi do Skotska, ale později, v roce 197, při stahování velkého počtu vojska na jih, byla zbořena.  Pevnost z doby Septimia Severa, postavená přibližně v letech 205 až 208, stála na stejném místě, ale byla orientována jiným směrem. Tehdy zřejmě šlo o výstavbu v rámci velkého zdokonalování valu v prvních letech 3. století. Tato pevnost měla hlavní bránu na jihu, což je výjimečné; byl tam i jeden portál a dvě sedmiboké věže. Severní brána se možná nepoužívala a existence té východní není jistá.  Pokud jde o třetí fázi, pevnost byla zrekonstruována už v 1. polovině 3. století a ne ve 4. století, jak se dříve předpokládalo. Z neznámého důvodu byla orientována na západ. Měla značné množství budov, například 18 kasárenských bloků.

Posádka.

Která kohorta tvořila posádku v 2. století, není přesně známo, ale mohla to být IV. kohorta Gallorum equitata.  Později, ve 3. století, pevnost stavěla první kohorta Vangionů, o síle jeden tisíc mužů. Kromě nich tam byla jednotka zvědů Numerus Exploratorum a detašovaný oddíl kopiníků Raeti Gaesati.

Lokalita v současné době.

Jediné viditelné kamenné pozůstatky leží v severovýchodním rohu dávné pevnosti, ale obrysy mnoha budov lze snadno rozeznat pod trávou uvnitř pevnosti právě tak jako příkopy na všech stranách. Projevuje se zde ovšem fakt, že lokalita byla obydlena také ve středověku.  Částečné vykopávky v 40. letech 19. století ukázaly polohu lázní, umístěných v jihovýchodním rohu pevnosti, a budovu velitelství v jejím středu. Objevena byla také keramika z 1. poloviny 2. století a pod západní hradbou důkazy o požáru.  Pevnost je význačným příkladem posádkové pevnosti v pohraniční zóně, v níž se nacházela po většinu doby za římské okupace, a kvůli své úloze při taženích do Skotska.

Habitancum byla starověká římská pevnost (castrum), v současnosti známá též jako Risingham, v hrabství Northumberland na severu Anglie. Pevnost byla jednou z obranných staveb podél Dere Street, starověké římské silnice, která vedla z města Eboracum (York) do římské pevnosti Corbridge a dále do skotského města Melrose.

Habitancum war ein römisches Hilfstruppenkastell auf dem Gebiet der Gemeinde (Parish) Corsenside/Hamlet Risingham, County Northumberland, England. Es war Teil der aus insgesamt vier Kastellen bestehenden Vorfeldsicherung des Hadrianswalls und stand an einer römischen Fernstraße, die bis weit in den Norden Caledonias führte. Das Kastell spielte wohl auch eine wichtige Rolle als Ausgangs- und Rückzugsbasis bei Feldzügen der römischen Armee in den Norden. Das frühe Holz-Erde-Kastell wurde unter Kaiser Antoninus Pius errichtet und im späten 2. Jahrhundert zerstört. In der Regierungszeit des Septimius Severus in Stein wieder aufgebaut, brannte es im späten 3. Jahrhundert erneut nieder. Im frühen 4. Jahrhundert noch einmal instand gesetzt, wurde es am Ende des Jahrhunderts endgültig verwüstet und von den Römern aufgegeben. Zum Lager gehörte mit ziemlicher Sicherheit auch eine größere Zivilsiedlung und ein Gräberfeld. Sein Areal birgt für zukünftige Ausgrabungen wohl noch zahlreiche bedeutende archäologische Funde, die neue Einblicke in das Leben an der äußersten Randzone des römischen Britanniens bieten werden.


Systém soutěže.

Základní část.

Soutěže se účastnilo celkem 14 klubů. Ty se nejprve utkaly vzájemně 4× každý s každým (vždy dvakrát na svém hřišti a dvakrát na soupeřově hřišti). Po odehrání těchto 52 utkání se sestavila tabulka (vítězství bylo obodováno 3 body, vítězství v prodloužení či na samostatné nájezdy za 2 body, naopak porážka v prodloužení či na samostatné nájezdy za 1 bod a porážka v základní době není bodována vůbec). Prvních šest týmů postoupilo do playoff přímo, týmy na 7. až 10. místě postoupily do předkola playoff a níže umístěné celky se utkaly ve skupině playout.

