Příběh.

John Reese býval příslušníkem Zelených baretů a Delta Force a následně také agentem CIA, o kterém se myslelo, že byl v jedné operaci zabit. V roce 2011 však žije jako bezdomovec v New Yorku a snaží se vyhýbat jakékoliv pozornosti. Při potyčce v metru je ale dočasně zadržen policií a detektiv Joss Carterová, rovněž dříve působící v armádě, začne pátrat po jeho minulosti. Krátce na to Reese osloví záhadný, samotářský a extrémně uzavřený miliardář a programátor Harold Finch. Ten po útocích z 11. září 2001 vytvořil pro americkou vládu počítačový systém, který monitoruje veškerou elektronickou komunikaci a kamerové záběry a má za úkol předpovědět možné teroristické aktivity. Vzhledem ke svým zdrojům tento počítač, zvaný Stroj (v originále "The Machine"), také predikuje jiné smrtelné zločiny. Ty však nejsou pro národní bezpečnost důležité, a proto jsou každý den z paměti zařízení mazány. Po smrti svého přítele a kolegy se Finch rozhodne utajeně řešit tyto „nepodstatné“ případy a najme Reese, aby na nich pracoval a zabránil možným ztrátám na životech obyčejných lidí. Finch také naprogramoval Stroj tak, aby mu poskytoval totožnost osoby související s možným smrtelným zločinem pouze v podobě čísla sociálního zabezpečení a bez jakýchkoliv dalších podrobností o činu, či zda má být uvedená osoba pachatelem, nebo obětí. Tento způsob má zabránit možnému zneužití Stroje. Finch s Reesem proto nejprve musí porozumět případu a posléze mu zabránit.  Od začátku jim pomáhá další detektiv newyorské policie, Lionel Fusco, zkorumpovaný policista, kterého Reese donutí, aby občas vykonával něco dobrého. Naopak po Reeseovi jde detektiv Carterová, která, aniž by věděla, že je to on, pátrá po záhadném „muži v obleku“, jenž po městě bojuje se zločinci. Finch zařídí Fuscovi převelení na stejnou stanici a ten se tak stane kolegou Carterové, na kterou má dohlížet ohledně Reeseova případu. Nakonec i Carterová se stane Reeseovým spojencem a vyšetřování zastaví. Po celou první řadu však ani Fusco, ani Carterová neví, že ten druhý pracuje s Finchem a Reesem a po celý seriál nic netuší ani o Stroji. Významným protivníkem jejich skupiny je LZ (v originále "HR"), což je organizace zkorumpovaných policistů, která původně byla spojencem mocného mafiánského bosse Carla Eliase a posléze ruské mafie.  Ve druhé řadě navíc na scénu přichází mocná a záhadná společnost Decima Technologies, která se snaží získat přístup ke Stroji. Občas se objevuje také hackerka, vyděračka a vražedkyně Root, psychopatka posedlá Strojem. V průběhu sezóny zabije LZ přítele Carterové, rovněž detektiva, a ta jim proto slibí pomstu. Reese a Finch potkají Sameen Shawovou, zabijáka z ISA s poruchou osobnosti, která je na útěku, neboť ji její nadřízení zradili. Zvířecí posilou týmu se už na začátku řady stane pes Méďa (v originále "Bear").  Třetí řada pokračuje stále podrobnějším vyšetřováním LZ ze strany Carterové. K týmu se přidá Shawová a jako spojenec i Root, jež začne mít o Shawovou romantický zájem a která zároveň Stroji slouží jako jeho „analogové rozhraní“, jež využívá pro vlastní záhadné účely. Velkým protivníkem je skupina Bdělost (v originále "Vigilance"), násilná protivládní organizace, která nechce, aby lidi vláda špehovala. Decima Technologies začne pořizovat hardware a chystá vytvořit svoji vlastní umělou inteligenci zvanou Samaritán (v originále "Samaritan").  Po spuštění Samaritána je každý člen Finchova týmu v nebezpečí. Nová umělá superinteligence začne ve čtvrté řadě pátrat po Stroji a Finchových lidech, pro svoje účely zfalšuje volby, způsobí krach burzy, začne vytvářet společnosti pro vlastní cíle a zabíjí lidi, které považuje za hrozbu. Finch se s ostatními musí skrývat a zároveň se snaží proti Samaritánovi bojovat.  V souboji dvou umělých superinteligencí pokračuje i pátá řada, během níž jsou Shawová a následně i Finch zajati Samaritánovými lidmi. Umělá inteligence rozšíří smrtelnou nákazu, díky níž donutí lidi při očkování poskytnout svoji DNA, která má být použita při rozhodnutí, komu bude povoleno přežít. Finch je Samaritánem obviněn z vlastizrady a Stroj je téměř zničen. Přesto však zbytku týmu zbývá alespoň naděje, a proto nepřestává bojovat.

Produkce.

Pilotní díl nového kriminálního thrilleru napsal Jonathan Nolan v září 2010 pod producentskou záštitou J. J. Abramse. O seriál "Lovci zločinců" mělo zájem více stanic, tentýž měsíc práva k úvodnímu dílu nakonec získala CBS. V únoru 2011 televize pilot skutečně objednala a o několik dní později byl oznámen jeho režisér David Semel. Následně začal casting, jako první byl do role samotářského miliardáře obsazen Michael Emerson. Začátkem března získali své role Taraji P. Henson, Jim Caviezel i Kevin Chapman. Natáčení pilotu bylo v New Yorku zahájeno ve druhé polovině téhož měsíce. Na počátku dubna se k produkčnímu týmu přidal Greg Plageman, který poté byl showrunnerem celého seriálu. V polovině května si stanice CBS vybrala "Lovce zločinců" do svého vysílání v následující televizní sezóně 2011/2012. Natáčení první řady bylo v New Yorku zahájeno na přelomu července a srpna 2011.  V polovině dubna 2012 byla do hostující role obsazena Amy Acker, v lednu 2013 potom Sarah Shahi. Jejich působení v seriálu se od třetí řady stalo pravidelným, neboť jejich postavy byly přeřazeny mezi hlavní. Tato skutečnost byla nejprve v květnu 2013 oznámena u Shahi, následně v červenci téhož roku i u Acker.

České znění.

České znění seriálu "Lovci zločinců" bylo vyrobeno mezi lety 2013 a 2017 pro CET 21 společností Barrandov dabing. Vzniklo pod režijním dohledem Vladimíra Žďánského, pouze čtvrtou řadu režírovala Radka Přibyslavská. Překlad je dílem Zdeňka Hofmanna. Mezi druhou a třetí sérií se téměř kompletně změnilo hlasové obsazení hlavních rolí, zůstala pouze Antonie Talacková v roli Root.

Vysílání.

Již krátce po oznámení objednání seriálu v polovině května 2011 zveřejnila stanice CBS své programové schéma na následující sezónu. "Lovci zločinců" byli nasazeni čtvrteční 21. hodinu, odkud vytlačili seriálového veterána, "Kriminálku Las Vegas", která se přesunula na středeční večery. Koncem června televize ohlásila i datum premiéry úvodního dílu, které stanovila na 22. září 2011. Nový seriál byl v červenci autory a herci propagován na Comic-Conu v San Diegu, kde byla promítnuta také první epizoda.  Pilotní díl "Lovců zločinců" byl odvysílán 22. září 2011 ve 21 hodin. Předskokana mu dělal dvoudílný úvod páté řady populárního sitcomu "Teorie velkého třesku", naopak konkurenci mu na ostatních kanálech tvořil stále oblíbený sitcom "Kancl" a lékařské drama "Chirurgové", které vstoupilo do osmé sezóny. Úvod nového seriálu sledovalo 13,33 milionu diváků, což byla po "Teorii velkého třesku" a "Mentalistovi" třetí nejvyšší hodnota sledovanosti toho večera. Diváci měli o seriál zájem i v dalších týdnech, takže sledovanost během celé první řady nikdy neklesla pod 11,5 milionu diváků a naopak se několikrát dokázala vyšplhat nad 15 milionů a nejvýše dosáhla hodnoty 15,67 milionů diváků. Právě díky těmto číslům stanice CBS na konci října oznámila, že objednává dalších devět dílů a tedy celosezónní první řadu, čítající dohromady 22 epizod. Druhá řada byla, společně s dalšími sedmnácti seriály, objednána v polovině března 2012. Televize následně ohlásila premiéru posledního dílu první řady na 17. květen, a krátce poté zveřejnila, že pro konec sezóny přiobjednává ještě jednu epizodu "Lovců zločinců" navíc.  Druhá řada seriálu začala na konci září 2012 a první epizoda měla ještě vyšší sledovanost (14,28 milionů), než pilotní díl vysílaný před rokem. Tento trend pokračoval i během celé druhé série, která byla nejsledovanější z celého seriálu. Zatímco v první řadě byla celková průměrná sledovanost 14,34 milionu diváků, během druhé série dosáhla hodnoty 16,07 milionu diváků a "Lovci zločinců" byli v USA čtvrtým nejsledovanějším seriálem, z toho třetím mezi dramaty. K objednání třetí řady došlo na konci března 2013.  V polovině května 2013 stanice CBS zveřejnila své podzimní programové schéma, přičemž "Lovci zločinců" se nově přesunuli ze čtvrteční 21. hodiny (kde je nahradily sitcomy, nový "The Crazy Ones" a přesunutý "Dva a půl chlapa") na úterní 22. hodinu. Předskokany mu nově měly dělat jediné dva ještě více sledovanější dramatické seriály, kriminální "Námořní vyšetřovací služba" a její spin-off "Námořní vyšetřovací služba L. A." Vysílání třetí řady bylo zahájeno na konci září. Její sledovanost mírně poklesla na průměrnou hodnotu 14,05 milionu diváků, přesto však "Lovci" byli pátým nejsledovanějším seriálem, z toho čtvrtým mezi dramaty. Díky těmto výsledkům CBS v březnu 2014 ohlásila další, čtvrtou řadu. Třetí série získala také jeden extra díl navíc.  Čtvrtá řada byla ponechána ve stejném časovém slotu, ovšem "Námořní vyšetřovací službu L. A.", vysílanou přímo před "Lovci zločinců", nahradil jiný spin-off, novinka "". Premiéra prvního dílu nové série proběhla koncem září 2014 a oproti předchozí sezóně sledovanost opět poklesla. Čtvrtou řadu v průměru sledovalo 12,22 milionu diváků a v žebříčku se propadla až do druhé desítky mezi seriály. Pátou sérii objednala televize sice později, až v květnu 2015, přesto však společně s ostatními svými seriály. Zároveň však oznámila, že tato série bude mít pouze třináct dílů, což naznačovalo možnost, že by mohla být poslední.  Do programového schématu pro podzim 2015 nebyli "Lovci zločinců" zařazeni a jejich místo získal nový seriál "Všemocný". V březnu 2016 stanice CBS potvrdila, že pátá řada bude skutečně poslední a že její úvodní díl bude mít premiéru začátkem května toho roku. Seriál byl vysílán v pondělí a úterý od 22 hodin, a to až do konce června. Poslední díl se na obrazovkách objevil 21. června 2016 a sledovalo jej 6,51 milionu diváků. Průměrná sledovanost celé páté řady dosáhla hodnoty 6,14 milionu diváků.  V letech 2011–2016 tak vznikly a byly odvysílány čtyři řady po 22 nebo 23 epizodách a jedna řada s 13 díly, celkem tedy 103 epizod.  V Česku se "Lovci zločinců" ve vysílání objevili na začátku roku 2014. Od 6. ledna jej tehdy začala každé pondělí nedlouho po 22. hodině vysílat TV Nova. Od začátku dubna byl seriál kromě pondělí premiérově vysílán i úterý v tentýž čas. Po skončení první řady pokračovali "Lovci" ve stejném dvoudenním vysílacím formátu i druhou řadou, která skončila ve druhé polovině července 2014. Třetí série byla do vysílání nasazena v říjnu téhož roku. Formát (pondělí a úterý, po 22. hodině) byl stále stejný a její poslední díly zhlédli diváci začátkem ledna 2015. Po rok a půl dlouhé přestávce začalo v srpnu 2016 premiérové vysílání čtvrté řady, které opět pokračovalo v pondělí a úterý (ovšem mírně posunuté k 23. hodině) a skončilo na přelomu října a listopadu 2016. Závěrečnou pátou řadu uvedla TV Nova premiérově během července 2017, vždy v pondělí až čtvrtek, okolo 23:30.

