Světový pohár v biatlonu 2019/2020 – Oberhof

Program závodů.

Oficiální program:

Průběh závodů.

Sprinty.

V Oberhofu byl nedostatek sněhu a proto jej pořadatelé dovezli kamióny z Veltins-Areny v Gelsenkirchenu, kde se 10 dní před tím konala biatlonová exhibice. Závodilo se za mlhy a poprvé zde do světového poháru nastoupila juniorka Tereza Voborníková. Nezasáhla tři terče a skončila na 84. pozici. Ani dalším českým biatlonistkám se příliš nedařilo: nejlépe dojela Eva Kristejn Puskarčíková na 17. místě s jednou chybou při střelbě vstoje a solidním během. O šest pozic za ní skončila Markéta Davidová, která nezasáhla celkem tři terče. Sice běžela lépe, ale v rychlosti střelby byla až na 95. místě ze 100 startujících. S náskokem zvítězila Norka Marte Olsbuová, která běžela a střílela velmi rychle. Především ale jako jediná z vedoucích závodnic neudělala ani jednu chybu na střelnici. Druhá dojela především díky rychlému běhu Němka Denise Herrmannová. Poprvé v tomto ročníku světového poháru se tak dostala německá reprezentantka na stupně vítězů.  V závodu mužů se oproti čtvrtku oteplilo, sníh zůstal jenom na tratích, zmizela mlha, ale pršelo. Závod se proto uskutečnil na 2,5km trati, která se jela čtyřikrát. Poprvé v tomto ročníku závodil Tomáš Krupčík, který přes léto prodělal opakovanou boreliózu a nemohl dostatečně trénovat. Udělal stejně jako Michal Šlesingr jednu chybu, ale protože se celkově více chybovalo, dojeli oba i s průměrným běžeckým časem na 34. a 35. místě. Lépe se dařilo Ondřeji Moravcovi, který střílel čistě a jel i o něco rychleji, což mu pomohlo ke konečné 11. pozici, nejlepšímu umístění v tomto ročníku. Do Oberhofu vůbec vůbec nepřijel Johannes Thingnes Bø, který už předem prohlásil, že nebude v tomto a v dalších podnicích startovat a bude doma s manželkou očekávat narození potomka. Toho využil Martin Fourcade, který v druhém kole jel první, ale jen s několikavteřinovým náskokem. Vstoje však jako jediný z předních závodníků zastřílel čistě a s náskokem zvítězil.

Štafety.

V první polovině závodu žen se v čele překvapivě drželo Švýcarsko, které si vypracovalo náskok až 40 vteřin. Pak však Aita Gasparinová nezvládla střelbu vstoje a do čela se dostala trojice Francie, Norsko a Švédsko. Z nich nejméně střeleckých chyb v posledním úseku udělala Tiril Eckhoffová a Norky proto zvítězily. Švýcarky dojely páté. Česká štafeta neuspěla: Jessica Jislová střílela obě položky čistě, ale pomalu běžela. Lucie Charvátová vleže zasáhla všechny terče, ale vstoje musela na trestné kolo. Markéta Davidová běžela rychle, ale přidala ještě dvě trestná kola a předávala Evě Kristejn Puskarčíkové na 14. pozici. Ta čistou střelbou zlepšila české umístění na desáté místo v cíli.  V české mužské štafetě udělali nechali trenéři odpočívat Ondřeje Moravce, který měl před sebou nedělní závod s hromadným startem. Na posledním úseku jej nahradil Tomáš Krupčík. Michal Šlesingr na prvním a Michal Krčmář na druhém po třech chybách. Krčmář však běžel rychleji a zlepšil českou pozici až na třetí průběžné místo. Jakub Štvrtecký tuto pozici udržoval až do střelby vstoje, kdy zasáhl osmi náboji jen dva terče a musel jet tři trestná kola. Předával na osmém místě. Tomáš Krupčík tuto pozici přes tři střelecké chyby a pomalejší běh v závěru udržel do cíle. Čelo závodu se dramaticky měnilo. Zpočátku vedli Norové, ale překvapivě se před ně dostal na celý svůj druhý úsek Bělorus Sergej Bocharnikov. Pak si však Norové vzali vedení zpět a Johannes Dale a Vetle Sjåstad Christiansen si postupně vypracovali půlminutový náskok. Nor však musel po poslední střelbě na trestné kolo a předjel jej Francouz Quentin Fillon Maillet. Christiansen si uchoval více sil, v posledním stoupání Francouze předjel a s jistotu zvítězil. Norové tak vyhráli šestou mužskou štafetu v řadě. Závod byl střelecky náročný: např. norská, francouzská a německá štafeta se umístily na stupních vítězů, přestože všechny jely po dvou trestných kolech.

Závody s hromadným startem.

V závodě žen nestartovala Eva Kristejn Puskarčíková, protože byla mírně nachlazená. Naopak díky neúčasti některých vedoucích závodnic se do startovní listiny k Markétě Davidové dostala i Lucie Charvátová. Při první střelbě udělala Charvátová jednu chybu, zlomila pak hůlku, ale dostala hned novou a odjížděla třináctá; Davidová se třemi chybami byla na 28. místě. Ta se pak už jen zlepšovala: přidala sice čtyři další nezasažené terče, vše ale vyrovnala čtvrtým nejlepším běžeckým časem. V cílové rovině předjela Švédku Linn Perssonovou a dojela dvanáctá. Charvátová se naopak vinou horší střelby a pomalého běhu propadala a dokončila na 27. pozici. V čele závodu se dlouho střídala Norka Tiril Eckhoffová s Běloruskou Irynou Krjukovovou. Při třetí a čtvrté střelbě však obě udělaly po čtyřech chybách a dostala se před ně Finka Kaisa Mäkäräinenová, která si vedoucí pozici udržela až do cíle a zvítězila. Eckhoffová se díky rychlému běhu dostala na druhé místo, když v posledním stoupání předjela krajanku Marte Olsbuovou Røiselandovou, Krjukovová dojela sedmá. Závod se jel za výrazně se měnícího větru: žádná biatlonistka nezasáhla všechny terče a jen pět udělalo méně než pět chyb.  V závodu mužů se opět projevil nedostatek sněhu, takže se jelo na kratším okruhu. Větrné podmínky byly oproti ženskému závodu lepší, přesto nikdo nebyl střelecky bezchybný. V čele se od druhé střelby udržoval Arnd Peiffer, a když při třetí udělal méně chyb Martin Fourcade, dostal se s náskokem na první místo, které bezpečně udržel až do cíle. Peiffer v cílové rovině předjel Francouze Simona Desthieux a dojel druhý. Z českých závodníků se lépe dařilo Michalu Krčmářovi, který se sice po třetí střelbě propadl až na 20. místo, ale další čistou střelbou se posunoval dopředu. V cílové rovině za sebou udržel Matveje Jelisejeva a dojel na 9. pozici. Ondřej Moravec dělal méně chyb, ale běžel a střílel pomaleji. V cíli mu patřilo 12. místo.

4. podnik Světového poháru v biatlonu v sezóně 2019/2020 probíhal od 9. do 12. ledna v německém Oberhofu. Na programu podniku byly závody ve sprintu, s hromadným startem a štafety mužů a žen. Naposledy se zde jel Světový pohár v biatlonu minulý rok, v Oberhofu se jezdí světový pohár v biatlonu každoročně.

Der 4. Biathlon-Weltcup der Saison 2019/20 fand in Deutschland im thüringischen Oberhof statt. Die Wettbewerbe im Oberhof bilden traditionell den Auftakt des zweiten Trimesters des Biathlon-Weltcups und des neuen Kalenderjahres. Ausgetragen wurden die Wettkämpfe in der Lotto Thüringen Arena am Rennsteig, das auch Schauplatz der Biathlon-Weltmeisterschaften 2023 sein soll. Dieses Jahr wurden die Wettkämpfe zwischen dem 9. und 12. Januar 2020 ausgetragen.


Světový pohár v biatlonu 2019/2020 – Nové Město na Moravě

7. Biathlon-Weltcup 2019/20 (Nové Město na Moravě)

Program závodů.

Oficiální program:

Průběh závodů.

Sprinty.

V závodě žen se Markétě Davidové podařilo před prázdnými tribunami potřetí v tomto ročníku stanout na stupních vítězů. Závod rozjela nejlépe Němka Denise Herrmannová, která startovala mezi prvními. V těžkých střeleckých podmínkách, kdy vítr měnil velmi rychle směr i rychlost, dokázala zastřílet obě položky rychle. K tomu přidala jako v mnoha jiných závodech rychlý běh a po dojezdu do cíle se dlouho udržovala s náskokem na prvním místě. Markéta Davidová běžela také velmi rychle. Když však při první střelbě nezasáhla jeden terč, klesla do druhé desítky pořadí, ale brzy ztrátu dojela, vstoje zastřílela bezchybně a do posledního kola odjížděla na druhém místě se ztrátou 32 vteřin na Herrmannovou. Pak sice zpomalila, přesto dojela průběžně druhá, ale se ztrátou téměř 50 vteřin. Těsně po ní jela Francouzka Anaïs Bescondová, která neudělala na střelnici žádnou chybu a dostala se před Davidovou. Tu pak ještě ohrožovala Finka Mari Ederová, která však nedokázala 20vteřinový náskok Davidové v posledním kole dohnat. Ostatním českým reprezentantkám se nedařilo: body získala už jen Lucie Charvátová, které s třemi nezasaženými terči dojela na 39. místě. „Myslím si, že je to úžasné a zároveň smutné. Když si představím, co by se za normálních okolností dělo... Mám radost za Markétu, ale jinak radost nemám," komentoval medaili bez diváků předseda českého biatlonu Jiří Hamza.  Také v závodu mužů se česká reprezentace dočkala výborného výsledku, i když oproti ženám ne medailového. Do průběžného pořadí se brzy dostal Francouz Quentin Fillon Maillet, který čistě střílel, velmi rychle běžel a dojel do cíle s velkým náskokem. Brzy po něm jel Nor Tarjei Bø, který také čistě střílel, ale neběžel tak rychle, takže dojel na průběžně druhém místě. Všechny však předjel favorit závodu další Nor Johannes Thingnes Bø. Střílel čistě, v každém kole byl nejrychlejší a zaslouženě zvítězil. Vedoucí závodník Světového poháru Martin Fourcade běžel také rychle, ale nezasáhl jeden terč při první střelbě a střílel pomaleji – skončil tak šestý. Michal Krčmář začal závod pomaleji, ale zrychlil po bezchybné položce vleže. Čistě zastřílel i vstoje a odjížděl jako sedmý. V posledním kole jel rychleji než Martin Fourcade, Jakov Fak a Emilien Jacquelin, v průběžném pořadí se dostal před ně a dojel na konečném čtvrtém místě, což bylo jeho nejlepší umístění ve Světovém poháru za poslední tři roky. Smůlu měl Jakub Štvrtecký – po bezchybné střelbě vleže upadl v polovině druhého kola v tzv. „Bouškově zatáčce“ a rozbil si pažbu. Přesto s náhradní zbraní zastřílel i vstoje čistě a dokončil jako druhý z českých závodníků na 31. místě. Ondřej Moravec sice s jednou chybou dojel na 42. pozici; v průběžném pořadí Světového poháru však neklesl a vybojoval si tak účast v nedělním závodu s hromadným startem. Sprint byl podle reportérů zřejmě posledním individuálním závodem v kariéře pro Michala Šlesingra. Ten při každé střelbě udělal po jedné chybě a dojel na 58. místě.