Playoff.

V předkole playoff se utkal tým na 7. místě s týmem na 10. místě a tým na osmém místě s týmem na místě devátém. Do dalších bojů postoupil z dvojice vždy ten celek, který dříve dosáhl tří vítězství. Postoupivší týmy doplnily předchozích šest týmů v playoff, v němž se utkaly 1. tým po základní části s týmem postupujícím z předkola, který byl po základní části v tabulce extraligy hůře umístěn. Zbývající postupující z předkola se utkal s týmem na druhém místě a další dvojice vytvoří týmy na 3. a 6. místě, resp. na 4. a 5. místě. Z těchto čtyř dvojic postoupily do dalších bojů celky, jež dříve dosáhly čtyř vítězství. V semifinále se utkaly tým postupující ze čtvrtfinále, který byl po základní části nejvýše postaven ze všech čtyř semifinalistů, s týmem postoupivším ze čtvrtfinále, který byl po základní části naopak nejhorším ze všech týmů, jež do semifinále postoupily. Zbylé dva týmy utvořily druhou dvojici. Do finále postoupil z obou dvojic vždy ten celek, který dosáhl dříve čtyř vítězství. Finále se hrálo na čtyři vítězná utkání a jeho vítěz získal titul mistra extraligy a Masarykův pohár. Ve všech fázích playoff začínaly boje vždy dvěma utkáními na stadionu lépe postaveného týmu po základní části, dále následovalo jedno nebo dvě utkání (to podle vývoje série) na hřišti hůře postaveného týmu a následně – pokud je odehrání těchto utkání nutné – se týmy v pořadatelství střídaly, a to vždy po jednom zápase.

Playout.

Do playout (někdy též nazývaného jako skupina o udržení) si celky přinášely bodové zisky a počty vstřelených i obdržených branek totožné se základní tabulkou a následně se utkávaly vzájemně mezi sebou, kdy každý z týmů odehrál celkem šest utkání, a to s každým z týmů ve skupině playout (jednou coby hostitel utkání, podruhé co by hostující tým). Výsledky i bodové zisky (vítězství je bodováno 3 body, vítězství v prodloužení či na samostatné nájezdy za 2 body, naopak porážka v prodloužení či na samostatné nájezdy za 1 bod a porážka v základní době nebyla bodována vůbec) byly připočítány k ziskům po základní části a dva nejhorší týmy se utkaly se dvěma nejlepšími týmy první ligy v baráži o setrvání v extralize i pro příští sezónu.

Baráž.

V baráži se střetly dva nejhorší týmy extraligy (po odehrání zápasů skupiny playout) s vítěznými semifinalisty první ligy. Baráž se hrála formou čtyřčlenné skupiny čtyřkolovým systémem každý s každým (celkem tedy 12 kol). Po odehrání všech utkání baráže se sestavila tabulka a týmy na prvních dvou místech budou hrát v sezóně 2018/2019 extraligu, zbylé dva týmy první ligu.

Základní údaje.

Personál a ostatní (stav na začátku sezóny).

Údaje v tabulce jsou platné k začátku soutěže.

Tabulka základní části.

Poznámky:

Změny během sezóny.

Výměny trenérů.

V průběhu sezóny došlo ke změnám trenérů. Jejich přehled je uveden v tabulce:

Hráčské statistiky základní části.

Kanadské bodování.

Toto je konečné pořadí hráčů podle dosažených bodů. Za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól hráč získal jeden bod.  "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Přihrávky na gól; Body = Body; +/− = Plus/Minus; PTM = Počet trestných minut; Poz. = Pozice"

Play off.

Předkolo.

Bílí Tygři Liberec (7.) – HC Sparta Praha (10.).

Do čtvrtfinále play off postoupil tým Bílí Tygři Liberec, když zvítězil 3:0 na zápasy.

HC Olomouc (8.) – Aukro Berani Zlín (9.).

Do čtvrtfinále play off postoupil tým HC Olomouc, když zvítězil 3:1 na zápasy.