Přijetí.

Server "Rotten Tomatoes" shromáždil k první řadě 35 recenzí, z nichž 22 (tedy 63 %) bylo kladných. Průměrné hodnocení dosáhlo hodnoty 6,65 bodu z 10. Další série dosáhly 100 % kladných hodnocení a průměrných známek 8,03 (2. řada, šest recenzí), 7,72 (3. řada, jedenáct recenzí), 8,28 (4. řada, devět recenzí) a 8,25 (5. řada, šest recenzí). Server "Metacritic" udělil, na základě výsledku 26 recenzí, první řadě seriálu "Lovci zločinců" hodnocení 66 bodů ze 100.  Jonathan Nolan uvedl jako svůj vzor pro "Lovce zločinců" seriál "Akta X", kde jsou řešeny epizodní případy, ale zároveň zde existuje i celkový mytologický rámec prostupující celým dílem. Do jisté míry byly vzorem i seriály "Policie New York" a "Pohotovost", věnující se mezilidským vztahům. "Lovci zločinců" byli ovlivněni i batmanovskými celovečerními filmy Christophera Nolana, Jonathanova bratra, jenž se na nich scenáristicky podílel.  Při hodnocení pilotního dílu bylo použito srovnání s filmem "Minority Report". Zároveň, jak bývá u seriálů, do nichž je zapojen J. J. Abrams, zvykem, byla v pilotu autory ukázána řada záhadností, na jejichž prozrazení se mohou diváci těšit v dalších dílech. Podle hodnocení se jedná o příběh ze současnosti, který ukazuje, kam až může technologie zajít, a který zároveň má vypracované akční scény, okouzlující postavy a fascinující zápletku. Průběh dalších řad podle recenzentů ukázal, že kvalita má stoupající tendenci, která vzrostla i díky příchodu Amy Acker a Sarah Shahi. Seriál se věnuje překvapivě mnohovrstevnatým problémům ohledně osobní svobody a postupem času se díky zaměření na dějovou linku se Samaritánem stal z kriminálního seriálu, věnujícího se případům týdne, čistokrevným sci-fi se souvislým dějem. V recenzi serveru io9 byl hodnocen jako jeden z nejlepších a nejchytřejších vědecko-fantastických seriálů. Poslední pátá řada byla podle webu IGN vzrušujícím vyvrcholením celého pořadu s jedním z nejlepších seriálových vyvrcholení všech dob.

Lovci zločinců (v anglickém originále Person of Interest) je americký akční televizní seriál, který byl vysílán na stanici CBS v letech 2011–2016, kdy v pěti řadách vzniklo celkem 103 dílů. Autorem seriálu je producent, scenárista a režisér Jonathan Nolan. Michael Emerson ztvárnil postavu záhadného samotářského miliardáře a programátora Harolda Finche, který si najme bývalého agenta CIA Johna Reese (Jim Caviezel), aby mu pomáhal chránit lidi a vyšetřovat případy na základě jejich spojení s osobami, které mu označí jeho počítačový systém, jenž se postupně vyvine v umělou superinteligenci. Celým seriálem prostupuje téma masového sledování, ovládání lidí a morálky spojené s těmito činy.

Person of Interest (englisch für "Person von besonderem (polizeilichem) Interesse") ist eine US-amerikanische Krimi-Science-Fiction-Fernsehserie des britischen Drehbuchautors Jonathan Nolan. Sie wurde erstmals am 22. September 2011 auf CBS ausgestrahlt. Die Serie besteht aus fünf Staffeln und 103 Episoden.


Biografie.

Narodil se v obci Sołec v Haliči (nyní na Ukrajině), kde byl jeho otec státním úředníkem. Působil jako majitel nemovitostí a vydavatel novin v Mühldorfu. Vystudoval německou reálnou školu ve Lvově, báňskou akademii v Banské Štiavnici a Příbrami. Působil v Haliči a na Moravě a roku 1874 se stal ředitelem grafitového dolu v Mühldorfu. V roce 1881 získal sňatkem statek a rafinerii v Mühldorfu. Roku 1885 založil v této obci spořitelnu a roku 1889 začal vydávat list "Deutsche Volksblatt". Od roku 1875 byl členem národní jednoty v Kremži. Od roku 1876 zasedal v obecním zastupitelstvu v Mühldorfu a roku 1882 se stal starostou.  Politicky byl orientován jako stoupenec antisemitské skupiny okolo Georga von Schönerera. Později se s Schönererem rozešel a veřejně spolu polemizovali. V červenci 1890 založil s Heinrichem Fürnkranzem organizaci Volkswirtschaftliche Verein. Později se názorově blížil národoveckému křídlu Křesťansko-sociální strany. V roce 1897 vedl proti Schönererovi žalobu pro urážku na cti. Poté, co byl Schönerer zproštěn viny, rezignoval Vergani na všechny funkce. V následné doplňovací volbě kandidoval, ale porazil ho Riether. Poté, co zemřel předseda křesťanských sociálů Karl Lueger, Vergani prosazoval posílení německonacionální orientace strany.  Od roku 1886 byl poslancem Dolnorakouského zemského sněmu za kurii venkovských obcí, obvod Kremže. Mandát obhájil v roce 1890. Roku 1896 byl zvolen za kurii venkovských obcí, obvod Pöggstall, Ottenschlag, Persenbeug, Spitz. Poslancem byl až do své rezignace roku 1897. V letech 1896–1897 byl rovněž náhradníkem zemského výboru. Na sněmu zastupoval nejprve stoupence Georga von Schönerera, pak antisemity, nakonec křesťanské sociály.  Působil i jako poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl v doplňovacích volbách roku 1887 za kurii městskou v Dolních Rakousích, obvod Krems, Stein atd. Nastoupil 23. dubna 1887 místo Theodora Doblera. Do parlamentu se vrátil ve volbách roku 1897. Rezignace byla oznámena již na schůzi 23. září 1897. Pak ho v parlamentu nahradil Leopold Daschl. Ve volebním období 1885–1891 se uvádí jako Ernst Vergani, majitel nemovitostí a starosta, bytem Mühldorf. V roce 1890 se na Říšské radě uvádí jako poslanec bez klubové příslušnosti, ovšem s poznámkou, že náleží do skupiny antisemitů.  Zemřel v únoru 1915.

Ernst Vergani (15. března 1848 Sołec – 19. února 1915 Emmersdorf an der Donau) byl rakouský publicista, vydavatel a politik německé národnosti, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady z Dolních Rakous.

Ernst Vergani (* 15. März 1848 in Solec, Galizien, heute Ukraine; † 19. Februar 1915 in Emmersdorf) war ein Bauingenieur, Realitätenbesitzer und Zeitungsherausgeber in Mühldorf bei Spitz.


Hráčská kariéra.

Je odchovancem Tappary. Svůj první zápas ve finské lize odehrál 1. října 2011 ve věku 16 let a hned se v něm uvedl asistencí, stal se tak teprve druhým nejmladším hráčem v lize po Kalle Kaijomaovi, které mu se to povedlo. Zbytek sezóny, ale nedohrál, protože v únoru 2012 onemocněl mononukleózou. V následující sezóně 2012/13 se pevně usadil v týmu a s 48 body z 53 zápasů se stal druhým nejproduktivnějším hráčem svého týmu. V květnu 2012 si ho Lokomotiv Jaroslavl vybral v prvním kole draftu jako 2. celkově, ale dal přednost NHL, protože následující rok si ho v draftu NHL vybral v prvním kole jako celkově 2. tým Florida Panthers, se kterým později podepsal nováčkovskou smlouvu na tři roky. Svého první gólu v NHL se dočkal hned při svém prvním startu 3. října 2013, když v zápase proti Dallasu Stars překonal svého krajana Kariho Lehtonena. Stal se tak nejmladším finským hráčem, který kdy v NHL skóroval (bylo mu 18 let a 31 dnů). Do konce sezóny si pak na své konto připsal 24 bodů za 8 branek a 16 asistencí.