Štafety.

V závodě žen se zpočátku udržovaly v popředí Italky, ale když Federica Sanfilippová v druhém úseku vleže třikrát chybovala, dostaly se do čela Ukrajinky. Vedly průběžné pořadí s malou přestávkou až do poslední střelby, kdy však Olena Pidhrušná musela na trestné kolo. Toho využily Norky (které se až do šesté střelecké položky propadaly), a i když do posledního kola vyjížděla Tiril Eckhoffová s náskokem jen čtyři vteřiny na Francouzku Anaïs Bescondovou, dokázala jí ujet a zvítězit před ní o téměř půl minuty. Třetí dojely Němky, když Denise Herrmannová před posledním stoupáním předjela ukrajinskou i ruskou štafetu. České reprezentantky začaly dobře, Jessica Jislová udělala tři chyby na střelnici, ale solidním během zvláště v posledním kole se dokázala dostat na osmé místo se ztrátou 40 vteřin. Markéta Davidová však po bezchybné střelbě vleže udělala vstoje čtyři chyby, jela trestné kolo a jen díky nejlepšímu běžeckému času předávala stále na osmém místě se stejnou ztrátou. Lucie Charvátová musela po střelbě vleže i vstoje absolvovat po jednom trestném kole a klesla na 10. místo. Eva Puskarčíková na posledním úseku na trestné kolo nemusela, ale na obě položky potřebovala všechny náhradní náboje, a tak českou štafetu neposunula výše a zůstala tak desátá.  Závod mužů byl posledním závodem kariéry pro Michala Šlesingra. Jel na prvním úseku, vleže udělal jednu chybu, ale vstoje zastřílel svoji poslední položku čistě a předával na sedmém místě. Ondřej Moravec po něm udělal také jen jednu chybu vleže a po rychlé jízdě v posledním kole předával Jakubovi Štvrteckému na čtvrtém místě. Ten jel také rychle, na střelby vleže i vstoje přijížděl vždy na druhém místě, ale vstoje zasáhl osmi ranami jen dva terče. Po třech trestných kolech klesl o deset míst. Michal Krčmář pak vleže přidal další trestné kolo a přes rychlý běh zlepšil pozici české štafety jen na 12. místo. Zvítězila norská štafeta, která se od druhé předávky udržovala v čele a které pak Tarjei Bø na předposledním a Johannes Thingnes Bø na posledním neustále náskok navyšovali. Druzí dojeli Ukrajinci – celý závod se udržovali mezi prvními, ale rozhodující byla celkově dobrá střelba (jen pět nezasažených terčů) a nejrychlejší běh Dmytro Pidručného v posledním kole. Dostali se tak na stupně vítězů po devíti letech. Kromě pátého místa německé štafety bylo největším překvapením až 15. pozice francouzských biatlonistů, kdy Emilien Jacquelin na druhém úseku nevystřílel všechny náboje, za což byl penalizován dvěma trestnými minutami.

Závody s hromadným startem.

V závodu žen měla smůlu jediná česká startující Markéta Davidová. Nejdříve při příjezdu k první střelbě upadla. Ztratila ale jen málo a navíc pak zastřílela čistě, takže odjížděla na 10. místě. Také při druhé položce vleže neudělala žádnou chybu a posunula se na čtvrté místo. Pak se však začaly projevovat problémy s lyžemi – v každém kole ztrácela na nejlepší běžkyně stále více, až v posledním přes půl minuty. Navíc při obou střelbách vstoje udělala po dvou chybách, takže se v pořadí propadala a dojela dvacátá. V čele jela od druhé střelby Norka Tiril Eckhoffová, která čistě střílela a i v běhu se udržovala mezi nejlepšími. Při závěrečné střelbě sice minula jeden terč, ale měla už takový náskok, že jí žádná ze soupeřek nepředjela. Druhé a třetí místo obsadily Švédka Hanna Öbergová a Němka Franziska Preussová, které jako jediné z prvních deseti závodnic zastřílely poslední položku čistě.  V závodě mužů zvítězil největší favorit Nor Johannes Thingnes Bø, i když tentokrát nebylo jeho vítězství tak suverénní jako v mnoha předchozích závodech. Při každé z prvních tří střeleb udělal po jedné chybě, ale vždy se mu podařilo dřív nebo později dojet vedoucí závodníky a střílet společně s nimi. Až poslední střelbu zvládl bezchybně o odjížděl z ní čtyři vteřiny za jediným celkově čistě střílejícím, Francouzem Emilienem Jacquelinem. Toho však u prvního mezičasu předjel a s jistotou zvítězil. O třetí místo celé poslední kolo bojovala skupina čtyř závodníků, z nichž nejvíce sil měl v posledním stoupání Němec Arnd Peiffer. Českým reprezentantům se nedařilo: Ondřej Moravec i Michal Krčmář udělali po třech chybách na střelnici, a protože ani jim nejely nejrychleji lyže, skončili na 19. a 20. pozici.

7. podnik Světového poháru v biatlonu v sezoně 2019/2020 probíhal od 5. do 8. března 2020 ve Vysočina aréně v českém Novém Městě na Moravě. Předběžný program podniku uveřejnil organizátor, Český svaz biatlonu, v březnu 2019, později byly zaměněny závody mužů a žen a byly přidány i přesné časy stratu jednotlivých závodů.

Der 7. Biathlon-Weltcup der Saison 2019/20 fand in Tschechien in Nové Město na Moravě statt. Die Wettbewerbe dort bildeten den Auftakt des dritten und letzten Trimesters des Biathlon-Weltcups. Zugleich waren es die ersten nach den Weltmeisterschaften von Antholz. Ausgetragen wurden die Wettkämpfe in der Vysočina Arena. Dieses Jahr fanden die Rennen zwischen dem 5. und 8. März 2020 statt.


Historie.

1901 – 1902.

Na startu závodu Paříž – Berlín stálo 110 účastníků ve 4 kategoriích. Jedna z nich byla třída motocyklů a motorových tříkolek, v které se účastnilo celkem 10 jezdců – jedním z nich byl i Narcis Podsedníček, mechanik a mistr dílen v tehdejší továrně v Mladé Boleslavi. Podsedníček dojel po několika dnech na motocyklu z Paříže do Berlína, podle jedněch zdrojů, jako jediný motocyklista, ale až po oficiálním zakončení závodu. Tento neuvěřitelný výkon Podsedníčka rozhodl o příštích závodních aktivitách značky. Úspěchy pokračovaly i v roce 1902, kdy Klement vyhrál první cenu a Podsedníček druhou na trati dlouhé 4,2km v závodě na vrchu Exelberg na domácí rakousko-uherské půdě. Hodnota těchto vítězství neměla nijak velkou cenu, protože právě oni dva byli jediní jezdci, kteří se tohoto závodu v dané kategorii účastnili.

1905 – 1935.

Rokem 1905 startuje nová éra – Mladoboleslavská automobilka definitivně ukončila svojí oficiální účast na motocyklových závodech a vrhla se do závodů automobilových. Jejich prvním automobilem byla dvousedlová Voituretta A s dvouválcovým kapalinovým motorem do V, která stála 3600 korun. V roce 1907 nastoupil do automobilky Ing. Otto Hieronima, vynikající konstruktér a závodník evropského formátu v jednom – svým angažmá zvedl v továrně bojovnou náladu a v roce 1908 značka slavila první úspěch, tím byl závod do vrchu Zbraslav – Jíloviště, kde na výsledkové listině figuruje značka v různých kategoriích na šesti prvních, pěti druhých a jednom třetím místě. Triumfem L&K se stal závod do vrchu Semmering ještě v roce 1908, který vyhrál již zmiňovaný Otto Hieronimus. V roce 1912 byla vyhlášena soutěž Alpská jízda, která hlásala, že automobilka, jejíž vůz vyhraje 3 po sobě jdoucí ročníky – tzn. dojede do cíle bez trestných bodů, získá trofej do trvalého držení. Mladoboleslavská automobilka se zúčastnila 5 závodů, z toho 5 jich vyhrála a ve 3 z nich seděl za volantem Kolowrat. Z důvodu finančních potíží automobilky, které nastaly po konci první světové války se rok 1925 nese ve znamení fúze L&K s Plzeňskými Škodovými závody. Tato fúze byla jakýmsi začátkem modernizace výrobních technologií. V roce 1935 se firma se závodním automobilem ŠKODA Rapid Six zúčastnila závodu 1000mil československých a posádka Komár – Houšť si odvezla cenu za třetí místo ve třídě.

1936 – 1968.

Výše uvedený úspěch dvojice Komár – Houšť měl za následek motivaci k vytvoření roadsteru ŠKODA Popular Sport se zadní nápravou a výkonnějším motorem z většího typu Rapid pro soutěž Monte Carlo 1936. Posádce Pohl – Hasman patřilo tak 2. místo ve třídě a 20. místo absolutně. Tímto úspěchem došlo k nadšení pro rallye ze strany diváků a fanoušků. Na to firma rychle zareagovala a prezentovala sportovní model ŠKODA POPULAR SPORT MONTE CARLO.Po druhé světové válce automobilka pokračovala ve svých sportovních aktivitách a v roce 1946 tak sestrojila ŠKODA 1101, později nazýván ‘‘tudor‘‘, otevřený dvoumístný sportovní vůz, který v roce 1948 vyhrál závod 1000 miles of Montevideo. Posádka Bobek – Netušil se v roce 1950 účastnila závodu 24 hodin Le Mans s ŠKODA 1101 Sport. V roce 1959 byl představen model ŠKODA Octavia a o rok později vyšla jeho sportovní verze OCTAVIA TOURING SPORT, s kterou se v roce 1961 vydala posádka Keinänen - Eklund na Rallye Monte Carlo, nejprestižnější rallye té doby. V celkové klasifikaci dojeli na šestém místě a vyhráli svoji třídu. Nová éra v historii automobilky ŠKODA začala v první polovině 60. let, kdy v roce 1964 byl na trh uveden vůz ŠKODA 1000 MB, s pohonem zadních kol a motorem vzadu. Navíc byl dále k autu vyvinut jednomístný vůz (monopost) pro okruhy, který byl vybaven agregátem z vozu ŠKODA 1000 MB, s kterým v roce 1968 vyhrál Miroslav Fousek východoevropské mistrovství formule 3.