Čtvrtfinále.

HC Vítkovice Ridera (4.) – HC Kometa Brno (5.).

Do semifinále play off postoupil tým HC Kometa Brno, když zvítězil 4:0 na zápasy.

HC Oceláři Třinec (3.) – HC Dynamo Pardubice (6.).

Do semifinále play off postoupil tým HC Oceláři Třinec, když zvítězil 4:3 na zápasy.

Mountfield HK (2.) – Bílí Tygři Liberec (7.).

Do semifinále play off postoupil tým Mountfield HK, když zvítězil 4:3 na zápasy.

HC Škoda Plzeň (1.) – HC Olomouc (8.).

Do semifinále play off postoupil tým HC Škoda Plzeň, když zvítězil 4:1 na zápasy

Semifinále.

Mountfield HK (2.) – HC Oceláři Třinec (3.).

Do finále play off postoupil tým HC Oceláři Třinec, když zvítězil 4:2 na zápasy.

HC Škoda Plzeň (1.) – HC Kometa Brno (5.).

Do finále play off postoupil tým HC Kometa Brno, když zvítězil 4:1 na zápasy.

Finále.

HC Oceláři Třinec (3.) – HC Kometa Brno (5.).

Držitelem mistrovského titulu se stal tým HC Kometa Brno, když zvítězil 4:1 na zápasy.

O umístění.

Fázi o umístění se někdy také říká play-out.

Baráž o extraligu.

V baráži o extraligovou příslušnost v příštím ročníku se utkají čtyřkolově každý s každým (celkem 12 kol) poslední dva týmy po play out extraligy (HC Dukla Jihlava a HC Verva Litvínov) a vítězové semifinále 1. ligy (HC Energie Karlovy Vary a Rytíři Kladno) o dvě místa v dalším ročníku extraligy.

Rozhodčí.

Čároví.

Mezinárodní rozhodčí v Extralize

Česká hokejová extraliga 2017/2018 byla 25. ročníkem nejvyšší hokejové soutěže v České republice. Po 13 letech se v soutěži představil tým HC Dukla Jihlava. O soutěž níže sestoupil v minulém ročníku tým HC Energie Karlovy Vary.

Die Extraliga 2017/18 war die 25. reguläre Austragung der höchsten tschechischen Eishockey-Liga. Tschechischer Meister wurden zum zweiten Mal in Folge der HC Kometa Brno, der den HC Oceláři Třinec im Playoff-Finale mit 4:1 besiegte. Der HC Dukla Jihlava stieg nach einer Saison in der höchsten Spielklasse wieder in die 1. Liga ab und wurde durch den Vorjahresabsteiger HC Energie Karlovy Vary ersetzt.


Průběh hry.

Battlegrounds je hra z typu stříleček hráč proti hráči, ve které až 100 hráčů bojuje v bitevní poli do posledního přeživšího. Do samostatného zápasu je možno vstoupit sám (solo), s parťákem (duo), nebo v malé skupině 4 hráčů (squad). Poslední živý hráč nebo tým vyhraje bitvu.  Každý zápas začíná na zahřívacím ostrově jedné z pěti map, kdy mají čas se hráči zapojit do tohoto utkání. Následuje let letadlem v určité dráze, která je náhodná a každým kolem se mění. Poté si hráči vyskočí z letadla a dopadnou na místo na mapě pomocí padáku. Hráči začínají bez jakéhokoliv vybavením, mají na sobě pouze oblečení, které žádným způsobem neovlivňuje průběh hry, pouze ovlivňuje to, jak hráči vypadají. Jakmile hráči dopadnou, mohou začít prozkoumávat budovy, města, vojenské základny, atp., za účelem nalezení zbraní, munice, vybavení (helmy, vesty a batohu), vybavení na zbraně (zaměřovače, rozšířené zásobníky, tlumič na zbraň) a lékárniček. Na různých místech jsou rozmístěna vozidla, která slouží k rychlé dopravě po mapě. Pokud zabijete jiného hráče, zůstane na místě jeho smrti "bedna," ze které si poté můžete vzít jeho veškeré vybavení.  Hra je ovlivňována tzv. "zónou," která má obvykle 8 fází, a ty se postupně zmenšují. Zóna je vždy na náhodném místě na mapě a hráč má vždy určitou dobu se do ní dostat.