Reprezentační kariéra.

Zastupuje Finsko v mládežnických výběrech. 2. ledna 2012, v šestnácti letech a čtyřech měsících, se stal druhým nejmladším hráčem, který kdy skóroval na juniorském mistrovství světa. Rekord drží reprezentant Kazachstánu Viktor Alexandrov, který v roce 2001 skóroval ve věku 15 let. V lednu 2014 ho Erkka Westerlund nominoval na olympijské hry v Soči, kde se představil jako nejmladší hráč turnaje. S finským týmem získal bronzové medaile, když v boji o třetí místo zdolali tým Spojených států.

Aleksander Barkov (, * 2. září 1995, Tampere) je finský hokejový útočník momentálně hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Florida Panthers. Je to syn bývalého ruského hokejisty Alexandra Barkova, a proto má i ruské občanství.

Aleksander Aleksandrovich „Sasha“ Barkov (; deutsche Transkription: "Alexander Alexandrowitsch Barkow"; * 2. September 1995 in Tampere) ist ein russisch-finnischer Eishockeyspieler, der seit September 2013 bei den Florida Panthers in National Hockey League auf der Position des Centers spielt. Mit der finnischen Nationalmannschaft gewann er eine Bronzemedaille bei den Olympischen Winterspielen 2014 sowie eine Silbermedaille bei der Weltmeisterschaft 2016. Sein Vater Alexander Barkow war ebenfalls professioneller Eishockeyspieler.


Děj.

Antonia pracuje v laboratoři, kde se testuje přítomnost viru HIV. S manželem Massimem žijí již 15 let ve spokojeném manželství a vedou běžný středostavovský život. Jednoho dne je Massimo smrtelně zraněn při autonehodě. Když Antonia donese jeho osobní věci k kanceláře k sobě domů, objeví na jednom obraze věnování, z něhož je patrné, že Massimo měl vedlejší poměr, který trval již sedm let. Antonia se rozhodne milenku najít podle odesílatele na dochované doručence. V domě v chudší čtvrti Říma objeví společenství různorodých obyvatel, kteří tvoří svéráznou komunitu. Zde se dozvídá, že Massimo udržoval poměr s Michelem. Antonia je v šoku, že její muž byl gay. Antonia vyhledá Michela opět v jeho obchodě na tržnici, protože chce pochopit chování svého muže. Po počáteční oboustranné nevraživosti se oba postupně sblíží a Antonia se spřátelí i s Michelovými sousedy, kteří byli přáteli jejího muže: turecká imigrantka Serra, Ernesto umírající na AIDS, Mara, která si změnila pohlaví... Zjišťuje, že Massimo neměl jen vedlejší poměr, ale vedl zcela jiný životní styl. Ale i Michele se dozvídá, že o svém příteli také nevěděl úplně všechno. Až nyní zjistí, že básník Nâzım Hikmet, díky němuž se s Massimem seznámili, nebyl oblíbený autor Massimův, ale Antonie, pro kterou tehdy knihu sháněl. Když do Říma přijede Serryn bratr Emir, který stále cestuje po Evropě, rozhodne se Antonia také odjet pryč. Nikomu neřekne, že je těhotná a čeká dítě s Massimem. Všichni se domnívají, že odjíždí s Emirem. Ona však odlétá do Amsterdamu sama.

Ocenění.

Na filmovém festivalu Mezipatra 2002 byl uveden – shodně se slovenskou kinodistribucí – pod názvem "Ignoranti" a odnesl si cenu publika.

Falešné vztahy (v italském originále "Le fate ignoranti", tj. "Nevědomá víla") je italský hraný film z roku 2001, který režíroval Ferzan Özpetek podle vlastního scénáře. Film pojednává o ženě, která po nečekané smrti manžela zjistí, že její muž udržoval dlouhodobý milostný poměr. Snímek byl v ČR uveden též pod alternativním názvem "Nevědomé víly".

Die Ahnungslosen (Originaltitel: "Le fate ignoranti") ist ein italienischer Spielfilm aus dem Jahr 2001 von Regisseur Ferzan Özpetek. Er handelt von einer Frau, die nach dem plötzlichen Tod ihres Mannes erfährt, dass dieser jahrelang ein schwules Doppelleben führte. Alternativtitel ist "Fairies – Die Ahnungslosen".


Dějiny.

První písemný zápis o obci je z roku 1394, kdy král Zikmund za poskytnuté služby daroval polskému velmoži Ctiborovi donační listinou hradní panství Ostrý Kameň, ke kterému patřila i poddanská obec, která se v té době jmenovala Svätý Jur. O vzniku obce a jejím pojmenování se nezachovala žádná pověst ani písemná památka. Název pravděpodobně pochází od jména patrona kostela nebo fary. Nejstarší pojmenování dnes pro nás znějí zvláštně - Zenthgwrt (1466) nebo Zenthgergh (1564). Za vlády císařovny Marie Terezie byla zavedena pošta. Aby poštovní zásilky mohly být správně doručeny, bylo nařízeno doplnit názvy obcí se jmény světců přídavným jménem před slovem svatý, nebo doplnit název po podstatném jménu. Proto obec v padesátých letech 18. století dostala názvy Búrsky Svatý Jur, německy Bur Sanct Georg, maďarsky Búrszentgyörgy, které se používaly ve všech třech jazycích do roku 1918. V období Československé republiky do roku 1926 byl název obce Búrsky Svätý Jur, který byl v roce 1927 změněn na Borský Svätý Jur. V roce 1960 byla obec přejmenována na Borský Jur a od 1. června 1992 má opět název Borský Svätý Jur. Patronem obce je Svatý Jiří. Jemu je zasvěcen římskokatolický kostel z roku 1677.

Současnost.

Borský Svätý Jur si v roce 2004 připomněl 610. výročí první písemné zmínky o obci. Borský Svätý Jur je součástí Horního Záhoří, přičemž ze severu je tato oblast ohraničena Bílými Karpaty, východní hranicí je pohoří Malých Karpat. Na jihu oblasti leží Záhorská nížina a západní hranici tvoří řeka Morava.  Borský Svätý Jur je zapojen do vinné cesty Záhoří. Příznivé klimatické podmínky umožnily rozvoj vinařství. Vznikla zde nejrozsáhlejší a nejsouvislejší vinařská oblast na Slovensku, která dává tomuto území osobitý ráz. Do vinné cesty je zapojeno 42 obcí, 11 vinařů a 8 firem z regionu.

Borský Svätý Jur (, ) je obec na Slovensku v okrese Senica. Mezi lety 1960 – 1992 byl název obce Borský Jur. Žije zde obyvatel.

Borský Svätý Jur (1960–1992 „Borský Jur“ – bis 1927 „Burský Svätý Jur“; deutsch "Bur-Sankt-Georg", ungarisch "Búrszentgyörgy") ist ein Ort und eine Gemeinde im Westen der Slowakei, mit Einwohnern (Stand ) und liegt im Okres Senica, einem Teil des Trnavský kraj.


Vznik názvu.

Příběh jejich záchrany byl popsán v knize Thomase Keneallyho "Schindlerova archa" ("Schindler's Ark", 1982) a o deset let později zpopularizován díky filmové adaptaci románu režisérem Stevenem Spielbergem pod názvem "Schindlerův seznam" ("Schindler's List", 1993). Poldek Pfefferberg, jeden ze zachráněných židů, přesvědčil australského spisovatele Keneallyho k napsání knihy a režiséra Spielberga k natočení filmu.

Vznik seznamu.

Pod vlivem románu a filmu si většina lidí představuje Schindlerův seznam jako dokument, do kterého Oskar Schindler spolu s účetním Izákem Sternem zapsali vybrané vězně koncentračního tábora Plašov, aby je přesunuli do továrny v Brněnci, a tak zachránili před plynovými komorami v koncentračním táboře Auschwitz.  Ve skutečnosti se na sestavení transportního seznamu vězňů, kteří měli být evakuováni na nové místo pro Schindlerovu továrnu podílelo více osob. Kromě samotného Schindlera, který zřejmě navrhl jen rodiny několika svých nejpotřebnějších pracovníků (jako byl účetní Stern) a tzv. investorů, kteří mu pomohli získat finance na zakoupení a provoz první továrny v Krakově, se na vytvoření seznamu podíleli především příslušníci vězeňské samosprávy a kápové, mezi jinými Mieczysław Pemper, Abraham Bankier a Marcel Goldberg. Někteří z nich tak činili za úplatek. Tento původní transportní seznam obsahoval asi 1000 jmen, vznikl v říjnu 1944 a pravděpodobně se nedochoval.  Další seznamy vězňů byly pořizovány po příjezdu vězňů do Brněnce a při selekci v kmenovém táboře Gross-Rosen. V podstatě se jednalo o výplatní seznamy, protože jako všichni podnikatelé, kteří využívali otrockou práci vězňů, i Schindler musel organizaci SS platit nájem za každého vězně podle jeho kvalifikace. Z těchto důvodů bylo u každého jména na seznamu uvedeno povolání (někdy i fiktivní) a současně na žádném ze seznamů nejsou uvedeny malé děti, které se několika rodinám podařilo do Brněnce propašovat s sebou. Tyto seznamy nebo jejich fragmenty jsou dnes uloženy v archivu International Tracing Service v Německu, v památníku Jad vašem v Izraeli, v Památníku Terezín v ČR, v Muzeu holocaustu v USA a v Muzeu Gross-Rosen v Polsku.  Poslední takový seznam byl vytvořen táborovou správou v Brněnci ke dni 18. dubna 1945, tedy pár týdnů před osvobozením tábora Rudou armádou. Jedná se o seznam, na kterém je uvedeno největší počet jmen, celkem 1098 (297 žen a 801 mužů), protože mezitím do Brněnce dorazilo několik menších vězeňských transportů. Současně se dochovalo nejvíce kopií (průklepů) tohoto seznamu vězňů, proto je nejčastěji přetiskován v publikacích a slouží jako ilustrační ukázka ve filmech a TV dokumentech.

Hodnota dokumentu a soudní spory.