1970 – 1981.

V roce 1970 byl uveden speciální závodní vůz typu spider ŠKODA 1500 OHC B5, určený pro závody automobilů na okruzích a do vrchu ve skupině B5.V roce 1974 ŠKODA poprvé použila zkratku ‘‘RS‘‘. Závodní vůz ŠKODA 200 RS je považován za originální RS značky ŠKODA. Důvodem pro jeho vývoj byla touha soutěžit s nejvyšší třídou rallye.V roce 1975 byl představen vůz ŠKODA 130 RS, jehož základem bylo sportovní kupé ŠKODA 110 R. ŠKODA 130 RS získala přezdívku ‘‘Porsche východu‘‘ a byla nejúspěšnějším vozem ve své době a ve své třídě.V roce 1977 se posádky Blahna – Hlávka, Zapadlo - Motal zúčastnili Rallye Monte Carlo. Posádka Blahna – Hlávka dojeli první v třídě do 1300cm3 a posádka Zapadlo – Motal se stejným vozem dojeli druzí. Na startu stálo celkem 198 posádek a do cíle dorazilo pouze 45 posádek, mezi nimiž byly dvě ŠKODA 130 RS. Pokračování úspěchů bylo v roce 1981, kdy trojice jezdců Vojtěch – Enge – Šenkýř, podpořená výsledky soukromých posádek, za volanty vozů ŠKODA 130 RS vybojovala pro značku ŠKODA titul mistra Evropy.

1991 – 2008.

Rok 1991 patří k jednomu z největších milníků historie ŠKODA Motorsport. Právě v tomto roce začalo nové partnerství s Volkswagenem. V roce 1994 se ŠKODA Motorsport rozhodla nasadit své posádky do kompletního seriálu Světového poháru FIA s vozem ŠKODA FAVORIT a dočkala se tak zisku Světového poháru pro značku ŠKODA. V následujícím roce došlo k nahrazení Favorita novou modelovou řadou ŠKODA FELICIA.Z důvodu vypsání nové kategorie WRC došlo 1. ledna 1999 k homologaci ŠKODA OCTAVIA WRC. Octavia se stala pro ŠKODU Motorsport vhodným odrazovým můstkem k cestě mezi elitu na světových tratích. Největších úspěchů dosáhly posádky Thiry – Prévot, Schwarz – Heimer a Gardemeister – Lukander.Po 2 letech vývoje byla v roce 2003 představena na Ženevském autosalonu ŠKODA FABIA WRC a k 1. červenci získala homologaci.

2009 – současnost.

Nástupcem ŠKODA FABIA WRC se stala ŠKODA FABIA S2000, která byla představena roku 2009 a ovládla tak ve své kategorii svět rallye. Žádné jiné auto nebylo doposud v této kategorii úspěšnější. Vůz ŠKODA FABIA S2000 získal celosvětově 50 národních a mezinárodních titulů a napsal tak nejúspěšnější kapitolu v historii motorsportu značky ŠKODA – dokud nebyl překonán svým následníkem, modelem ŠKODA FABIA Rally2. ŠKODA FABIA Rally2 je více než úspěšným pokračovatelem jejího předchůdce, jejím posádkám se podařilo získat několik cenných titulů už v roce 2015, kdy tento model byl homologován. Úspěšnější byl ale rok 2016, kdy v Mistrovství světa v rally FIA WRC 2 získala posádka Lappi – Ferm pro tovární tým poprvé titul. Dále také vůz ŠKODA FABIA Rally2 vyhrál celkem 10 mistrovství světa. Všechny tyto úspěchy vzbudily velký zájem zákazníků a vzrostl prodej vozu nejen soukromým týmům, ale i importérům po celém světě. Od homologace 1. dubna 2015 bylo prodáno přes 340 vozů. Rok 2017 se pro ŠKODA Motorsport nese v duchu jedné z nejúspěšnější sezóny v motoristickém sportu. Posádka Tidemand – Andersson vyhrála kategorii WRC 2 ve FIA Mistroství světa v rally, zatímco tým ŠKODA Motorsport získal v kategorii WRC 2 titul mezi výrobci. ŠKODA FABIA Rally2 získala vítězství nejen v FIA Mistroství světa, ale i v několika mezinárodních a národních mistroství. Dále velikým úspěchem bylo obhájené vítězství MČR z předchozího roku posádky Kopecký – Dresler, kteří vyhráli všechny podniky MČR a stali se tak mistry České republiky roku 2017. V roce 2018 posádka Rovanperä – Halttunen získala titul mistra světa v FIA Mistroství světa v kategorii WRC 2 PRO a tým ŠKODA Motorsport získal v kategorii WRC 2 PRO titul mezi výrobci. Také posádka Kopecký – Dresler byla úspěšná, v celkovém pořadí na na FIA Mistroství světa v kategorii WRC 2 PRO se umístila na pátém místě a v Mistrovství České republiky získala titul Mistra České republiky. Rok 2019 je rokem nového modelu, který nahrazuje ŠKODA FABIA Rally2. Na trh přichází nová verze – ŠKODA FABIA Rally2 evo. Vůz byl homologován 1. dubna 2019 a svojí premiéru měl na jednom ze závodů seriálu Mistrovství České republiky v Českém Krumlově, kde si posádka Kopecký – Dresler dojela pro první místo. Poslední dílem seriálu MČR bylo Barum Czech Rally Zlín na kterém si posádka dojela pro poslední vítězství a tím si zajistila zisk titulu Mistra České republiky 2019 v rallye. Mimořádný úspěch zaznamenal tovární tým také na Mistroství světa v rallye, kde získal titul nejen v bodování týmů v kategorii WRC 2 Pro, ale taktéž posádka Kalle Rovanperä a Jonne Halttunen (FIN/FIN) vyhráli tituly mistrů světa v kategorii WRC 2 Pro pro jezdce a spolujezdce.

Zákaznický program.

V rámci zákaznického programu dochází k prodeji závodních vozů a k poskytování zákaznických služeb. Program byl spuštěn v roce 2009 a prodáno bylo do konce března 2020 více 410 vozů.

ŠKODA FABIA S2000.

Jedná se o vůz závodní třídy Super 2000, který úspěšně prošel homologací na počátku roku 2009 a ŠKODA Motorsport jej vyráběla mezi léty 2009 a 2015. S tímto projektem se ŠKODA Motorsport vstoupila do prodeje nových i použitých vozů privátním týmům. Za dobu existence projektu bylo prodáno 63 speciálů a tento model se zařadil mezi nejúspěšnější speciály ve skupině S2000. Mezi významné zákaznické úspěchy patří vítězství ve Švédsku v rámci Mistroství světa vozů kategorie Super 2000, které vybojoval Pre-Gunnar Andresson, či úspěchy Patrika Sandella, který ovládl dvě asfaltové soutěže SWRC v Německu a Francii.

FABIA Rally2.

Na úspěchy projektu ŠKODA FABIA S2000 navázala v roce 2015 homologovaná ŠKODA FABIA Rally2, která vzbuzuje velký zájem u zákazníků. V roce 2018 se zákazníkům velice dařilo a podařilo se jim s tímto vozem získat 4 regionální tituly a rovnou 18 národních titulů. V dubnu 2019 na ni navázala nově homologovaná ŠKODA FABIA Rally2 evo, která byla oficiálně předaná 1. zákazníkovi v červenci 2019. Prvním zákazníkem se stal Toni Gardemeister bývalý tovární jezdec ŠKODA Motorsport. Tento první zákaznický vůz byl nasazen už na Finské rallye na začátku srpna 2019. Technickou zdatnost a kvalitu vozu oceňuje mnoho zákazníků, kteří s nově homologovaným vozem soutěží po celém světě. Nejvíce úspěšným rokem pro ŠKODA Motorsport a její zákazníky byl rok 2019, kdy 19 zákazníků vybojovalo národní tituly a 4 zákazníci získali kontinentální mistrovské tituly. Největším zákaznickým úspěchem roku 2019 je bezpochyby vítězství Perre-Louis Loubeta a v mistroství světa, kde zvítězil v kategorii WRC2 určené pro privátní týmy. Na počátku roku 2020 došlo k přejmenování vozu z původní verze ŠKODA FABIA R5 evo na ŠKODA FABIA Rally2 evo. Důvodem je změna názvu skupiny R5 na Rally2, kterou zavedla organizace FIA na počátku roku 2020. Na počátku roku 2020 byla navázaná unikátní spolupráce s mladým talentovaným jezdcem Oliverem Solbergem, kterému byl poskytnut vůz továrního týmu na Švédskou rallye, která se jela v rámci Mistroství světa v rallye. Do konce března 2020 se prodalo zákazníkům více než 340 vozů.

Nejlepší výsledky továrního týmu.

WRC výsledky.

V letech 1999 až 2005 tým soutěžil v nejvyšší kategorii světového šampionátu. V letech 2015-2018 vyhrál druhou nejvyšší kategorii WRC-2 s vozem ŠKODA FABIA Rally2.

ERC výsledky.

Jezdci ŠKODA Motorsport vyhráli se ŠKODA FABIA S2000 Mistrovství Evropy v rally v letech 2012-2014.

Škoda Motorsport je sportovní tovární tým automobilky Škoda Auto. Pod jeho hlavičkou se odehrává veškerá tovární účast v rallye na celém světě a zároveň zde dochází k vývoji a stavbě závodních automobilů. Sídlo týmu se nachází ve městě Mladá Boleslav. Škoda Motorsport se účastnila Intercontinental Rally Challenge (než zanikla v roce 2012) a Mistrovství světa v rallye v letech 1999-2005. V tomto roce se tovární tým účastní Mistrovství České republiky v rally, dále se tým soustředí na podporu zákazníků.

Škoda Motorsport ist die für Motorsportaktivitäten zuständige Abteilung des tschechischen Automobilherstellers Škoda Auto. Zwischen 1999 und 2005 fuhr das Herstellerteam in der Rallye-Weltmeisterschaft und in der Intercontinental Rally Challenge (vor der Fusion mit Rallye-Europameisterschaft im Jahr 2013). Von 1999 bis 2005 trat Škoda Motorsport in verschiedenen Kategorien der Rallye-Weltmeisterschaft an. Seit 2015 ist die Marke in der WRC2- bzw. Rally2-Klasse vertreten. 2020 unterstützt Škoda Motorsport hauptsächlich Kundenteams und Nachwuchsfahrer. Zudem tritt das Team in der Tschechischen Rallye-Meisterschaft an.