Mapy.

Mapy jsou hratelnou oblastí, kde hráči proti sobě bojují. V současné době je pět hratelných map a jedna tréninková. Na těchto mapách se objevuje červená zóna ve které je bombardování. V určitých intervalech nad mapou prolétává letadlo, které vyhodí bednu s vybavením.  Vývoj Erangelu začal někdy okolo začátku roku 2016. V roce 2019, dostal Erangel vizuální aktualizaci, která měla opravit samotnou mapu a upravit její části, aby byla srovnatelná s ostatními mapami. Erangel je základní mapa hry. Tato mapa má rozměry 8x8 km. Jméno Erangel bylo inspirováno podle jména Eryn (dcera jednoho z vývojářů hry).  Miramar je druhou hratelnou mapou hry. Mapa byla původně navržena jako 4x4 km, ale nakonec byla upravena na 8x8 km s pouštní tematikou.  Vývoj na této mapě začal v roce 2017. PUBG Corp. kvůli otestování této mapy vytvořila nový klient s názvem "PUBG: Experimental Server". Do samotné hry se mapa dostala 22. června 2018. Sanhok se stalou třetí mapou hry. Tato má rozlohu 4x4 km s tematikou džungle. Do této mapy byl poprvé implementován tzv. dynamický kruh. Tento dynamický kruh vidí, kolik hráčů je stále na živu a podle toho se přizpůsobuje rychlost pohybu zóny.  Vývoj na mapě Vikendi začal v roce 2017. Mapa byla představena 10. června 2018 na konferenci Microsoft E3 2018. Do hry byla mapa Vikendi přidána 19. prosince 2018. Vikendi je čtvrtou hratelnou mapou. Mapa má rozlohu 6x6 km se sněžnou tematikou. Jednou z inspirací pro mapu Vikendi bylo slovinské prostředí.  Karakin je pátou mapou hry. Mapa má velikost 2x2 km. Na rozdíl od všech map na této je maximální počet hráčů 64. Na této mapě bylo také poprvé přidáno zničitelné prostředí, které můžete ničit pomocí nově přidané lepkavé miny.  Vývoj na této mapě začal v roce 2017. Mapa byla odhalena 22. srpna 2018. Na rozdíl od jiných map tato mapa slouží pouze k vyzkoušení jednotlivých zbraní, granátů a ostatních aspektů hry. Zároveň na této mapě může být pouze 5-20 hráčů. Range je výcvikovou mapou. Mapa má rozlohu 2x2 km.

eSport.

Hry se dostavilo velkého úspěchu, a tak byl uspořádán první velký LAN turnaj na Gamescomu v Kolíně nad Rýnem na konci srpna 2017, kde se představily nejlepší týmy a hráči světa spolu s dalšími kvalifikovanými. Hrálo se v módech solo ve třetí osobě, duo v první i třetí osobě, squad ve třetí osobě a mezi vítěze se pak rozdělilo 350,000 dolarů. Solo vyhrál hráč EVERMORE, squad vyhráli hráči Luminosity gaming, duo v třetí osobě získali yukiiie společně s THZ a duo v první osobě obsadili hráči SolidFPS a Chappie z týmu Cloud9. Kings of Sosnovka (hráči: Mazarin1K a SpajKK) byl jediný český tým, který se probojoval přes kvalifikaci až na 4. místo v modu duo v první osobě. PUBG dosáhlo ještě větší popularity a byl ohlášen první IEM major v PUBG, který se konal 18–19. listopadu v americkém Oaklandu. Hrálo se pouze v první osobě ve 4členných týmech (squad). Přes kvalifikaci se nedostal žádný z českých zástupců a mezi hráče se rozdělilo 200,000 dolarů. První místo obsadili hráči z týmu Vitality. 24–25 února se odehrál další major, tentokrát v eSport proslulém městě Katowice.