Vedle kopií, které jsou uloženy ve zmíněných muzejních institucích, se dochovalo několik seznamů také v soukromých rukou. Zatím ve všech případech se jednalo o kopie (průklepy) seznamu z 18. dubna 1945. Přestože se jedná o nejrozšířenější variantu seznamu brněneckých vězňů a soukromníci vlastní často pouze jeho fragment, díky mediální proslulosti získaly tyto kopie značnou sběratelskou hodnotu. Mezi ně patří i takzvaný „originální Schindlerův seznam“, nalezený v roce 1999 mezi ostatními Schindlerovými písemnostmi v domě v německém Hildesheimu (kde Schindler před svou smrtí bydlel), nebo údajný „soukromý“ seznam rodiny Izáka Sterna, který byl v březnu roku 2010 prodán v aukci za dva miliony dolarů. Argentinská novinářka Erika Rosenbergová (dědička Emilie Schindlerové, vdově po Oskaru Schindlerovi) se domnívá, že má autorská práva na všechny Schindlerovy písemnosti, včetně seznamu, a pokusila se aukci právně napadnout. Soud však její stížnost zamítl. Také izraelský soud v roce 2017 její nároky zamítl.

Schindlerův seznam je populární označení pro seznam se jmény přibližně 1100 židovských vězňů, kteří přežili holocaust jako dělníci v továrně Oskara Schindlera.

Die Liste von Schindlerjuden gibt die Namen der Juden wieder, die in das KZ-Außenlager Brünnlitz verlegt werden durften, wo Oskar Schindler seinen Rüstungsbetrieb weiterführte.


Historie a pravidla udílení.

Řád byl založen usnesením prezidia Národního shromáždění dne 9. září 1945. Zpočátku byl udílen prezidiem Národního shromáždění a od roku 1971 Státní radou Bulharské lidové republiky. Udílen byl za účast v ozbrojeném povstáním armády, ke kterému došlo dne 9. září 1944 a za služby spojené s budováním lidové republiky. Dále byl udílen civilistům za služby vládě a v době války také důstojníkům a vůdcům Bulharské lidové armády za odvahu a velení. Autorem návrhu vzhledu insignií byl bulharský umělec B. Angelušev.  Prvním vyznamenaným byl bulharský komunistický politik Georgi Dimitrov, který obdržel řád I. třídy s meči.  Řád byl po pádu komunistického režimu dne 5. dubna 1991 zrušen. Do té doby byl udělen v 71 007 případech.

Třídy.

Řád byl udílen ve třech řádných třídách, v civilní a vojenské divizi.

Insignie.

Řádový odznak měl tvar bíle smaltované pěticípé hvězdy se zlaceným lemováním. Uprostřed byl kulatý medailon s vyobrazením bulharského lidového hrdiny Vasila Levského. Medailon obklopoval zeleně smaltovaný věnec. Nápis 9 септ. 1944 "(9. září 1944)" byl v případě I. třídy uveden zlatým písmem na červeně smaltovaném pozadí na zadní straně medaile v kulatém medailonu. Tento medailon byl obklopen zeleně smaltovaným věncem. V případě II. a III. třídy bylo datum vepsáno zlatým písmem do věnce obklopujícího medailon na přední straně medaile. V případě III. třídy se lišila i barva hvězdy, která byla červeně smaltovaná. Pokud byla udělena vojenská verze byly pod hvězdu přidány dva zlaté zkřížené meče.  Zpočátku byl odznak I. třídy nošena na stuze kolem krku, později stuha u všech tříd pokrývala kovou destičku ve tvaru pětiúhelníku, která byl k odznaku připojena jednoduchým kroužkem. Barva stuhy se v jednotlivých třídách lišila. V případě I. třídy byla vínově červená s bílým a zeleným pruhem na obou okrajích. U II. třídy byla stuha červená s širším středovým bílým pruhem a úzkými bílými pruhy lemujícími okraj. V případě třetí třídy byla stuha červená s úzkými černými pruhy lemujícími okraj.

Řád 9. září 1944 (: Орден 9 септември 1944) byl záslužný řád Bulharské lidové republiky založený roku 1945. Udílen byl ve třech třídách občanům Bulharska i cizím státním příslušníkům za účast v armádním puči, ke kterému došlo 9. září 1944 a za služby spojené s formováním lidové republiky.

Der Orden „9. September 1944“ () war ein Verdienstorden der Königreichs Bulgarien (1945 bis 1946) und der Volksrepublik Bulgarien von 1946 bis 1990. Er wurde im Gedenken an die Machtergreifung der Kommunisten in Bulgarien 1944 gestiftet. Es erhielten ihn Militärangehörige für Verdienste im Zusammenhang mit der Armeerevolte am 9. September 1944 und der Bildung der Volksrepublik. An Zivilisten wurde er verliehen für Dienste an der bulgarischen Regierung. In Kriegszeiten war er bestimmt für Offiziere und Führer der bulgarischen Volksarmee für Mut und Führungsstärke.


Informace o albu.

Vydání alba byla původně plánováno na konec roku 2006, ale nakonec zpěvák skupiny Patrick Stump uvedl v rozhovoru pro časopis "Kerrang!" datum vydání 5. února 2007.  Album ihned po vydání debutovalo na nejvyšší příčce nejprestižnější albové hitparády.  Název alba je převzat z dopisu Vincenta van Gogha z roku 1888, který adresoval jeho bratru Theovi. V dopise mu píše, že se cítí znovu zdráv a všechnu energii věnuje obrazům. Věta "Be clearly aware of the stars and infinity on high. Then life seems almost enchanted after all" inspirovala skupina k pojmenování alba.  Obal alba udělal Chuck Anderson, který už má na svědomí pár grafických přebalů alb.

Singly.

9. listopadu 2006 se objevil první klip k písni The Carpal Tunnel of Love. Klip je animovaný a objevil se pouze na internetu.  Prvním oficiálním singlem se stala píseň This Ain't a Scene, It's an Arm Race, která vyšla 12. ledna 2007 a stal se prozatím nejúspěšnějším singlem skupiny, ve všech prestižních hitparádách se dostal do první trojice umístěných.  Dalším singlem se stala píseň Thnks fr th Mmrs, která vyšla na konci března a opět se jí dařilo. Ve Velké Británii se dostala na 12. místo a v USA na 14.  Třetí singl je vyšel v červenci a stala se jím píseň The Take Over, The Breaks Over, ke které se natočil začátkem června videoklip.  9. ledna 2007 se album před svým vydáním dostalo na internet a baskytarista Peter Wentz řekl, že chtějí album kvůli tomuto úniku desky vydat o týden dříve, což se ale nakonec nestalo. Nicméně dodal, že ti, kteří si album zakoupí v originální verzi mohou zdarma stáhnout jejich EP album Leaked in London, což je záznam živého koncertu z 29. ledna 2007.

Prodej a umístění.

Album se ihned po vydání dostalo na první místo prodejního žebříčku a celkem se během prvního týdne prodalo v USA přes 260,000 kusů, ve druhém týdnu se prodalo 119,000, ve třetím 79 000 kusů. V následujícím týdnu album opustilo nejlepší trojici nejprodávanějších alb s 67,000 prodanými kusy, o týden později se prodalo 58,000 kusů. V šestém týdnu prodeje kleslo album na deváté místo a prodalo se 43,000 kusů.

Verze.

Ve Spojených státech vyšly dvě verze alba. Na jedné jsou digitální verze fotek a tarotů, ale neobsahuje žádné klipy nebo bonusy.  Píseň G.I.N.A.S.F.S (Gay Is Not a Synonym for Shitty) byla vydána v Americe, Británii, Japonsku, Austrálii a na Novém Zélandu. Japonská verze alba obsahuje i píseň "It's Hard to Say 'I Do', When I Don't".  V Brazílii je na albu jako bonus píseň Dance, Dance z desky From Under the Cork Tree, která právě v Brazílii zaznamenala velké úspěchy.  Na konci poslední písně na albu (ve všech verzích) se na konci ozve počítačový hlas "Now press repeat" (Nyní zmáčkni opakování)

Infinity on High je čtvrté album Fall Out Boy, které vyšlo v roce 2007. Album následuje velmi úspěšné album z roku 2005 From Under the Cork Tree.

Infinity on High ist das dritte Studioalbum der US-amerikanischen Alternative-Rock-Band Fall Out Boy. Es erschien in den USA am 6. Februar 2007 bei Island Records (einem Sublabel der Universal Music Group). Mit über 260.000 verkauften Einheiten alleine in der ersten Woche und Platz eins der Album-Charts in den USA und Neuseeland ist es kommerziell gesehen das bisher erfolgreichste Album der Band.


Reprezentace.

Byl vybrán do reprezentace pro olympijský turnaj v Lake Placid 1980, kde získal zlatou medaili. V rámci přípravy odchytal 17 utkání, na samotných olympijských hrách se do branky nedostal.  Na mistrovství světa 1982 ve Finsku nastoupil z pozice náhradního brankáře ke třem utkáním, ve kterých měl průměr inkasovaných branek na utkání 5,66. Spojené státy na tomto turnaji sestoupili do B-skupiny.

Klubová kariéra.

Do roku 1975 chytal středoškolskou ligu za Hill-Murray School. V letech 1975-79 hájil branku minnesotské univerzity (mistrovský titul 1976 a 1979), kde jej vedl Herb Brooks (trenér USA na hrách v Lake Placid). V roce 1979 byl zařazen do All star týmu univerzitní soutěže NCAA a nejužitečnějším hráčem. V úvodu ročníku 1979/80 se připravoval na olympijské hry (viz výše).  Po hrách odchytal jedno utkání NHL za klub Minnesota North Stars (inkasoval dvě branky), kromě toho nastoupil v nižších soutěžích i za Oklahoma City Stars (CHL - 1 utkání), Tulsa Oilers (CHL - 1 utkání) a Baltimore Clippers (EHL - 4 utkání). V sezoně 1980/81 odchytal 42 zápasů v IHL za Fort Wayne Komets (získal Ken McKenzie Trophy pro nejlepšího v USA narozeného nováčka soutěže) a 6 za klub CHL Fort Worth Texans. Za Forth Worth odchytal i 37 utkání v následující sezoně. V té se dočkal i šance v NHL, za klub Colorado Rockies. Za Rockies nastoupil do dvou utkání, ve kterých odchytal 100 minut a inkasoval 13, což činí průměr 7,8 branky na zápas. V součtu s utkáním za Minnesotu tak v NHL odchytal ve třech zápasech 160 minut, inkasoval 15x a má tak průměr 5.63 branek na utkání - později se již v NHL neobjevil, přestože od Colorada získal v září 1982 práva na hráče celek Calgary Flames. Svojí poslední sezonu 1982/83 působil v soutěži CHL v klubu Wichita Wind (35 utkání).