Historie.

Jezuity do Českého Krumlova pozval tehdejší majitel panství, Vilém z Rožmberka, aby omezil rozmach protestantství v kraji. Se svou čtvrtou manželkou Polyxenou, rozenou z Pernštejna, roku 1586 založil jezuitskou kolej na místě šesti starších měšťanských domů. Výstavba koleje trvala do roku 1588. Autorem architektonického návrhu byl rektor pražské koleje, Alexandr Vojta, některé úpravy provedl také rožmberský dvorní stavitel ze Švýcar, Baldassare Maggi z Arogna.  Ke koleji náležela také budova prelatury, která byla přímo spojena patrovou chodbou s farním kostelem svatého Víta, která jezuité využívali. Jezuitům byla k dispozici také menší kaple Matky Boží.  Jezuité budovu využíval až do roku 1773, kdy byl řád zrušen v rámci josefinských reforem. Poté budova sloužila vojenským potřebám, avšak kvůli incidentu s městskou radou byla zdejší posádka 1887 zrušena. O rok později dům vydražil Adolf rytíř Jungmann a věnoval jej České záložně, načež další rok budova sloužila jako středisko českojazyčné menšiny ve městě.

Hotel Růže.

Poté zde roku 1889 vznikl hotel Růže, který v budově sídlí dosud.  V hotelu Růže, který byl hlavním střediskem české kultury ve městě, byl 3. listopadu 1918 ustanoven český Národní výbor v Českém Krumlově. V jeho čele stanul významný českokrumlovský národní buditel, schwarzenberský lékař MUDr. Josef Kulich. Toto zasedání krumlovských Čechů bylo v reakcí na události po rozpadu rakousko-uherského soustátí, kdy se němečtí občané cítili ohrožení a vyjádřili se pro připojení kraje k Šumavské župě, jejímž hlavním městem měl být Krumlov.  V budově bývalé jezuitské koleje, která si svou renesanční podobu dochovala dodnes, proběhla v 80.–90. letech 20. století celkové rekonstrukce, při níž byla řadu renesančních prvků obnovena.

Bývalá jezuitská kolej v Českém Krumlově je renesanční budova v ulici Horní 154 v Českém Krumlově, části Vnitřní Město. V budově dnes sídlí Hotel Růže.

Das Jesuitenkolleg in Český Krumlov (deutsch "Krummau"), einer Stadt in der Region Jihočeský kraj (Südböhmen) in Tschechien, war ein Kolleg der Jesuiten, das von 1588 bis 1773 bestand. Das Gebäude steht seit 3. Mai 1958 unter Denkmalschutz. Heute ist darin ein Hotel gehobener Klasse untergebracht.


Majetkové poměry a kariéra.

Narodil se v rodovém pražském paláci jako syn hraběte Františka Damiána ze Šternberka (1667–1723) a jeho manželky Marie Josefy z Trauttmansdorffu (1681–1742). Měl dva starší bratry, Adolfa Vratislava a Václava Josefa, kteří zemřeli v dětství. Po otcově úmrtí se stal dědicem fideikomisu Častolovice-Zásmuky, panství Cerhenice a rodového paláce na Malé Straně. V době jeho nezletilosti přikoupili poručníci statek Chocenice se dvěma vesnicemi, které pak František Filip připojil k Cerhenicím. Na častolovickém panství zřídil v okolí Třebechovic oboru o rozloze přes 2 000 hektarů, kterou nechal oplotit a zřídil zde lovecký zámeček "Filipsruhe". V roce 1758 prodal státu panství Cerhenice-Chocenice, protože Marie Terezie měla zájem o pozemky v okolí vítězné bitvy u Kolína pro zřízení panství Ústavu šlechtičen. V roce 1775 se častolovické panství stalo jedním z center nevolnického povstání, došlo i k obležení zámku v Častolovicích, Františka Filipa se to ale nijak nedotklo, protože v té době jako vysoký dvořan pobýval ve Vídni.  V letech 1745–1748 byl vyslancem Českého království u říšského sněmu v Řezně, poté v letech 1749–1763 zastával post rakouského vyslance u polského královského a saského kurfiřtského dvora. Funkci opustil po smrti polského krále Augusta III. a za své služby získal v roce 1763 rakouský Řád zlatého rouna. V letech 1765–1780 byl nejvyšším hofmistrem Marie Terezie. Zemřel ve Vídni a pohřben je ve františkánském klášteře v Zásmukách.

Rodina.

Oženil se v katedrále sv. Štěpána ve Vídni v roce 1731 s hraběnkou Marií Leopoldinou ze Starhembergu (1712–1800), dcerou bývalého císařského vyslance v Londýně Konráda Zikmunda ze Starhembergu (1689–1727).

František Filip hrabě ze Šternberka (21. srpna 1708, Praha – 9. ledna 1786, Vídeň) byl český šlechtic, diplomat a dvořan z rodu Šternberků. Od mládí působil v diplomacii a byl dlouholetým vyslancem v u říšského sněmu a ve Varšavě. Poté získal Řád zlatého rouna (1763) a byl nejvyšším hofmistrem císařovny Marie Terezie (1765–1780). V Čechách vlastnil panství Častolovice a Zásmuky.

Franz Philipp Reichsgraf von Sternberg (tschechisch "František Filip hrabě ze Šternberka") (* 21. August 1708 in Prag; † 9. Januar 1786 in Wien) war böhmischer Adliger und österreichischer Diplomat.


Rakousko-Uhersko.

Mládí.

Narodil se v Rokycanech Jaroslavu Stříbrnému a byl pokřtěn jménem Ferdinand. Rodina záhy přesídlila do Prahy. Jméno Jiří přijal později. Vystudoval vyšší průmyslovou školu, kam přestoupil z neúspěšných studií na gymnáziu. Již během svých středoškolských studií se stal politicky aktivním a roku 1897 se zúčastnil zakládajícího sjezdu České strany národně sociální. Následně působil v její mládežnické organizaci a jako redaktor jejích periodik (krom Prahy mimo jiné i v Českých Budějovicích či v rámci krajanského sdružení ve Vídni). Od roku 1911 byl redaktorem "Českého slova".

Politika.

Ve volbách do Říšské rady roku 1911 se stal poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Čechy 06. Usedl do poslanecké frakce Český národně sociální klub. Ve vídeňském parlamentu setrval do zániku monarchie. Právě díky jeho aktivitě se podařilo jeho straně zachovat si své voličstvo i po takzvané Švihově aféře (Odhalení národně socialistického poslance Karla Švihy jako policejního donašeče. Po ukončení této aféry se ovšem zjistilo, že Šviha donašečem nebyl.).  V létě 1914 byl i přes své známé protirakouské postoje povolán do armády, v dubnu 1917 byl propuštěn do zálohy. Ihned po propuštění se zapojil do odbojového hnutí Maffie (skupina okolo Františka Síse). Zároveň posílil jeho vliv ve straně, z jejíhož vedení se mu podařilo vytlačit aktivistické prorakouské exponenty. Na zasedání ke konci první světové války znovusvolané Říšské rady pronesl velmi ostrý a pro něj riskantní projev proti poměrům v rakouských internačních táborech.  V červenci roku 1918 se pak stal členem Národního výboru, o tři měsíce později, v září 1918, členem Socialistické rady, jež vznikla jako volný koordinační orgán obou velkých českých levicových stran, sociálních demokratů a národních sociálů (nyní přejmenovaných na socialisty). Pomáhal organizovat generální stávku 14. října 1918.

Československo.

Vrcholný politik a ministr.

28. října roku 1918 se Stříbrný stal jedním z pěti „mužů 28. října“, kteří se podíleli na vyhlášení samostatného Československa a převzetí moci v Praze. Předseda strany Václav Klofáč byl v té době na jednání se zahraničním exilem v Ženevě. Stříbrný po jednání s velitelem rakouské vojenské posádky v Praze donutil armádu, aby proti převratu nevystupovala. Spolu s dalšími "muži 28. října" a členy předsednictva Národního výboru podepsal Provolání o samostatnosti československého státu a příslušný zákon, který formálně přetrhával vazby s monarchií.  Za první republiky byl dlouhodobě až do roku 1935 členem nejvyššího zákonodárného sboru Československa. V letech 1918-1920 byl poslancem Revolučního národního shromáždění. V parlamentních volbách v roce 1920 byl zvolen do Národního shromáždění RČS. Mandát obhájil v parlamentních volbách v roce 1925. Poslaneckého mandátu byl zbaven (po rozkolu se svou stranou) nálezem volebního soudu z 19. května 1928. Místo něj pak do parlamentu nastoupil Otakar Klapka. Opětovně se poslancem stal v parlamentních volbách v roce 1929, nyní již za své volební uskupení Liga proti vázaným kandidátním listinám. V parlamentu setrval do konce funkčního období sněmovny, tedy do roku 1935.  Četné byly jeho posty ve vládách Československa. Od 14. listopadu 1918 do 8. července 1919 působil jako první ministr pošt a telegrafů. Potom opakovaně od 8. července 1919 do 17. září 1919, od 25. května 1920 do 15. září 1920 a od 7. října 1922 do 20. července 1925 jako československý ministr železnic. Potom ještě v období 9. prosince 1925 – 18. března 1926 zastával funkci ministra národní obrany.  V letech 1920 až 1926 byl místopředsedou ústředního výkonného výboru Československé strany socialistické, působil též jako zástupce této strany v takzvané Pětce (koaliční orgán hlavních československých vládních sil). Měl vliv ve stranickém tisku a dokázal zajišťovat financování strany.  Již v této době ale postupně rostly jeho spory s dalšími předáky socialistů, zejména v oblasti zahraniční politiky polemizoval s Edvardem Benešem. Ten do strany vstoupil roku 1922 a postupně začal svým vlivem konkurovat Stříbrnému. U Stříbrného sílil důraz na národní, nacionalistický aspekt strany. Sbližoval se v tomto ohledu s Karlem Kramářem. Národně demokratický tisk ho k nevoli některých socialistických politiků začal veřejně chválit a zastávat se ho.

Odchod z vlády.