PlayerUnknown's Battlegrounds (zkráceně PUBG) je online multiplayerová battle royale hra vyvinutá a distribuovaná dceřinou společností firmy Bluehole – PUBG Corporation. Je založena na módech hry Arma 2, které byly vyvinuty Brendanem "PlayerUnknown" Greenem a a používaly jako inspiraci film z roku 2000 "Battle Royale" a rozšířily se do samostatné hry pod vedením Greena. Na začátku hry je až 100 hráčů, kteří pomocí padáku dopadnou na ostrov bez jakéhokoliv vybavení. Musí jej prohledat, najít zbraně, další výbavu a zabít všechny ostatní hráče, aniž by sami zemřeli. Herní mapa se postupně zmenšuje, aby se hráči dostali do vzájemné konfrontace a nezůstávali na stejném místě. Poslední žijící hráč či tým vyhrává.

PlayerUnknown’s Battlegrounds (kurz auch oft PUBG) ist ein Mehrspieler-Shooter, der vom Bluehole-Studio PUBG Corporation entwickelt und vertrieben wird. Das Spiel wurde am 23. März 2017 als Steam-Early-Access-Titel für Windows veröffentlicht. Am 20. Dezember 2017 wurde die Early-Access-Phase der PC-Version beendet und Version 1.0 veröffentlicht. Mit dem Zusatztitel "Game Preview Edition" erschien am 12. Dezember 2017 eine Vorabversion für die Xbox One. Am 19. März 2018 erschien weltweit eine Mobile-Version namens "PUBG Mobile" für iOS und Android. Eine Konsolenumsetzung für die Xbox One wurde am 4. September 2018 und für die PlayStation 4 am 7. Dezember 2018 veröffentlicht.


Charakteristika obce.