Zajímavost.

O olympijském triumfu v Lake Placid 1980 byl v roce 2004 natočen film, ve kterém Janaszaka hrál Sam Skoryna. Jeho jméno bývá někdy uváděno i v podobě Janaszek.

Steven James Janaszak (* 7. ledna 1957 v Saint Paul, Minnesota, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejový brankář. Je znám především jako náhradní brankář Spojených států při Zázraku na ledě.

Steve James Janaszak (* 7. Januar 1957 in St. Paul, Minnesota) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Eishockeytorwart, der in seiner aktiven Zeit von 1975 bis 1983 unter anderem für die Minnesota North Stars und Colorado Rockies in der National Hockey League gespielt hat.


Historie.

Institut obdobný přísedícím se objevil už v souvislosti s modernizací justice v druhé polovině 19. století. Tehdy u obchodních a horních soudů, stejně jako u obchodních a horních senátů krajských a zemských soudů fungovali tzv. „odborní soudci laici“, kteří byli na období tří let vybíráni z řad obchodníků a znalců hornictví. Jejich kvalifikačním předpokladem účasti na tomto specifickém soudním rozhodování tedy byla odbornost, navíc platilo, že z tříčlenného senátu byl soudce laik jen jeden. V období první republiky se nazývali „komerční radové“. Přísedící byli zavedeni i u pracovních soudů, jejichž senáty se skládaly z předsedy, profesionálního soudce, jednoho přísedícího reprezentujícího zaměstnavatele a jednoho zastupujícího zaměstnance. Dále působili např. u soudů mládeže (v senátě zasedali dva soudci a jeden přísedící, jenž měl mít pedagogické vzdělání a být znalý sociální péče o mládež) nebo u tzv. kmetských soudů, posuzujících poškozování cti a dobré pověsti v novinách, k nimž byli věkově starší přísedící (kmeti) povoláváni z obecných seznamů porotních soudů.

Českoslovenští soudci z lidu.

Po druhé světové válce byli tzv. velkým retribučním dekretem zavedeni soudci z lidu, kteří nemuseli mít právní vzdělání a které jmenovala vláda ze seznamů pořizovaných okresními národními výbory. Zasedali pouze v mimořádných lidových soudech, kde byli čtyři a jen předseda takového pětičlenného senátu byl profesionální soudce z povolání. Po Únoru 1948 pak už byli soudci z lidu jako tzv. "dělničtí soudci" zapojeni do fungování justice úplně. Opět nemuseli mít ani soudci z lidu, ani předseda senátu běžně vyžadované právnické vzdělání, podle zákona byla rozhodující jejich „státní spolehlivost a oddanost myšlence lidově demokratického zřízení“. Voleni byli na období 1–4 let národními výbory. Předsedové senátu vzdělání získávali prostřednictvím ročního kurzu, jehož významnou část tvořilo studium marxismu-leninismu a základy socialistického práva, přísedící soudci z lidu nemívali ani toto vzdělání. Tradice volených zástupců lidu a nikoli odborníků pak přetrvala i po sametové revoluci v roce 1989, kdy byli zavedeni přísedící.

Přísedící v českém právu.

Právní úprava postavení přísedících, obdobně jako soudců, je obsažena především v § 60 až 101 zákona o soudech a soudcích, jejich konkrétní zapojení do soudní činnosti pak v procesních řádech, občanském soudním řádu a trestním řádu. Funkce přísedícího je veřejnou funkcí a není slučitelná s funkcí poslance nebo senátora. Za výkon své funkce dostávají náhradu mzdy a hotových výdajů a protože po nich nejsou požadovány žádné zvláštní znalosti práva, ministerstvo spravedlnosti a předsedové soudů dbají o jejich odbornou průpravu. K roku 2016 jich u českých soudů působilo celkem 5671, z toho přes 60 % jich bylo starších 60 let.

Volba přísedících.

Na rozdíl od jmenovaných soudců jsou přísedící do svých funkcí voleni, a to na období 4 let. Zvolen může být každý státní občan České republiky, který je svéprávný a bezúhonný, jestliže jeho zkušenosti a morální vlastnosti dávají záruku, že svou funkci bude řádně zastávat, dosáhl věku nejméně 30 let a souhlasí s přidělením do funkce přísedícího konkrétního soudu. Není tedy potřeba magisterské vzdělání v oblasti práva a složení justiční zkoušky, což jsou další podmínky pro jmenování soudcem.  Přísedící okresních soudů volí a odvolává zastupitelstva obcí (městských částí hlavního města Prahy) v obvodu příslušného okresního soudu a přísedící krajských soudů volí zastupitelstvo kraje (zastupitelstvo hlavního města Prahy), jehož území je alespoň zčásti v obvodu příslušného krajského soudu. Kandidáty navrhují členové zastupitelstva, přičemž počet přísedících, kteří mají být zvoleni, stanoví podle potřeby daného soudu jeho předseda, který také k navrženým kandidátům dává své vyjádření. Přísedící musí být vždy přihlášen k trvalému pobytu v obvodu obce, jejímž zastupitelstvem je volen nebo v tomto obvodu pracuje. Po svém zvolení přísedící skládají do rukou předsedy soudu tento slib: "„Slibuji na svou čest a svědomí, že se budu řídit právním řádem České republiky, že jej budu vykládat podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a že v souladu s ním budu rozhodovat nezávisle, nestranně a spravedlivě“".

Účast na soudním jednání.

Přísedící jsou vyloučeni z vedení soudního řízení a rozhodování ze stejných důvodů "podjatosti", které platí i u soudců. Jejich konkrétní zapojení do rozhodovací činnosti soudu pak spočívá v zasedání v některých tříčlenných soudních senátech, přičemž vždy dva přísedící doplňuje jen jeden profesionální soudce, který je sice předsedou daného senátu, ale při poradě o rozsudku ho mohou přísedící přehlasovat, neboť platí rovnost hlasů.  V civilním procesu rozhoduje senát s účastí přísedících jen pří řízení před okresním soudem ve věcech pracovních. V trestním řízení pak při řízení před okresním soudem a krajským soudem, jestliže rozhoduje jako soud prvního stupně a rozhoduje o trestném činu, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož dolní hranice je minimálně pět let.

Přísedící (nebo též votanti podle toho, že disponují hlasovacím právem) jsou vedle jeho předsedy členy soudního senátu. Tím se odlišují od členů soudních porot. Může jít o odborně vzdělané soudce, v České republice se ale jako přísedící označují laici, kteří se tak podílí na rozhodovací činnosti soudů.

Ein ehrenamtlicher Richter ist an Gerichtsverfahren als Richter beteiligt und wird teilweise als Laienrichter bezeichnet. Je nach Zuständigkeit haben ehrenamtliche Richter unterschiedliche Bezeichnungen: In Deutschland heißen ehrenamtliche Richter gemäß Deutsches Richtergesetz (DRiG) in der Strafgerichtsbarkeit "Schöffe", bei den Kammern für Handelssachen "Handelsrichter" oder in sonstiger Verwendung "ehrenamtliche Richter". In Hessen gibt es "Ortsgerichtsschöffen". In Bayern werden sie in Disziplinarverfahren gegen Beamte Beamtenbeisitzer oder in Personalvertretungsangelegenheiten ehrenamtliche Beisitzer bzw. ehrenamtliche Richter genannt. In Österreich gibt es neben den Schöffen auch "Geschworene".


Hebrejština.

Jelikož Avraham bar Chija byl prvním astronomem, matematikem a filosofem, který svá díla nesepisoval jako ostatní dosavadní židovští myslitelé v arabštině, nýbrž v hebrejštině, musel v hebrejštině vytvořit patřičný pojmový aparát, čímž se stal jedním ze zakladatelů hebrejské odborné terminologie. Výsledky své jazykové práce shrnul v díle "Základy porozumění a věž víry" (יסודי התבונה ומגדל האמונה, "Jesodej ha-tnuva ve-migdal ha-emuna").

Filosofie.

Avraham bar Chija ve svých dílech "Úvahy o duši" (הגיון הנפש, "Higajon ha-nefeš") a "Svitek objevitele" (מגילת המגלה, "Megilat ha-megale") navázal na Gabirolův filosofický koncept, jenž kombinoval neoplatonický princip emanace s aristotelským dualismem látky a formy. Zatímco Gabirol ovšem tvrdil, že z látky a formy se skládají také duchovní substance, Avraham bar Chija zastával názor, že z látky a formy se skládá jen tělesný svět, zatímco nadsmyslové esence jsou čistými formami.  Podobně jako další novoplatonici se Avraham bar Chija zabýval také otázkou, jak může lidská duše dosáhnout světa idejí. Podle něj závisí nejen na intelektuální, ale také na morální dokonalosti. Lidé morálně i intelektuálně nedokonalí, ale také lidé dokonalí pouze intelektuálně budou zničeni. Duše lidí dokonalých pouze morálně bude převtělena, aby v dalším životě mohla dosáhnout také intelektuální dokonalosti. Světa idejí tak po smrti dosáhnou pouze lidé dokonalí morálně i intelektuálně.  Mesianistické úvahy a zájem o zjištění data příchodu Mesiáše přivedly Avrahama bar Chiju k otázce dějin, filosofii dějin, ke zkoumání světových věku a ke zdůrazňování vyvolenosti izraelského lidu.  Na některé myšlenky Avrahama bar Chiji navázal mimo jiné středověký chasidismus.

Astronomie a matematika.

Přínos díla Avrahama bar Chiji v astronomii a matematice ("Forma světa", צורת הארץ, "Curat ha-arec") spočíval zejména ve vytvoření hebrejské terminologie. Velmi významným se pak stalo jeho dílo "Kniha období" (ספר העבור, "Sefer ha-ibur"), které představovalo nejstarší hebrejské pojednání o výpočtu židovského kalendáře.