Oficiálním důvodem jeho rezignace na funkci ministra obrany v roce 1926 byla odpovědnost, kterou převzal za Masarykovo chování během oslav svátku mistra Jana Husa (tzv. Marmaggiho aféra). Ačkoliv již v té době existovaly mezi oběma muži spory o význam domácího a zahraničního odboje za první světové války, Masaryk jeho abdikaci přijal 20. července 1925 s nechutí a po dlouhém zdráhání a v dopise na rozloučenou se nechal slyšet, že se těší na Stříbrného působení v další vládě.  Faktickým důvodem jeho odchodu byla úplatkářská aféra. Jeho bratr František Stříbrný byl ředitelem Československé diskontní banky a její obchodní společnosti pro prodej uhlí a ministr železnic od něj měl nakupovat předražené uhlí pro státní dráhy. Úplatky měl přijímat nejen sám ministr, ale i jeho strana. V roce 1934 byl Stříbrný z tohoto podezření ovšem očištěn (viz níže).  V souvislosti s rozkolem se svou stranou vydal brožuru "Kdo je vinen", v níž zaútočil na politiku Edvarda Beneše. Podporu veřejnosti ani hlavních politických aktérů ale nezískal a postavil se proti němu i předseda strany Klofáč, který zároveň začal o Stříbrném šířit fámy, že trpí syfilidou ve stádiu progresivní paralýzy. Klofáč se odkazoval na stanovisko lékaře Trýba, který o Stříbrného diagnóze veřejně psal, ačkoliv Stříbrného osobně nevyšetřoval.  Definitivní konec je stranické a vládní kariéry nastal v září 1926, kdy se v Brně konal po pádu druhé Švehlovy vlády mimořádný sjezd socialistů, kde byl nejprve změněn název strany na Československá strana národně socialistická a posléze vyloučen Jiří Stříbrný a jeho příznivci (pro vyloučení hlasovalo 96, proti 42 delegátů). Na sjezdu zároveň získali převahu Václav Klofáč a Edvard Beneš.

Předák Národní ligy.

Po svém vyloučení z národně socialistické strany se Stříbrný odmítl stáhnout z politiky, dokonce po jistou dobu směřoval své jednání k možné revizi výsledků brněnského sjezdu a návratu do strany. Brzy se ale zaměřil na ustavení vlastní politické strany, která po různými názvy (nejčastěji známa jako Národní liga) existovala až do roku 1938. Dočasně využil i toho, že zůstával nadále poslancem Národního shromáždění.  Spolu s dalšími lidmi, zejména vyloučenými či dobrovolně odešedšími od národních socialistů, založil v květnu 1927 Slovanskou stranu národně socialistickou. I nyní se ale nevzdával cíle návratu do své domovské strany, svůj nový politický subjekt tak ustavil jen jako formální sdružení bývalých národních socialistů a nezahájil skutečné budování stranické sítě. To se změnilo po jeho vyloučení ze sněmovny roku 1928. Začaly přípravy na první sjezd nové strany, která se mezitím přejmenovala na Radikální hnutí – slovanští národní socialisté. Tento název byl pak na sjezdu konaném v dubnu 1929 v Praze změněn na Radikální strana – slovanští socialisté. Stříbrný byl oficiálně zvolen jejím předsedou. Od roku 1930 nesla název Národní liga a takto je nejvíce známa coby politický směr okolo Jiřího Stříbrného.  Programově se definovala jako národní, socialistická ale nemarxistická. Navazovala na Stříbrného původní národně socialistickou stranu, novinkou bylo přidání slovanského, internacionálního rozměru. V roce 1928 po nuceném odchodu ze sněmovny definoval Stříbrný stranu jako centristickou. Dokonce mluvil o nahrazení pojmu socialismus pojmem demokratismus. V roce 1929 ale v souvislosti s volební kampaní Stříbrný rétoricky přitvrdil. Vliv na tom měl i nástup mladší generace inspirované fašismem.  V roce 1929 se Liga zúčastnila voleb společně s Národní obcí fašistickou (NOF) ve volebním uskupení pod názvem Liga proti vázaným kandidátním listinám. Šlo o účelovou volební koalici, na které měl předseda NOF Radola Gajda zájem, protože vlivem vnitřních sporů pozice NOF slábly. Liga proti vázaným kandidátním listinám stavěla svou agitaci na nacionálním šovinismu, kritice politických stran, podporovala plebiscit a přímou demokracii. Stříbrného skupina i NOF si nicméně zachovávaly organizační samostatnost. Ve volbách Liga proti vázaným kandidátním listinám neuspěla. Získala necelé 1 % hlasů. Poslanecký mandát získali pouze Jiří Stříbrný, Radola Gajda a Karel Pergler. Do Senátu byl za Ligu zvolen Jindřich Trnobranský. Stříbrný se tak po roce od svého vyloučení z parlamentu do nejvyššího zákonodárného sboru vrátil. Alianci Stříbrného s Gajdou ale oslabovaly vzájemné spory a přetahování členstva. V dubnu 1930 se Stříbrného Národní liga zcela osamostatnila.  Liga se postupně radikalizovala. Na svém sjezdu v lednu roku 1932 přijala program korporativního zřízení, rostla její práce mezi nacionalistickou mládeží (v roce 1933 pořádala Týden boje národní mládeže) a přibližovala se fašistickým názorům. Šlo ale o nepříliš vlivnou politickou formaci. V té době se Stříbrný věnoval zejména mimopolitické činnosti – vydával "Polední list" a "Expres" (tzv. růžový nebo červený tisk). Ve své době se jednalo o nejprodávanější lidové deníky. První číslo "Poledního listu" vyšlo 29. listopadu 1926. 19. března 1927 přibyl "Večerní list", od ledna 1928 "Nedělní list" a později během roku 1928 "Pondělní list". V roce 1929 se objevil i satirický list "Šejdrem". Se svým bratrem Františkem Stříbrným v roce 1929 založil vlastní vydavatelskou společnost Tempo. Oba bratři v ní disponovali polovinou akcií a Jiří Stříbrný byl předsedou správní rady podniku (odstoupil až roku 1936 z daňových důvodů, v souvislosti s novým zákonem o akciových společnostech). V roce 1929 měl Nedělní list náklad 36 000 výtisků, Pondělní list dokonce 75 000 a Večerní list 81 000. I když byly Stříbrného tiskoviny považovány často za neseriózní bulvár, měly vysokou čtenost a profesionální vedení. Disponovaly sítí zpravodajů domácích i zahraničních. Tento takzvaný "stříbrňácký tisk" se profiloval jednoznačně opozičně, kritizoval korupci. V květnu 1933 byla státem zakázána distribuce listu Šejdrem v trafikách, Stříbrný reagoval spuštěním sítě kolportérů, ale ekonomicky to neuspělo a byl proto spuštěn nový satirický časopis "Ulice". V letech 1930–1933 vycházel i týdeník "Národní liga", pojatý jako stranická politická revue.  Zapojil se také do sporů uvnitř Československé národní demokracie, kde podporoval nacionalistické křídlo okolo Viktora Dyka proti pragmatikům okolo Františka X. Hodáče a o Hodáčovi šířil negativní zprávy.  Roku 1934 byl Stříbrný definitivně soudně zproštěn podezření z korupce (advokáta mu dělal národní demokrat Ladislav Rašín). Otevřela se tak možnost pro jeho výraznější roli v československé politice. V této době národní demokraté Karla Kramáře opustili kvůli ekonomickým i zahraničně-politickým neshodám vládní koalici. Pozice obou těchto subjektů se tak sblížily. V říjnu 1934 se Národní liga spojila společně s Československou národní demokracií a Národní frontou, v jejímž čele stál František Mareš, ve stranu s názvem Národní sjednocení (NSj). V listopadu 1934 se nová platforma představila na veřejné schůzi, na které vystoupil i Jiří Stříbrný. Předsedou Národního sjednocení se v dubnu 1935 stal národní demokrat Karel Kramář a Stříbrný ve straně působil jako jeden ze tří místopředsedů.  Vůči Národnímu sjednocení si udržoval částečně kritický postoj, respektive podporoval jeho plnou integraci, bez zachovávání separátních struktur jednotlivých zakládajících stran. Již v lednu 1935 kritizoval, že sloučení obou stran se protahuje. Od kompletní integrace očekával možnost zaujmout vedoucí postavení v NSj. V březnu 1935 dokonce Národní liga odhlasovala na svém sjezdu svůj zánik a vplynutí do NSj. Tuto politiku podporoval i Karel Kramář a také radikálně nacionalistická mládežnická organizace Mladé Národní sjednocení. V řadách bývalých národních demokratů ovšem existovala i skupina politiků, kteří trvalejší fúzi s Národní ligou odmítali. NSj navíc nezaznamenalo v parlamentních volbách roku 1935 výraznější volební úspěch a trend k integraci se nadále zkomplikoval. Stříbrný sám na neokázalé volební výsledky reagoval tím, že se zřekl poslaneckého mandátu (dle vzpomínek novináře Rudolfa Kopeckého musel být Stříbrný k rezignaci na mandát donucen). V následujících letech probíhal v NSj boj o nástupnictví po již nemocném a stárnoucím Karlu Kramářovi. Proti ambicím Jiřího Stříbrného vystupoval František Hodáč. Kramář v lednu 1937 tlačil na Hodáče, aby odešel z místopředsednické funkce, ale ten to odmítl. Na pražské městské konferenci strany 24. března 1937 pak byli Stříbrného spojenci přehlasováni. Pro tradiční národně demokratické špičky byl Stříbrný coby předseda strany nepřijatelný. Sám Stříbrný na neúspěch reagoval ustavením vlastní frakce. 18. dubna 1937 oznámil, že založí nové lidové hnutí Národního sjednocení a označil stávající Národní sjednocení za "panskou" stranu. V dubnu 1937 se od něj odvrátil Kramář, který souhlasil s uveřejněním prohlášením, v němž se od Stříbrného frakce zcela distancoval. Tím Stříbrný a jeho skupina v NSj skončili a v červenci 1937 potvrdil sjezd Národního sjednocení návrat k uměřenější národně demokratické politice.  Po rozkolu se Stříbrného Národní liga ustavila opět jako zcela samostatný subjekt, nyní pod názvem Národní liga – strana radikální, národní a demokratická. V kampani před komunálními volbami v roce 1938 používala antisemitské heslo: „"Kdo jsi proti křivým nosům, vol kandidátku osm".“ Stříbrný sám přímo měl kontakty s Židy (dokonce měl židovské karetní spoluhráče). V období Mnichovské krize byl zastáncem obrany republiky.

Po Mnichovu.