Obec se svým katastrálním územím zaujímá rozlohu 589 ha, z toho 479 ha je zemědělské půdy, 61 ha lesní půdy, 11 ha vodní plochy, 9 ha tvoří zastavěná plocha a 29 ha je zařazeno do ostatních ploch. Místní klima je zde po většinu roku mírné a rostou zde rostliny charakteristické pro mírné pásmo. Na polích se pěstuje především kukuřice, obilí, brambory, řepka olejka a také koření. Kdysi se tu pěstovalo mokerské zelí, které patřilo k nejkvalitnějším. Na katastru obce se nacházejí i lokality s chráněnými rostlinami.  V obci je postaveno 81 domů, z toho asi 60 trvale obydlených, zbytek je využíván k rekreaci chalupáři. Žije zde okolo 160 obyvatel, převládá starší generace. Občanů důchodového a vyššího věku je více než polovina. Zastoupeny jsou všechny skupiny vzdělanosti, od dělníků až po vysokoškolsky vzdělané osoby. Někteří z nich se po roce 1989 pustili do soukromého podnikání a tak je zde zastoupen například truhlář, malíř-natěrač, autodoprava, soukromý zemědělec, obchodníci apod.  Obec je spojena s okolními městy a vesnicemi autobusovou dopravou, které však ubývá a obyvatelé stále více musí používat k přepravě svých osobních aut. Vesnici dominuje zrekonstruovaná budova obecního úřadu. V obci je na vysoké úrovni komunikace pomocí bezdrátového internetu, který funguje od roku 2005. Za praktickým i dětským lékařem musí obyvatelé dojíždět do blízkého Opočna. Základní školu navštěvují děti již od první třídy v Opočně. I ty nejmenší musí rodiče vozit většinou do mateřských škol v nejbližším okolí. V obci je vodovod, kanalizace, čistička odpadních vod a plynovod. V rámci protipovodňových opatření je zrekonstruován Podlažický potok, který protéká obcí. Pošta se nachází v blízkém Českém Meziříčí.  Obec Mokré vydala v roce 2010 první knihu o své historii "Obec Mokré v dějinách i současnosti 1390–2010". Autorem je místní kronikářka Dagmar Honsnejmanová a historik dr. Josef Ptáček z Dobrušky. Webové stránky obce získaly již řadu ocenění v soutěži "Zlatý erb", webové stránky knihovny se umístily na předních místech v soutěži hlasování veřejnosti Biblioweb. Knihovna obce Mokré v roce 2009 získala v soutěži Vesnice roku 2009 Královéhradeckého kraje cenu hejtmana kraje za podíl na společenském životě v obci a knihovnice Dagmar Honsnejmanová se stala Knihovnicí roku 2009 Královéhradeckého kraje. Knihovna se několikrát zúčastnila soutěže Knihovna roku a obdržela za svoji činnost Čestná uznání. Obec Mokré v roce 2011 získala v soutěži Vesnice roku 2011 Královéhradeckého kraje Modrou stuhu za společenský život v obci.  Kulturu v obci zajišťuje Knihovna U Mokřinky, která byla založena 15.7.1889 zdejším řídícím učitelem a správcem školy Emilem Musilem-Daňkovským (Čtenářsko-hospodářská beseda). Emil Musil je významnou osobností obce, je patronem knihovny a Čestným občanem obce Mokré in memoriam.  Knihovna pořádá spoustu kulturních akcí pro všechny skupiny obyvatel. Pro děti pořádá výtvarné soutěže, výtvarné dílny, Květinový den, Slet čarodějnic, sportovní posvícenské odpoledne. V knihovně mají děti výtvarné zázemí, deskové hry, mohou zde vyrábět z papíru, korálků apod. K dispozici mají spoustu hraček.  Od roku 2012 v knihovně funguje seniorský klub Čajovna u bludičky. Posezení u čaje jsou pravidelně 1x za měsíc, s různým programem - besedy s regionálními osobnostmi, řemeslníky, výtvarníky, spisovateli, cestovateli, sběrateli, také Policií ČR.  V knihovně byla založena MiniGalerie "Na síti", kde jsou pravidelně vystavovány různé fotografické výstavy místních i přespolních fotografů, výtvarné práce dětí a rodičů.  Čtenářům a účastníkům akcí je nově k dispozici Společenský klub (přestavěný z bývalého obchodu se s míšeným zbožím). Zde se pořádají besedy, výstavy, velké akce - např. rozsvícení vánočního stromu, keramické kurzy, vánoční besídky pro děti s rodiči, tradiční posezení jubilantů, svatební výročí apod. Veškeré podrobnosti z akcí jsou na stránkách knihovny http://knihovna.obecmokre.cz/  Knihovna má družbu s první českou knihovnou na území Chorvatska, s knihovnou Franty Buriana v Daruvaru.  V roce 2014 několik nadšenců založilo místní klub turistů pod názvem „Slíváci“ aneb „Za poznáním švestkových alejí“, kteří pravidelně organizují letní i zimní procházky okolo Mokrého i vzdálenějších míst. Čestní občané obce  Ing. Petr Ondráček, CSc. – námořní kapitán  Václav Valeš - příslušník RAF  Stanislav Baše – kronikář, zakladatel obrazové kroniky obce Mokré  Ladislav Falta - střelecký olympionik, mistr světa a mistr Evropy, přezdívaný "Král českých rychlopalníků"  Emil Musil-Daňkovský - řídící učitel, spisovatel, redaktor, překladatel (např. Karla Maye) Patroni knihovny U Mokřinky  Bludička Mokřinka – dle záznamů v kronice o bludičkách  Emil Musil-Daňkovský – řídící učitel, spisovatel, redaktor, překladatel (např. Karla Maye)

Prezentační materiály vydané obcí Mokré a Knihovnou U Mokřinky.