Avraham bar Chija (:, 1070?, Barcelona – 1136?, Provence) byl středověký židovský filosof, matematik a astronom. Stal se prvním, kdo svá filosofická, matematická a astronomická pojednání sepsal v hebrejštině a nikoli v arabštině.

Abraham bar Chija (Abraham bar Ḥiyya ha-Nasi), auch Abraham Judaeus oder Savasorda (* um 1070 in Barcelona; † um 1136 möglicherweise in der Provence oder Narbonne), war ein jüdischer, im spanischen Katalonien wirkender Mathematiker, Moralphilosoph (Neuplatoniker), Astrologe und Astronom des 12. Jahrhunderts. Er war der erste Forscher, der wissenschaftliche und mathematische Abhandlungen auch auf Hebräisch niederschrieb.


Výroba.

Bündner Nusstorte je vyráběn v celém regionu Engadin mnoha cukráři po celý rok. Téměř každý má svůj vlastní recept, který chrání jako obchodní tajemství.  Základem dortu je křehké těsto složené z mouky, cukru, vajec, soli, másla a někdy i trochy margarínu, aby šlo těsto lépe vypracovat. Těsto odpočaté z lednice se rozdělí na třetiny. Těstem vyváleným z první třetiny se pokryje dno dortové formy, druhá třetina těsta je použita na obložení boků formy. Boky formy se těstem obloží výš, než bude dosahovat náplň, aby bylo možné tyto okraje přes náplň přehnout. Z třetí třetiny se vyválí těsto, kterým se náplň v těstě uzavře. Někdy se dno i boky formy vykládají jedním kusem těsta.  Náplň je tvořena cukrem karamelizovaným při nízkých teplotách. Do karamelu je následně přidána šlehačka, aby hmota zůstala měkká a kompaktní. Někteří cukráři přidávají také med. Nakonec jsou přidány nahrubo nasekané vlašské ořechy, které nejsou předem nijak upraveny. Často jsou používány ořechy z Kalifornie, protože ořechy z kantonu Graubünden jsou vnímány jako chuťově příliš výrazné.  Dort se peče při 200 °C asi 35 minut.  Varianty ořechového dortu vznikají tak, že se těsto předpeče nebo se odlišně připraví náplň: pokud se přidá méně smetany, náplň je karamelovější a vláčnější. Jen výjimečně jsou přidávány jiné druhy ořechů.  V regionu Engadin jsou ještě dnes různí výrobci ořechového dortu a každý z nich má svůj vlastní recept. Existují varianty, jako například Engadiner Zuckerbäcker-Nusstorte, který představuje nejtradičnější podobu ořechového dortu Bündner Nusstorte.

Konzumace.

Kaloricky bohatý ořechový dort je většinou podáván jako dezert nebo jako odpolední svačina k čaji, kávě nebo také k červenému vínu. Charakteristickým znakem tohoto ořechového dortu je jeho dlouhá trvanlivost. I po dvou měsících v kuchyňské spíži chutná stále bezvadně. To je jistě jedním z důvodů, proč jsou objednané dorty zasílány také poštou.

Bündner Nusstorte nebo také Engadiner Nusstorte (v ladinštině, dialektu rétorománštiny, "Tuorta da nuschs") je kulatý, plochý dort z křehkého těsta, který je plněn nahrubo nasekanými karamelizovanými vlašskými ořechy. Tento ořechový dort je pravděpodobně nejznámější specialitou kantonu Graubünden a vedle hruškové chleba (tzv. Birnbrot), je nejvýznamnějším exportním produktem cukrářů a pekařů tohoto kantonu.

Die Bündner Nusstorte (auch «Engadiner Nusstorte», rätoromanisch in den ladinischen Idiomen "Tuorta da nuschs") ist eine runde, flache Torte aus Mürbeteig, die mit karamellisierten grob gehackten Baumnüssen gefüllt ist. Bündner Nusstorte ist wohl die bekannteste Spezialität des Kantons Graubünden. Sie ist neben dem Birnbrot das bedeutendste Exportprodukt der Bündner Bäcker und Konditoren.


Počátky provozu.

Provoz na jediné, přes 13 km dlouhé trolejbusové trati byl zahájen 1. prosince 1938. Trať vedla severojižním směrem a spojovala městskou část Weißenborn, centrum města a obce jihozápadním směrem od Cvikova – Lichtentanne a Stenn. S tramvajovou vozovnou, jejíž část byla pro trolejbusy vyčleněna, byla spojena přes kilometr dlouhou manipulační tratí. V provozu byly tři vozy – dva nově vyrobené s podvozky MAN, karoserií Schumann a elektrickou výzbrojí BBC a jeden starší Mercedes-Benz (rok výroby 1930), který byl původně zkušební vozem výrobce. Zajímavostí je, že byly použity tehdy módní jednotyčové sběrače systému BBC. Na trati celodenně jezdily všechny tři trolejbusy, ve špičkách pracovních dnů byly posíleny autobusovými spoji.  Již v roce 1940 byla trať v obou koncových úsecích krátce prodloužena. Tentýž rok byly zakoupeny první dva vlečné vozy, které zvýšily kapacitu jednotlivých spojů. V následujících letech byly pořízeny tři trolejbusy a další čtyři „vlečňáky“. Roku 1942 byla celá trať, stejně jako vozy, přestavěna pro klasické dvoutyčové sběrače proudu. Téhož roku byla rovněž zprovozněno další prodloužení ve Weißenbornu. V roce 1944 byla plánována výstavba tratě do Planitzu, města, které bylo nově připojeno ke Cvikovu. K tomu však nedošlo, naopak byla postavena nákladní trať k výrobním halám v Pölbitzu, kde byly produkovány součástky pro potřebu Luftwaffe. Tato nákladní trať byla zrušena v roce 1947. Na konci války byly zakoupeny další dva trolejbusy (výrobce MAN).

Poválečný vývoj.

Konec války ochromil i cvikovskou městskou dopravu, která se zastavila v polovině dubna 1945. Její provoz byl částečně obnoven v květnu téhož roku, nicméně potýkal se s obrovskými problémy (nedostatek paliva, pneumatik a jiným náhradních dílů), takže musel být mnohokrát pozastaven. Nakonec se tyto problémy podařilo překonat a v roce 1951 byla dokonce vystavěna trolejbusová nácestná smyčka v Lichtentanne, která umožnila větší frekvenci v městském úseku trolejbusové linky. V první polovině 50. let byly na cvikovské trati zkoušeny trolejbusy Lowa, které byly vyráběny v sousedním městě Werdau. Vozový park trolejbusů byl v roce 1954 obnoven o jeden vůz značky Lowa. V polovině 50. let ale bylo rozhodnuto o ukončení výroby trolejbusů Lowa a do Cvikova tak přišly vozy značky Škoda. V letech 1959 až 1970 se jednalo o šest vozidel Škoda 8Tr a deset kusů 9Tr.  V první polovině 70. let ale bylo rozhodnuto o zrušení trolejbusové tratě. Nejprve byly zavedeny autobusové posily, poté byly odstaveny vlečné vozy a nakonec byl kvůli stavebním pracím přerušen provoz trolejbusů v úseku "Poetenweg" – Lichtentanne – Stenn, kam byla zavedena náhradní autobusová doprava. Poslední trolejbusy ve Cvikově, které do té doby jezdily pouze na trati "Poetenweg" – Weißenborn a to jenom ve špičkách pracovních dnů (jinak i zde byly nasazeny autobusy), vyjely do osobního provozu 31. srpna 1977. Zachován ale zůstal jeden vůz 9Tr, který manipulačně projížděl celou trasu a odstraňoval tak zoxidovaný kov z trolejí. Nakonec i ten byl zrušen a trolejové vedení demontováno.

Ve Cvikově, německém městě nacházejícím se ve spolkové zemi Sasko, byla v letech 1938 až 1977 v provozu malá síť trolejbusové dopravy.

Der Oberleitungsbus Zwickau war der Oberleitungsbus-Betrieb der Stadt Zwickau, er verkehrte von 1938 bis 1977 und ergänzte die örtliche Straßenbahn. Der Oberleitungsbus bediente die Zwickauer Innenstadt, den Stadtteil Weißenborn und die Nachbargemeinden Lichtentanne und Stenn.


Výskyt.

Souvislý areál výskytu druhu se rozkládá od východu Rakouska, jižních oblastí Moravy, Polska a Slovenska přes Ukrajinu, Bulharsko, Rumunsko, Rusko (západní Sibiř) až po Kazachstán. V Čechách a Německu se nacházejí od sebe izolované arely, které jsou považovány za součást původního rozšíření. Za nepůvodní rostlinu je pelyněk pontický považován v Itálii, Francii, jižní Skandinávii a také v Severní Americe.  V Čechách roste hlavně v Českém středohoří, na Lounsku, Žatecku a v oblasti okolo řeky Ohře, ojediněle se vyskytuje v Českém krasu a ve východním Polabí. Na Moravě roste od Znojma po Brno a Vyškov a ve stepních partiích Bílých Karpat. Protože se pěstoval jako léčivá rostlina, je lidmi druhotně rozšířen i na jiných místech.

Ekologie.

Roste na plně osvětlených pozemcích ve vysýchavé půdě s vápenatým podložím a dostatkem živin, stejně jako na stanovištích ovlivněných lidskou činností. Jeho typické biotopy jsou travnaté stráně a teplomilné trávníky i mírně narušovaná místa, např. rumiště, úvozy a náspy silniční i železniční. Na místech, kde má vhodné růstové podmínky, se z oddenků dobře rozrůstá a vytváří husté polykormony.

Popis.