Po kapitulaci ve své kritice vůči Edvardu Benešovi ještě přitvrdil. Jeho tisk spustil proti Benešovi ostrou kampaň a vnesl do veřejného slovníku slovo "odbenešit". Vyznačoval se taky primitivním antisemitismem, inspirovaným Německou říší. Stříbrný napsal knihu „Kramářův soud nad Benešem“.  Za druhé republiky působil v jedné ze dvou českých stran, Straně národní jednoty. Za nacistické okupace se stáhl z politiky a žil ve své vile v Káraném. Třebaže názor na Beneše nezměnil, odmítl se podrobit nátlaku nacistů, aby ho kritizoval veřejně. V den Hitlerových padesátých narozenin vyšlo v jedněch jeho novinách blahopřání vůdci a hned na další straně byl provokativně velký inzerát na povzbuzují prášky pro muže po padesáti, protože od tohoto věku již muži za moc nestojí.

Poválečná pomsta.

I přes to, že nacisty nepodporoval, byl po osvobození na základě retribučního dekretu postaven před Národní soud a odsouzen k doživotnímu žaláři. Výše trestu je mnohými považována za neúměrnou a podobně jako v případě agrárního předáka Rudolfa Berana šlo spíše o vyřizování účtů z doby předmnichovské ČSR. Ve vězení napsal dosud nepublikované paměti, které jsou však ovlivněny jeho nadějí, že bude Zápotockým amnestován (měl od Zápotockého amnestii přislíbenou). Ve vězení se krátce sešel i se svým synovcem. Zemřel roku 1955, podle většiny zdrojů ve valdické věznici, podle zjištění historika Rudolfa Píši ve věznici Ilava na Slovensku.

Jiří Stříbrný (14. ledna 1880 Rokycany – 21. ledna 1955 Valdice nebo Ilava) byl československý politik, novinář, účastník prvního odboje, jeden z mužů 28. října, majitel bulvárních novin (například Polední list a další) a několikanásobný ministr. Zpočátku patřil mezi hlavní politiky národních socialistů, později po rozkolu předák radikálně nacionalistických formací, nejčastěji známých pod názvem Národní liga. Po roce 1945 odsouzen a vězněn.

Jiří Stříbrný (* 14. Januar 1880 in Rokycany; † 21. Januar 1955 in Valdice) war ein tschechoslowakischer Politiker und Journalist. Im Ersten Weltkrieg engagierte er sich im antiösterreichischen Widerstand. In der Regierung der Ersten Tschechoslowakischen Republik bekleidete er mehrere Ministerämter. Er gehörte zu führenden Vertretern der Partei Česká strana národně sociální (Tschechische National-Soziale Partei), nach dem Bruch mit dieser Partei gründete er die radikal nationalistische "Národní liga (Nationale Liga)". Nach dem Krieg wurde er zu einer lebenslänglichen Haft verurteilt. Er starb in der Haftanstalt.


Historie.

Již v roce 1624 potvrdil Ferdinand II. Habsburský záměr vybudovat v Kutné Hoře jezuitskou kolej. Jezuité přišli do nekatolické Kutné Hory na pozvání nejvyššího mincmistra a reformačního komisaře Viléma Ilburka z Vřesovic roku 1626. Místo pro kolej však bylo určeno až císařovým dekretem z 18. dubna 1633. Poměrně netypicky nebyla kolej umístěna v centru města, ale za hradbami v prostoru mezi Hrádkem a Chrámem svaté Barbory, nepochybně proto, že v centru města by nebylo možné bez nákladného vykupování měšťanských domů a jejich následných demolic postavit kolej plánované velikosti.  Tak jako v jiných městech využili jezuité i zde zpočátku ke své činnosti stavebně upravené měšťanské domy a stavbu vlastní koleje připravovali především získáváním nutných finančních prostředků. 2. března 1667 uzavřel rektor koleje P. Jan Molitius smlouvu s významným italským, v Praze působícím architektem Giovannim Domenico Orsim. Již 1. října 1666 byla budoucí stavba vyměřena a 8. května byl slavnostně položen základní kámen. Stavba však pro nedostatek finančních prostředků postupovala velmi zvolna. Teprve 1. listopadu 1678 se mohli jezuité nastěhovat do severního křídla. Orsi založil stavbu velmi důkladně, včetně systému odvádění spodní a splaškové vody. Zemina vytěžená při stavbě severního křídla byla užita pro vyrovnání terénu podél východního křídla a vytvoření terasy pro pozdější galerii soch světců. Po smrti Orsiho (1679) pokračovala ve stavbě podle původního plánu stavební huť Carla Luraga. Východní křídlo koleje má délku 180 m a je členěno 33 okenními osami. Roku 1716 byla dokončena nárožní věž proti kostelu sv. Barbory, realizace plánovaného jižního křídla ale neproběhla.  V té době byla již hotova terasa před kolejí. Rozsáhlá sochařská výzdoba, pro kterou je tento prostor přirovnáván ke Karlovu mostu v Praze, byla zhotovena mezi lety 1709–1716. Autorem soch je pravděpodobně jezuitský sochař František Baugut.  Jako poslední bylo vybudováno střední křídlo obsahující kuchyň a v prvním nadzemním patře velký letní refektář. Při rekonstrukci v letech 2004-2010 zde byly odkryty raně barokní nástěnné malby, jejichž autorem je patrně jezuitský malíř Hermann Schmidt. V letech 1721-1733 byla na raně barokních základech středního křídla zbudována věž. Na stavbě tohoto křídla, které se jako jediné odlišuje od Orsiho návrhu, je doložen Kilián Ignác Dientzenhofer. Křídlo bylo dokončeno až kolem roku 1750. Ještě předtím vznikla krytá visutá chodba z koleje do chrámu sv. Barbory. Podle archivních zpráv se v přízemí severního křídla nacházela barokní lékárna se zdobenou klenbou a na blíže neurčeném místě bylo v prvním patře koleje divadlo, které procházelo dvěma podlažími.  Po zrušení řádu roku 1773 sloužila kolej jako vojenská kasárna a špitál. V letech 1776–77, 1843–44 a 1856–58 proběhly další stavební zásahy, při nichž byly především upraveny některé interiéry pro osádku kolem 1000 vojáků a ve dvorním traktu byly přistavěny tři záchodové věže. Výraznou změnou exteriéru pak bylo snesení střední věže, která byla vyšší než obě dochované věže krajní. Odstraněna byla také podklenutá barokní chodba propojující kolej s chrámem svaté Barbory.  Roku 1988 byla Jezuitská kolej rozhodnutím vlády ČR určena jako budoucí sídlo Středočeské galerie. Rozsáhlé archeologické a stavebně-historické průzkumy a rekonstrukce probíhaly v letech 2004-2010, kdy byla Středočeská galerie v Kutné Hoře (GASK) slavnostně otevřena. Během těchto prací byla např. objevena na druhém nádvoří vzácná barokní pec na vápno, která pochází z doby budování koleje.

Popis.

Rozsáhlá budova koleje měla být původně vybudována na souměrném půdorysu ve tvaru písmene E. Protože však nebylo vybudováno jižní křídlo, má budova tvar písmene F.  Vznosná, dvoupatrová budova s nárožními věžemi, jež lze charakterizovat jako čtyřboké se skosenými nárožími, je členěna pomocí raně barokního štukového tvarosloví. Přízemí budovy zaujímá bosáž na kterou nasedají pilastry vysokého řádu, nad nimiž jsou uplatněny úseky kompletního kladí. Okenní osy jsou v prostoru mezi prvním a druhým patrem zdůrazněny vpadlými poli. Členění fasády je dále obohaceno vloženými lisénovými rámy. V přízemí jsou okna vložena do slepé arkády. Horizontálně je průčelí obohaceno zdvojením oken středního a bočních rizalitů.  Interiér koleje je ve všech křídlech řešen jako dvojtrakt s užší průběžnou chodbou situovanou poněkud nezvykle při vnitřním průčelí. Architektonické působení rozměrného hlavního průčelí bylo výrazně pozměněno demolicí střední věže v 19. století.

Jezuitská kolej v Kutné hoře je barokní stavba z let 1667–1750 postavená podle návrhu významného italského, v Praze působícího architekta Giovanniho Domenica Orsiho.

Das Jesuitenkolleg in Kutná Hora (Kuttenberg) in Tschechien wurde im 17. Jahrhundert für das hiesige Kolleg der Jesuiten errichtet, das bis 1773 bestand. Das Kollegiumsgebäude, das zwischen dem Dom der heiligen Barbara und der Altstadt von Kutná Hora liegt, steht seit dem 3. Mai 1958 unter Denkmalschutz. Heute ist darin die "Galerie des Bezirks Mittelböhmen" (GASK, "Galerie Středočeského kraje") untergebracht.


Historie.

Až do konce druhé světové války neexistovala v Albánii železniční síť. Fašistická Itálie plánovala výstavbu první železniční trati z Drače do Elbasanu v roce 1940, nicméně plán nebyl realizován. První železniční trať měla vést z Drače, z místního přístavu přes Tiranu do Elbasanu. Trať měly vybudovat čtyři italské společnosti a na výstavbě mělo být nasazeno 6000 lidí. Trať měla za cíl především zajistit dopravu nerostných surovin do přístavu v Drači.  Když se komunisté dostali v roce 1944 v Albánii k moci, rozhodli se zemi zprůmyslnit, což vyžadovalo zajistit i vhodnou dopravní infrastrukturu. Trať mezi dvěma velkými albánskými městy byla vybrána k výstavbě jako první. Vzhledem k nedostatku mechanizace vyžadovala výstavba značné množství lidské síly, která byla zajištěna prostřednictvím dobrovolnických brigád. Výstavba trati trvala pouhý rok. Jednalo se ve své době již o druhou trať v Albánii (první postavená spojovala města Drač a Peqin).  Na stavbu trati bylo povoláno 29 000 mladých lidí a 1400 techniků. Slavnostně byly stavební práce zahájeny dne 11. dubna 1948. Kromě tisíců studentů však na stavbě pracovali také dobrovolníci z Bulharska a Jugoslávie. Vzhledem k zhoršení vzájemných vztahů se severním sousedem však pomoc, kterou Jugoslávie zaslala, odešla. Jugoslávští inženýři byli obviněni krátce po rozkolu ze sabotáže. Trať pomohli dobudovat technici, které poskytl Sovětský svaz. Trať byla slavnostně otevřena dne 23. února 1949 k 31. výročí vzniku Rudé armády přesně podle plánu.  Trať musela překonat několik přírodních překážek. Nachází se na ní tunel Rrashbull o délce 212 m a most Erzen v délce 91 m. Druhý uveden byl slavnostně dokončen dne 16. října 1948 na narozeniny albánského komunistického vůdce Envera Hodži. Na stavbě tunelu se podílely především pracovní brigády z Bulharska.  Na počátku 21. století procházelo nádraží v Tiraně kompletní přestavbou a železniční doprava tak byla na trati zkrácena do města Vorë.