Pohlednice – letecký snímek Mokrého (2001)  Mokerské bludičky – pohádkový katalog bludiček (2006) – vydáno na základě několikaleté akce „Hledání bludiček v Mokrém“. Publikaci zpracovala Dagmar Honsnejmanová na základě kreseb a reportáží dětí a dospělých, kteří se zapojili do této akce,  Večerní vyprávění bludičky Mokřinky – volné pokračování Mokerských bludiček (2009). Autorka Dagmar Honsnejmanová,  Pohlednice vydaná u příležitosti 120 let knihovny (2009)  Obec Mokré v dějinách i současnosti 1390 – 2010 – první kniha o historii obce (2010). Autoři Dagmar Honsnejmanová a dr. Josef Ptáček,  Retro pohlednice vydaná u příležitosti 620 let od první písemné zmínky o obci (2010)  Pohlednice se znakem obce vydaná u příležitosti ukončení rekonstrukce budovy obecního úřadu a Knihovny U Mokřinky (2012)  Co vyprávěla jedna víla – pohádkové příběhy bludičky Mokřinky (2013). Autorka Dagmar Honsnejmanová,  Zimní pohlednice s vánočním stromem (2013)  Retro pohlednice Jana Boukala - rybník Tyčák (2014)  Pohlednice se znakem knihovny vydaná k 125. výročí vzniku knihovny (2014)  Turistický suvenýr No. 1266 s logem knihovny a symbolem obce „lípou“ (2017)  Zajímavá data obce Mokré v dějinách současnosti 1390 – 2016 a půl - volné pokračování knihy Obec Mokré v dějinách i současnosti 1390 – 2010 (2017). Autorka Dagmar Honsnejmanová,  Mokerský receptář aneb jak jsme jedli kdysi a jak jíme dnes – oblíbené recepty mokerských obyvatel podle čísel popisných (2018). Autorka Dagmar Honsnejmanová, Obec a knihovna obdržely za svoji aktivitu mnoho cen a uznání v soutěžích Vesnice roku, Strom roku, Knihovna roku, Zlatý erb, Kamarádka knihovna, Biblioweb, Senior roku, v kulturní činnosti, práci s dětmi či seniory.  Knihovnice obdržela ceny: Dobrovolník Východních Čech, Zlatá koruna Královéhradeckého kraje, Křesadlo, Knihovník Královéhradeckého kraje, Cena Společnosti přátelská rodině Královéhradeckého kraje, v roce 2016 se stala Ženou regionu Královéhradeckého kraje, byla také pozvána na oběd prezidentem republiky. Knihovnici najdete také v databázi Slovník českých knihovníků <nowiki>http://ipk.nkp.cz/oborove-baze-dat/slovnik-ceskych-knihovniku</nowiki>.

Historický vývoj.

V nejstarší zmínce o obci Mokré je uvedeno, že Čánka s Mokrou v roce 1390 patřila královské kapitule pražské, která ji získala od Jana Čánky z Čánky, ale již v roce 1420 přešla v držení světských pánů. Když Mikoláš mladší Trčka z Lípy roku 1495 koupil panství opočenské od Jana z Janovic, začal skupovat větší i menší okolní statky. Položil tak základ k rozsáhlému zboží opočenskému. V roce 1496 koupil poplužní dvůr v Lázích o velikosti 3 lánů a 9 prutů podél údolí, nazývaného Vlčí. Dvůr později vyhořel a jeho zbytky jsou patrny na Andrýsově louce v Podlažicích.  V roce 1514 potvrdil král Vladislav dědičné vlastnictví panství, které do té doby držel Mikoláš jen jako "zápisné". V té době také potvrdil koupi vesnice Mokré, Čánku, Černilov a Jasennou. Od tohoto data sdílela obec Mokré osudy panství opočenského až do roku 1848. První sčítání obyvatelstva v roce 1869 uvádí celkem 374 trvale bydlících obyvatel.  Od roku 1849 až do roku 1980 byla samostatnou obcí, v letech 1981–1990 opět částí Opočna a od 25. listopadu 1990 oddělením od Opočna je opět samostatnou obcí. Od roku 1850 byla postupně částí okresu Nové Město nad Metují, Dobruška, Opočno, Hradec Králové, Nové Město nad Metují, Dobruška. Od roku 1960 je částí okresu Rychnov nad Kněžnou.

Znak a vlajka obce.

Zastupitelstvo obce Mokré na začátku roku 2010 schválilo zhotovení znaku a vlajky a dne 6.12.2010 převzala starostka obce z rukou předsedkyně Poslanecké sněmovny Miroslavy Němcové Dekret o udělení znaku a vlajky obce Mokré.  Slovní popis znaku  Slovní popis vlajky  Odůvodnění figur použitých v návrhu

Obec Mokré () se nachází na úpatí Orlických hor, 4 km od města Opočno a 2 km od Českého Meziříčí. Katastr obce patří do II. ochranného vodního pásma. Žije zde obyvatel.

Mokré (deutsch "Mokrey") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt vier Kilometer westlich von Opočno und gehört zum Okres Rychnov nad Kněžnou.