Pelyněk pontický je nezaměnitelný za jiný druh pelyňku rostoucí v české přírodě. Je to mírně aromatická vytrvalá rostlina, hemikryptofyt s plazivým oddenkem, z kterého obvykle vyrůstá více přímých lodyh. Lodyhy jsou 30 až 60 cm vysoké, nevětvené nebo pouze řídce v horní části, jsou krátce stříbřitě chlupaté a hustě olistěné. Přízemní listy v růžici i dolní lodyžní jsou řapíkaté, v obrysu trojúhelníkovité a téměř 5 cm dlouhé a 3,5 cm široké, bývají 2 až 3krát peřenosečné a na vrcholech mají špičky. Jejich úkrojky, ve třech až čtyřech párech, jsou téměř čárkovité a oboustranně šedoplstnaté. Horní listy jsou přisedlé a méně dělené.  Květní úbory s celokrajnými listeny jsou polokulovité až kulovité a bývají velké 2,5 až 4 mm. Jsou žlutozelené až nahnědlé, mají krátké převislé stopky a jsou seskupeny do jednostranných hroznů. Květy v úboru jsou žluté, ve středu jich bývá 30 až 40 oboupohlavných s trubkovitými korunami a po obvodě je 8 až 12 květů samičích. Téměř 3 cm velký dvouřadý zákrov má vnější listeny eliptické a vnitřní kopinaté se suchomázdřitým lemem. Květy rozkvétají od srpna do října, neprodukují nektar a jsou opylovány hlavně větrem. Plody jsou válcovité nažky bez chmýru a jsou necelý 1 mm dlouhé. Na stanovištích se rostliny rozšiřují rozrůstáním oddenků a do větších vzdáleností jsou nažky roznášeny větrem.

Význam.

Pelyněk pontický byl v minulosti používán v lidovém léčitelství, užívala se sušená nebo čerstvá nať i s květy na přípravu léčivých čajů. V současnosti je považován, společně s pelyňkem pravým, za nezbytnou ingredienci pro výrobu absintu.  Druh se běžně vysazuje do ozdobných skalek, suchých zídek, nádob a sušších záhonů s dalšími trvalkami na slunných stanovištích, kde je součástí kompozice, obvykle s jinými výraznými prvky. Ceněno je především olistění, habitus, šedavě zbarvené kompaktní trsy. Rozrůstá se do okolí.

Pěstování.

Vhodná pro začátečníky. Vyžaduje slunné stanoviště, snáší někdy i polostín. Vyhovuje mu nejlépe hlinitopísčitá propustná půda. Snese i poměrně chudé a suché stanoviště a běžné půdy, kyselé i zásadité.

Ohrožení.

Nyní je tento druh v české krajině na ústupu, jeho početní stavy klesají. Pro zajištění alespoň jeho základní ochrany byl zařazen v Červeném seznamu cévnatých rostlin ČR z roku 2012 mezi ohrožené druhy (C3).

Pelyněk pontický ("Artemisia pontica") je řídce se vyskytující vytrvalá bylina, která se v minulosti používala jako léčivka hlavně na neduhy zažívacího ústrojí. Je to jeden z více než 15 druhů druhů rodu pelyněk, které v České republice rostou.

Der Pontische Beifuß ("Artemisia pontica") oder Römische Wermut ist eine Pflanzenart aus der Gattung "Artemisia" in der Familie der Korbblütler (Asteraceae).


Geografie.

Komijské pralesy se rozkládají na ploše 32 800 km2 na západním svahu severního Uralu, na severovýchodě Komijské republiky. Na západě je území tvořeno rovinami tajgy, na východě potom stoupá až do horských poloh. Roviny na západě se nacházejí přibližně 100 m n. m. Na nich se nachází četné bažiny a nivy. Na východě se začíná terén vlnit a táhne se přes podhůří Uralu. Na jihu tohoto území leží "Pečoro-Ilyčská přírodní rezervace", zalesněná rovina s písčitými a jílovitými půdami, vzniklá pohyby ledovců. Podhůřím protékají řeky pramenící v Uralu, například Ilyč, Ščugor či Podčerje, které ústí do Pečory. Díky erozi vápence vznikla v podhůří krasová oblast, ve které se nachází mnoho různých propastí, kráterů, kamenných sloupů a proměnlivých koryt řek. Východní hranice pralesů tvoří vrcholky Uralu, nejvyšší horou nacházející se na území chráněné oblasti je Narodnaja, vysoká 1895 m.

Fauna a flora.

Velká část Komijských pralesů má charakter tajgy, která se táhne od bažin a niv v rovinách až po podhůří Uralu. Lesy jsou tvořeny především borovicí lesní a modřínem sibiřským, který roste hlavně ve vyšších polohách. V údolích se daří smrku ztepilému, jedli sibiřské a borovicím. Ve vyšších polohách je tajga nahrazena subalpínským vegetačním stupněm s travinatými územími či horským lesem. Komijské pralesy jsou jediným územím v Evropě, kde se vyskytuje borovice sibiřská.  Komijské pralesy jsou útočištěm pro množství ohrožených a chráněných druhů zvířat, jako například vydra říční, vlk, bobr evropský, rys ostrovid, rosomák sibiřský či sobol asijský. K nejznámějším druhum savců patří mj. los evropský, zajíc bělák, kuna lesní, poletuška slovanská, veverka obecná či medvěd hnědý. Kromě bobra se na území nově usadila také ondatra pižmová. Mezi 204 rozpoznaných druhů ptáků patří datel černý, bělokur rousný, ořešník kropenatý, datlík tříprstý, modruška tajgová, tetřívek obecný a tetřev hlušec, stejně jako některé druhy vodních ptáků: hohol severní, morčák velký, husa polní či hvízdák euroasijský. Téměř všechny řeky protékající tímto územím souží jako místa tření lososů. Celkem zde bylo objeveno 16 různých druhů ryb, např. lipan podhorní či různé druhy síhů.

Ohrožení.

Ačkoli je území komijských pralesů chráněno ruskými zákony i mezinárodními úmluvami, bohatá naleziště zlata na území národního parku "Jugyd va" přitahují těžaře. Na teritoriu parku docházelo k nelegální těžbě zlata a tlak na komijskou vládu vyústil až v posunutí hranic parku roku 2010 a tím k oficiálnímu uvolnění ložisek zlata.

Komijské pralesy (rusky "Девственные леса Коми") se rozkládají na severu Uralu na území Komijské republiky Ruské federace. Od roku 1995 jsou zaneseny na. Jedná se o největší nedotčené lesy Evropy (na ploše 32 800 km2).

Die Urwälder von Komi () befinden sich im Nördlichen Uralgebirge in der russischen Republik Komi. Sie sind das größte zusammenhängende Urwaldgebiet Europas und seit 1995 UNESCO-Weltnaturerbe.


Biografie.

Jochaj Ben Nun se narodil v Haifě a vyrůstal v Jeruzalémě. Jeho rodiče přišli do Palestiny během první aliji. V roce 1941 vstoupil do elitních úderných jednotek Palmach, tři roky strávil výcvikem a posléze povýšil na velitele jednotky. V roce 1944 se stal členem Paljam, které byly námořní součástí Palmach. Během tajných operací se mu v roce 1945 podařilo potopit dvě lodě britského Královského námořnictva ("Royal Navy").  Když vypukla izraelská válka nezávislost, stal se členem izraelské elitní námořní jednotky Šajetet 13. Jako její příslušník se přihlásil na mimořádně nebezpečnou operaci, při které došlo k potopení egyptského torpédoborce "Emir Farúk." Řídil malé jednomotorové výbušné plavidlo (podobné italskému MTM; "Motoscafo da turismo modificato"), které mělo narazit do egyptského torpédoborce. Původním plánem bylo vyslat člun a nechat jej narazit do torpédoborce. Jelikož však existovala možnost, že by Egypťané člun zpozorovali a mohli se mu tak vyhnout, bylo navrženo, aby jej řídil dobrovolník, který by na něm obkročmo seděl a krátce před nárazem (nějakých 50 až 100 metrů) seskočil. V takovém případě by Egypťané, i kdyby plavidlo zpozorovali, již neměli šanci se mu vyhnout. Jochaj byl s plavidlem odtažen veslicí co nejblíže egyptskému torpédoborci a poté vyrazil. Jeho kolegové po chvíli čekání po explozi začali odplouvat, v domnění, že Jochaj při explozi zahynul, ale pak uslyšeli jeho hlas. Když se dostal na veslici, vysvětlil, že egyptská průzkumná světla byla vypnuta až do okamžiku, kdy z výbušného plavidla seskočil. Za tuto operaci byl dekorován oceněním Hrdina Izraele.  U námořnictva sloužil i po skončení války za nezávislost a během Sinajské války sloužil jako velitel lodi "INF Jaffo" a zúčastnil se zajetí egyptského torpédoborce. Po válce se opět vrátil k velení Šajetet 13.  V roce 1960 se stal velitelem izraelského námořnictva a z této funkce se zasadil o vytvoření velké flotily o útočné síle. Přestože jej v této funkci v roce 1966 nahradil Šlomo Arel, zúčastnil se šestidenní války v roce 1967 jako dobrovolník a bojoval v námořních operacích a na Golanských výšinách.  Jako civilista založil polostátní společnost Izraelský oceánografický a limnologický výzkum Ltd. (hebrejsky: חקר ימים ואגמים בע״מ), která prováděla oceánografický a sladkovodní vědecký výzkum. V letech 1968 až 1982 byl jejím generálním ředitelem. Po jomkipurské válce v roce 1973 byl jedním z protestujících, kteří volali po rezignaci vlády Goldy Meirové.  Zemřel 6. června 1994 v New Yorku a je pohřben v kibucu Ma'agan Micha'el. Na jeho počest nese jeho jméno námořní výzkumná nadace "Nadace admirála Jochaje Ben Nuna pro námořní a sladkovodní výzkum."

Dílo.

Posmrtně bylo vydáno jeho dílo:

Jochaj Ben Nun (: יוחאי בן-נון, narodil se 17. prosince 1924 v Haifě, zemřel 6. června 1994 v New Yorku) byl šestý velitel Izraelského vojenského námořnictva a nositel medaile za Hrdinství.

Johai Ben-Nun (; * 17. Dezember 1924 in Haifa; † 6. Juni 1994 in New York City) war ein israelischer Konteradmiral ("Aluf") und von 1960 bis 1966 der sechste Befehlshaber der israelischen Marine.


Biografie.