Železniční trať Tirana–Drač (albánsky Hekurudha Tiranë–Durrës) se nachází v střední Albánii a zajišťuje spojení metropole země s nedalekým přístavem. Jednokolejná trať o rozchodu kolejí 1435 mm byla uvedena do provozu v roce 1949 v rámci socialistické výstavby. Dlouhá je 38 km.

Die Bahnstrecke Durrës–Tirana () ist eine Eisenbahnstrecke der Hekurudha Shqiptare, die in Mittelalbanien die Hafenstadt Durrës mit der Hauptstadt Tirana verbindet. Die Strecke war ursprünglich je nach Quelle 36,9 Kilometer oder 38 Kilometer lang, heute wird sie nicht mehr vollständig befahren. Sie ist eingleisig und nicht elektrifiziert. Die 1949 eröffnete Verbindung gilt als Albaniens zweite Normalspurstrecke.


Zatčení a smrt.

Incident se odehrál 25. května 2020, krátce po osmé hodině večerní. 46letý Afroameričan George Floyd si šel do zdejšího obchodu Cup Foods koupit cigarety, při platbě ovšem předložil padělanou dvacetidolarovou bankovku. Obsluha proto zavolala policii, zatímco Floyd odešel do auta, které měl přistavené poblíž. Podle policejního mluvčí byl Floyd vyzván k tomu, ať auto opustí, čemuž měl „fyzicky vzdorovat“. Této verzi nicméně odporovala později zveřejněná videa, natočená přihlížejícími kolemjdoucími a bezpečnostními kamerami, podle kterých měl zasahující policista problém dostat Floyda z vozidla, ne ale proto, že by Floyd projevoval známky odporu. Poté byl Floyd spoután, avšak policistům se ho nedařilo dostat do auta, došlo ke strkanici, a nakonec se Floyd při zákroku svalil na zem a zasahujícím policistům řekl, že trpí klaustrofobií.  Mediální pozornost si nicméně případ získal zejména kvůli virálnímu videu, natočenému kolemjdoucí osobou, ve kterém bělošský policista Derek Chauvin klečel na krku zatýkaného George Floyda krátce potom, co se Floyd sesunul k zemi, když měl být naložen do policejního auta. Záznam začínal tím, že Floyd vzdychal a opakoval, že nemůže dýchat. Poté, co Floyd řekl, že umírá, odpověděl mu Chauvin, ať se uklidní, a zeptal se ho, co chce. Na to Floyd odpověděl: „Prosím, ta noha na mém krku, nemůžu dýchat.“ Mezitím neidentifikovatelný hlas přikázal, ať Floyda naloží do auta. Ten souhlasil, ale namítl, že se nemůže hýbat, protože Chauvin mu stále klečel na krku. Floyd začal krvácet z nosu, načež policisté zavolali záchranku. Floyd prosil o pomoc a v pláči volal: „Mami!“, na což žádný z policistů neodpověděl. Na Floydově krku Chauvin klečel i ve chvíli, kdy se Floyd přestal hýbat a křičet. Jeho pravděpodobně již mrtvé tělo bylo následně naloženo do sanitky.  Podle oficiální pitvy byla příčinou smrti kombinace policejního zákroku, zdravotních problémů a přítomných omamných látek v těle. Podle závěru pitvy provedené soukromým patologem zemřel Floyd na udušení. Chauvin byl po mediálním nátlaku obviněn z vraždy třetího stupně, která byla později překlasifikovaná na vraždu druhého stupně. Podle jeho policejních záznamů na něj za 19 let služby u policie bylo podáno 17 stížností. Spolu s ním byli obviněni i další tři zasahující policisté, Afroameričan Alexander Kueng, Thomas Lane a Tou Thao, který pochází z komunity hmongských uprchlíků. Kueng a Lane byli kadeti, kteří byli ve službě teprve několik dní. Chauvin a Floyd pracovali v minulosti jako ochranka ve stejném podniku a podle některých zdrojů existuje možnost, že se osobně znali. Floyd měl za sebou kriminální minulost týkající se většinou drogových deliktů a krádeží. Za nejzávažnější trestný čin, ozbrojené loupežné přepadení v texaském Houstonu, byl v roce 2009 odsouzen na pět let vězení. Není jasné, zda zasahující policisté věděli o jeho trestní minulosti a zda to hrálo roli při jejich zákroku.

Protesty a jejich pozadí.

Zveřejnění videozáznamu násilné smrti Afroameričana Floyda vedlo k vlně nepokojů ve více než 100 amerických městech. Ty pokračovaly v odkazu na podobné protesty historického hnutí za občanská práva a hnutí Black Lives Matter, které bojuje proti policejní brutalitě, systematickému rasismu, rasovému profilování a dvojímu metru uvnitř policejních institucí. Floydově smrti v předchozích letech předcházely podobné události, kdy nepřiměřený zákrok policie vedl k usmrcení černošského občana. Mezi mediálně nejznámější patří zastřelení Michaela Browna v roce 2014, smrt Freddieho Graye v roce 2015 a zabití Philanda Castila a Justine Damondové v roce 2016 v Minneapolis. Mediální pozornost na sebe rovněž strhl případ smrti Erica Garnera v New Yorku v roce 2014. Některé případy vyvolaly již tehdy masové demonstrace.  Přestože protesty v Minneapolis byly zpočátku poklidné, skupiny demonstrujících začaly v pozdějších hodinách rozbíjet a vykrádat výlohy a obchody, ničit policejní i jiná auta a zapalovat různé objekty. Policie nasadila těžkooděnce a použila mj. slzný plyn a gumové projektily. Někteří protestující naproti tomu na policii házeli kameny a jiné objekty. Některá média v této souvislosti začala poukazovat na agresivní přístup, který policie uplatňovala proti protestům a nepokojům po smrti George Floyda, v kontrastu s údajně mírnějším postupem proti některým demonstracím převážně bělošských občanů s mnohdy viditelně nošenými zbraněmi, kteří předtím protestovali proti restrikcím a povinné karanténě během koronavirové pandemie. Tento sentiment se rozšířil i na sociálních sítích.  Ke 31. květnu byl vyhlášen noční zákaz vycházení ve 25 městech v 16 amerických státech. Nepokoje provázely i nadále násilné střety s policií, ničení majetku, rabování obchodů a rozbíjení výloh. Část protestů v pozdějších dnech však již byla klidnějších. Policie zatkla na čtyři tisíce lidí, většinu z nich následně propustila. Stovky lidí na obou stranách byly při protestech zraněny, několik jich pak zemřelo, ať už rukou policie nebo v důsledku střetů s demonstranty.  Solidární protesty se konaly i v Praze a dalších evropských a světových městech. Mimo USA se protesty proti rasismu a policejní brutalitě nejvíce rozhořely ve Spojeném království. Např. během londýnských protestů 13. června se dostala do střetu s členy hlutí BLM krajně pravicová skupina a policie zadržela více než 100 lidí. Mediální pozornost pak vzbudil snímek černocha Patricka Hutchinsona, který odnesl do bezpečí zraněného bílého muže.

Strhávání soch a pomníků.

Mediální pozornost si získalo zejména strhávání a vandalizování soch a pomníků, které podle protestujících oslavují rasistickou a koloniální minulost. Poničena nebo odstraněna byla řada pomníků ve Spojených státech, zejména těch historicky spjatých s Konfederovanými státy americkými, například pomník konfederačních vojáků ve městě Birmingham v Alabamě. V Bostonu byla uražena hlava sochy Kryštofa Kolumba a v Saint Paulu byl Kolumbův pomník 10. června 2020 stržen. Poničeny byly i další sochy v USA a v Evropě.  Socha Edwarda Colstona, obchodníka s otroky a místního mecenáše, byla v britském Bristolu skupinou demonstrantů stržena a potopena v přístavu. Ve Velké Británii vznikla iniciativa "Topple the Racists", která vytvořila otevřenou mapu více než stovky soch, názvů ulic nebo veřejných míst, které shledává podobně problematickými. V Londýně byla posprejována socha britského premiéra Winstona Churchilla. Pražskou sochu Winstona Churchilla, která stojí na náměstí Winstona Churchilla na Žižkově, neznámé pachatelky posprejovaly nápisy „Byl rasista. Black Lives Matter“.

Reakce na protesty a nepokoje.

Reakce politiků a médií.

Reakce na nepokoje se různily, zatímco někteří kritizovali jejich násilný charakter, jiní tomu vyjadřovili pochopení nebo naopak kritizovali násilné zásahy policie.  Americký prezident Donald Trump ve svých prohlášeních vyjádřil lítost nad smrtí George Floyda a uvedl, že případ jeho smrti už začalo vyšetřovat ministerstvo vnitra USA a Federální úřad pro vyšetřování (FBI). Současně vyzval k tvrdému zásahu proti některým demonstrantům, které označil za příslušníky Antify a krajní levice. Na svém twitterovém účtu Trump pohrozil, že buď dostane starosta Minneapolisu Jacob Frey situaci ve městě pod kontrolu, nebo do něj vyšle Národní gardu: „Pokud se objeví jakékoliv potíže, tak převezmeme kontrolu, ale jakmile se začne rabovat, začne se i střílet.“ Trump v této souvislosti uvedl, že má v úmyslu zařadit tzv. Antifu na seznam „domácích teroristických organizací“. K tomu uveřejnil Federální úřad pro vyšetřování (FBI) prohlášení, že nedisponuje žádnými informacemi, že by do protestů v neděli 31. května 2020 byla Antifa zapojena. Zejména u konzervativně pravicových kruhů se Trumpův plán setkal s podporou. Liberálnější a levicoví političtí komentátoři naopak poukazovali na údajnou neproveditelnost Trumpova plánu, protože Antifa jednak není jasně řízenou organizací, ale síť nezávislých antifašistických skupin, především však z jejich pohledu nelze dle amerického práva označit domácí skupiny za „teroristické“. Komentátor pro "The Atlantic" Ben Zimmer se domníval, že prezident Antifu využívá jako „neviditelného nepřítele, aby odvedl pozornost od systematickému rasismu“.  Demokratický guvernér státu New York Andrew Cuomo upozornil, že protesty odhalily „institucionalizovanou nerovnost a diskriminaci v trestněprávním systému“, a dodal: „Pokud se to stane jednou dvakrát, možná se na to můžete dívat jako na individuální selhání. Pokud se to ale stane desetkrát nebo patnáctkrát a vy se na to stále díváte jako na selhání jednotlivců, tak jste buď slepí, nebo naschvál popíráte realitu.“ Pochopení pro protesty vyjádřila i řada osobností, mezi nimi například černošská rapperka Cardi B. „Policejní brutalita tu byla už dávno předtím, než jsem se narodila, díky sociálním sítím ale nebyla nikdy tak vidět. Kolik pokojných protestů už jsme viděli? Kolik trendujících hashtagů už jsme viděli? Lidi jsou unavení, proto se uchylují k násilnostem,“ napsala, přičemž připomněla pokojné, nenásilné protesty, které doprovázely policejní zabití nevinných Afroameričanů v minulosti.  Demokratická starostka Washingtonu Muriel Bowserová nechala na hlavní ulici vedoucí k Bílému domu namalovat obří nápis přes celou šířku ulice „Black Lives Matter“ a toto prostranství přejmenovat na Black Lives Matter Plaza. Prostranství končí u kostela svatého Jana, před nímž se republikánský prezident Trump o několik dnů dříve nechal vyfotografovat s biblí v ruce, poté co policie rozehnala klidný protest na Lafayettově náměstí.  Londýnský starosta Sadiq Khan pověřil nově založenou "Commission for Diversity in the Public Realm" (Komisi pro diverzitu ve veřejném prostoru), aby revidovala status všech londýnských pomníků, soch a názvů ulic. Ty, které nějak souvisí s otrokářstvím a kolonialismem, by měly být odstraněny. Podle Khana je diverzita Londýna jeho největší silou, avšak jeho pomníky a názvy bulvárů a veřejných prostor odráží zašlou éru. Na svém Twitteru napsal: „Je smutnou pravdou, že mnoho z našeho bohatství pochází z obchodování s otroky. To však nesmí být oslavováno na našich veřejných místech.“  Britské úřady označily protesty za nezákonné, protože porušují pravidla sociálního distancování v době pandemie covidu-19. Hlavní imunolog americké vlády Anthony Fauci vyjádřil obavy, že protesty mohou přispět k dalšímu šíření pandemie Covid-19.  Ve Francii někteří protestující na demonstraci proti rasismu skandovali hesla namířená proti Izraeli a antisemitská hesla o „špinavých Židech“. Demonstranti také porušili zákaz veřejných shromáždění o více než 10 lidech, který byl ve Francii vyhlášen jako součást opatření v boji proti pandemii covidu-19.

Reakce na požadavky demonstrantů v oblasti kultury.

V návaznosti na zabití George Floyda policistou a na protestní akce hnutí "Black Lives Matter" a jeho podporovatelů některé televizní stanice, studia či distributoři trvale nebo dočasně stáhli z nabídky filmy či seriály, jež byly hodnoceny jako rasově neuctivé či kontroverzní. Mezi nimi byl např. komediální seriál britské veřejnoprávní BBC "Malá Velká Británie", americká reality show "Policie v akci USA". Historický film z konce 30. let 20. století "Jih proti Severu" má být opatřen „vysvětlujícím úvodním komentářem“, pak však může být znovu uváděn. Takové radikální zásahy do kulturního provozu a dějinného obrazu v uměleckých dílech byly přijaty s nepochopením i u některých sympatizantů boje proti rasové diskriminaci.  V Praze sympatie s hnutím BLM vyjádřilo např. Švandovo divadlo na Smíchově nápisem „Black Lives Matter“ na markýze. Jeho ředitel následně přiznal nečekané množství agresivních a nenávistných reakcí na tento počin.

K úmrtí 46letého Afroameričana George Floyda došlo 25. května 2020 v americkém Minneapolisu v důsledku dušení způsobeného zásahem policisty Dereka Chauvina, který mu při jeho zatýkání klečel více než osm minut na krku. Video zachycující tento incident vyvolalo silnou vlnu protestů intersekcionálně namířených proti institucionalizovanému rasismu a policejnímu násilí napříč Spojenými státy i dalšími zeměmi.

Der Todesfall George Floyd ereignete sich am 25. Mai 2020 in Minneapolis im US-Bundesstaat Minnesota, als der 46-jährige Afroamerikaner George Perry Floyd durch eine gewaltsame Festnahme getötet wurde. Ein Video des Vorfalls sorgte weltweit für Aufsehen. Die vier an dem Einsatz beteiligten Polizeibeamten wurden nach Bekanntwerden des Videos entlassen und wegen des Verdachts auf ein Tötungsdelikt inhaftiert. Der Fall löste großflächige Proteste gegen Polizeigewalt und Rassismus in den Vereinigten Staaten sowie anderen Teilen der Welt aus. In dem Zusammenhang kam es zu weiteren Fällen von Polizeigewalt. Wegen Ausschreitungen und Plünderungen, bei denen es zu mehreren Todesopfern kam, wurden ab dem 31. Mai 2020 in 40 US-Städten Ausgangssperren verhängt sowie das Militär in Form der Nationalgarde eingesetzt.


Historie společnosti.

Skupina Accolade byla založena v roce 2011 a jejími majiteli jsou Milan Kratina a Zdeněk Šoustal, kteří se stále aktivně podílejí na přípravě a realizaci projektů a vyhledávají příležitosti pro další růst a rozvoj.  V roce 2014 expandovala společnost do Polska, které se díky otevřenému přístupu k investorům, především z řad západoevropských společností, stalo centrem výroby a aktivit mnoha světových firem. Polské parky vyrostly ve velké míře na místech bývalých brownfieldů, které se tak podařilo znovu přivést k životu a vytvořit pracovní místa s přidanou hodnotou.  Od svého založení se společnosti podařilo vybudovat rozsáhlé portfolio komerčních nemovitostí po celé České republice a Polsku. Od roku 2018 investuje Accolade do průmyslových projektů také v Německu a roku 2019 do portfolia přibylo také Slovensko. Dynamický růst potvrdilo i ocenění od prestižního magazínu Financial Times, který společnost zařadil na 56. příčku v žebříčku nejrychleji rostoucích firem v Evropě do TOP 5 v oboru nemovitostí a prvenství v rámci firem z České republiky.

Síť industriálních parků Accolade.

V roce 2019 skupina Accolade provozovala 26 industriálních parků. Mezi nájemníky skupiny Accolade patří například společnosti GE Aviation, Tchibo, DHL, DB Schenker, TRW, Swiss Krono a řada dalších. K 31. 12. 2019

Udržitelnost.

Skupina Accolade investuje výhradně do výstavby průmyslových budov splňujících certifikaci BREEAM alespoň na stupni "Velmi Dobré" v České republice respektive "Dobré" v Polsku. Certifikace zaručuje vysokou míru šetrnosti jak na životní prostředí a pracovní podmínky pro zaměstnance, tak i na energetickou soběstačnost budovy.  Budova Accolade připravená pro distribuční centrum kosmetiky Estée Lauder provozované společností DHL v chebské průmyslové zóně je certifikována jako BREEAM Excellent. A zařadila se tak mezi nejlépe hodnocené stavby v regionu střední Evropy.

Navazování na průmyslovou tradici.

Skupina aktivně vyhledává lokality s průmyslovou tradicí a chátrajícím výrobním areálům vdechuje nový život. Podíl revitalizovaných brownfieldů v Polsku přesáhl 50 %, v České republice je to 22 %. Revitalizaci starého areálu připravuje skupiny i v německé Bochumi, kde moderní hala nahradí bývalou továrnu OPEL.

Accolade Holding, a.s. (Skupina Accolade) je česká investiční společnost společnost působící v šesti zemích EU. Poskytuje infrastrukturu pro podnikání v Evropě, a to nejčastěji pro společnosti z oblastí e-commerce, zpracovatelského průmyslu a logistiky.

Die Accolade Holding, a. s. (Accolade Group) ist eine tschechische Investmentgesellschaft, die in sechs EU-Ländern tätig ist. Das Unternehmen besitzt ein Netzwerk von 26 Industrieparks in der Tschechischen Republik, in Polen, Deutschland und der Slowakei. Das Immobilienportfolio erreichte 2019 eine Gesamtfläche von 1,3 Millionen Quadratmeter und einen Wert von fast 1,134 Mrd. EUR.


Historie.

Řád byl založen v jediné udílené třídě dne 12. prosince 1995 zákonem č. 2676 "O státních vyznamenáních republiky Kazachstán". Zákonem č. 462-1 ze dne 26. července 1999 byl rozdělen do dvou tříd.

Insignie.

Typ I.

Řádový odznak z pozlaceného stříbra má tvar vícestupňového kruhu složeného z podlouhlých trojúhelníkovitých paprsků. Uprostřed je zeměkoule s horní polovinou zeleně smaltovanou a se spodní polovinou smaltovanou červeně a s nesmaltovaným nápisem Достык. Uprostřed zeměkoule jsou dvě otevřené nesmaltované dlaně s bíle smaltovaným stylizovaným květem života. Průměr odznaku je 48 mm.

Typ II.

Řádový odznak z pozlaceného stříbra má tvar devíticípé hvězdy, s cípy ve tvaru úzkých okvětních lístků. Cípy jsou z poloviny bíle a z poloviny světle modře smaltované. Mezi nimi je izometrická dekorace symbolizující sluneční paprsky. Ve středu hvězdy je kulatý medailon. Uprostřed něho je vyobrazena geografická mapa části Malé Asie. Kazachstán je ohraničen světle modrým smaltem stejně jako příslušná moře. Okolo medailonu je světle modře smaltovaný kruh se zlatým nápisem Достык ve spodní části. Odznak I. třídy řádu je větší než odznak II. řádu.  Řádová hvězda je stříbrná a osmicípá. Jednotlivé cípy jsou tvořeny paprsky o různé délce a jsou světle modře smaltované. V některých cípech jsou zasazeny zirkony napodobující diamanty. Na hvězdu je položena zlatá osmicípá hvězda s kulatým medailonem uprostřed se stejným vyobrazením mapy Malé Asie jako je tomu u řádového odznaku. Medailon je ohraničen zlatým kruhem. V horní polovině v něm jsou vloženy rubíny a ve spodní polovině je nápis Достык.  Stuha je červená se dvěma žlutými středovými pruhy a se zeleným pruhem na pravém okraji a s modrým pruhem na levém okraji. Šířka stuhy řádu I. třídy je 100 mm.

Třídy.

Řád byl původně udílen pouze v jediné třídě. Od roku 1999 je vyznamenání udíleno ve dvou řádných třídách:

Řád přátelství (: Достық ордені) je státní vyznamenání Kazachstánu založené v roce 1995. Je udílen za podporu mezinárodní a občanské společenské souznění a za podporu míru, přátelství a spolupráce mezi národy.

Der Dostyk-Orden (kasachisch: Достық ордені "Dostik Ordeni"; Von kasachisch Достық "Freundschaft") ist eine staatliche Auszeichnung der Republik Kasachstan. Die Auszeichnung wurde am 12. Dezember 1995 durch das Gesetz der Republik Kasachstan Nr. 2676 gestiftet und wird sowohl an Bürger der Republik Kasachstan als auch an Ausländer verliehen.