Giorgio Francia se narodil 8. listopadu, 1947 v městečku San Giorgio di Piano nedaleko Bologne. Kariéru zahájil v letech 1964 – 1968 na motokárách. Od roku 1969 do 1972 je pravidelným účastníkem Formule Italia. V roce 1973, ve svých 25 letech, vstupuje do Formule 3 s vozem Brabham BT41 a v britském mistrovství obsazuje 23. místo s 10 body, když v prestižním závodě v ulicích Monaka dokázal dojet na čtvrtém místě.  Následující rok Francia zkouší štěstí v Německém šampionátu F3, kde hájil barvy týmu Scuderia Mirabella Millemiglia s vozem March 743 Toyota. Giorgio Francia zvítězil v 6 závodech z 8 do kterých nastoupil a stal se mistrem Německa. Dokázal porážet i budoucí piloty F1; Hans Binder, Conny Andersson, Gunnar Nilsson, Alberto Colombo a Harald Ertl. V Monaku znovu obsazuje čtvrté místo.  Do roku 1975 vstoupil jako obhájce titulu v německém šampionátu F3, kde se zúčastnil pouze dvou závodu a po čtvrtém místě skončil celkově 17. Jeho pozornost se ovšem soustředila na evropský šampionát vozů Formule 2, kde dostal příležitost od svého krajana řídit jeho vozy Osella. Osella FA2 s motorem BMW byla vcelku konkurenceschopná a Giorgio Francia získal pár dobrých výsledků, třikrát dojel čtvrtý, čtyřikrát pátý a šestý. V celkovém hodnocení to stačilo na 8 místo, výsledek který od nováčka nikdo neočekával. Daleko horší bilance ho čekala na konci následujícího roku, kdy u jeho jména byl jeden jediný bod a celkové umístění na 17. místě bylo určitě zklamáním.  S přibližující se třicítkou se mu začínal pomalu rozplývat sen o formuli 1, moc tomu nepřispěly ani výsledky z posledního působení ve formuli 2, kde se ale potýkal s nedostatky vozu. V polovině sezóny 1977 učinil závažné rozhodnutí, opustil formulové vozy a vydal se jiným směrem, vstoupil do světa sportovních vozů, do mistrovství světa značek. Znovu spojil své síly s vozy Enza Oselli, nejprve spolu s Dietrem Questerem nedokončil závod na 500 km v Dijonu. Do závodu v Monze nastoupil společně s Silviem Artinou a dojeli druzí. Závod na 400 km ve Vellelunze absolvoval sám a tato taktika mu vynesla třetí místo. Od tohoto závodu začíná jeho spolupráce s Alfou Romeo v závodním oddělení Autodelta s vozem Alfa Romeo 33SC12. Francia získal třetí místo v Estorilu a druhé v Imole. Spolu se Spartaco Dinim dojeli třetí v Salzburgingu a Francia se připravoval na závod 24 h ve Spa, kde spolu s Amerigo Bigazzim a Carlo Facettim pilotoval vůz Alfa Romeo Alfetta GTC, který přivezl na 2 místě ve své třídě a na 4. místě v celkovém pořadí.  Giorgio Francia se v roce 1978 vrátil k Oselle a s vozem Osella PA6 se zúčastnil evropského šampionátu sportovních vozů. Společně s jezdcem, který si říkal Gimax zvítězili na Nürburgringu a na trati v Enna, byl druhý v Salzburgringu. Giorgio získal i vítězství v úvodním závodě Intersérie. Osella spolu s BMW vsadili na Franciu i do mistrovství světa značek a jeho partneři byli zvučných jmen: Eddie Cheever, Umberto Grano, Vittorio Brambilla a Markus Hoettinger, ale vůz byl sužován technickými problémy a jen sporadicky dokončoval závody a tak nejlepším umístěním toho roku bylo třetí místo v Dijonu. Dobré vztahy s Alfou Romeo mu umožnily vyzkoušet si i evropský šampionát cestovních vozů s Alfettou GTV. V Monze i v Mugellu dojel v celkovém pořadí na čtvrtém místě, když v Monze byl ve své třídě druhý a v Mugellu dokonce svou třídu vyhrál.  Pro rok 1979 byl angažován do Alfy Romeo především jako testovací pilot a v závodech se objevoval pouze sporadicky především se soukromým vozem Osella PA6 a spolujezdkyní Lellou Lombardiovou. V Mugellu jsou čtvrtí a v posledním závodě sezóny ve Vallelunze vítězí. Ke konci roku byl pozván k účasti v Argentinské sérii formule 3, když chtěli Argentinci pozdvihnout úroveň tohoto sportu v zemi. Nicméně série byla debaklem, tratě neprošli bezpečnostními předpisy, vozy nebyly připraveny. Piercarlo Ghinzani i Francia byli situací znechuceni a nakonec jim zaplatili jen procento ze slibované částky. Francia se vr8atil do Evropy, aby se i nadále věnoval testovaní pro Alfu Romeo a pomohl jí s vývojem programu ve formuli 1. S vozem Osella PA8 stihl ještě zvítězit ve Vallelunze.

Formule 1.

Giorgio Francia se pomalu loučil s myšlenkami na formuli 1, když nečekaně přišla nabídka na testovacího pilota od společnosti Fiat. Už jeho výsledky ve formuli 2 naznačovaly, že je vcelku schopným jezdcem, který se správnou technikou dokáže nemožné. Vztah se společností Fiat a především s Alfou Romeo začali být intenzivní a tak se stalo, že v roce 1977 se našlo místo ve voze Brabham, kam Alfa Romeo dodávala motory. Bernie Ecclestone, v té době ještě majitel týmu, nechal pro Franciu připravit třetí vůz, se kterým se měl kvalifikovat do Grand Prix Itálie. Francia neměl mnoho času na seznámení se s vozem a tak jeho první kola byla o tři sekundy pomalejší než zbytek pole. V první kvalifikaci ale Hans Joachim Stuck poškodil svůj vůz a Francia mu musel přenechat ten jeho a už neměl možnost prokázat své kvality.  V roce 1980 do formule 1 vstoupila i Osella s Eddie Cheeverem. Do sezóny 1981 bylo záměrem Oselli najmout ke zkušenému Beppe Gabbianimu i Giorgio Franciu. Ale v prvním závodě v Long Beach seděl ve druhém voze Miguel Angel Guerra, který se v prvních třech závodech sezóny nedokázal probojovat na startovní rošt. Když se mu to konečně v Imole podařilo, v prvním kole havaroval a zranil se. Znovu padla volba na Franciu, tentokrát zasáhla FISA, která namítala, že Francia nemá dostatek uspokojivých výsledků. A tak se na dva závody posadil do monopostu Osella Ghinzani. Enzo Osella nakonec vyběhal pro svého chráněnce superlicenci a tak se Francia přece jen dočkal. Měl se kvalifikovat do Grand Prix Španělska, ale jeho osud postihla neskutečná příhoda jako ze špatného filmu nebo to bylo déja vu? Gabbiani havaroval v kvalifikaci a Francia se musel vzdát svého vozu. A tak končí jeho působení ve formuli 1.

Období po F1.

Sportovní vozy.

Ve sportovních vozech měl Francia i nadále důvěru od stáje Osella. Ve zbytku sezóny 1981 startoval spolu s Lellou Lombardiovou v pěti závodech Mistrovství světa. Ve všech si dojeli pro vítězství ve své třídě S 2,0 a v Mugellu zvítězili v celkovém pořadí. V konečném hodnocení celého šampionátu dosáhli na 5. místo se 101 bodem. Vzhledem k jejich omezenému počtu startů je to pozoruhodný výkon. Franciovi závodní aktivity často musely ustoupit testování pro Alfu Romeo a Lanciu, kde byl smluvně vázán. Jeho práce se soustředila především na přípravu programu F1, který až do roku 1985 zahrnoval přípravu šasi i motoru. Po roce 1985 Alfa Romeo odešla z formule 1 a tak se testování omezilo pouze na motory, které dodávali různým týmům a na testování cestovních vozů skupiny A pro mistrovství Evropy.  V roce 1982 zvítězil spolu s Pescarolem v Monze s vozem Rondeau M382 Ford, který se započítával do mistrovství světa sportovních vozů. Francia se účastnil i dalších závodu tohoto mistrovství ale to už hájil barvy týmu Scuderia Mirabella s vozem Osella PA9 BMW ve kterém se střídal s Truffem ve dvou závodech a v dalších dvou s Moreschim. V celkovém pořadí končí Francia na 8. místě s 49 body. Koncem roku si zajel i do Jihoafrické republiky, kde se zúčastnil závodu 9h v Kyalami společně s Bob Wollekem sedlali Porsche 936/80 a dojeli hned za oběma továrními vozy Porsche třetí a zvítězily ve skupině B6.  Pro rok 1983 zůstává v týmu Scuderia Mirabella, který ovšem přešel na vůz Lancia LC2, na kterém se střídal s Ghinzanim a Barillou. Dva starty v mistrovství světa proměnil ve tři body a končí na 46. místě. Spolu s Barillou startují také v mistrovství Evropy sportovních vozů, ale všechny tři závody do kterých nastoupí, nedokončují.  Začátek sezóny se Franciovi nepovedl, v Monze musel odstoupit pro poruchu motoru vozu Porsche 956, který sdílel spolu s Renzo Zorzim. Také v sérii IMSA ho provází v úvodu smůla v závodě 3h Daytona s vozem Alba Momo Ford havaroval. Následující rok se spolu s Gianpiero Morettim střídají ve stejném voze, který byl až do roku 1988, kdy ve Watkins Glen řídil Ford Probe GTP, jeho jediným vozem. Po delší pauze se Francia vrací roku 1990 za volant vozu Alba AR20 Buick v závodech v Montrealu a Mexiko City. V roce 1991 se pravidelně účastnil italského mistrovství prototypů a s vozem Osella PA16 Alfa Romeo si dojel pro titul.

Cestovní vozy.

V roce 1982 se spojil s týmem Luigi Racing, který provozoval vozy Alfa Romeo Alfetta GTV/6, se kterou se zúčastnil závodu 24 h ve Spa společně s Georgesem Cremerem a Marcem Micangelim, kde dojeli druzí v divizi 2. Spolu s Micangelim nedokončili závod v Silverstone a v belgickém Zolderu dojeli celkově pátí a vyhráli svou třídu. Pro následující sezonu si zajistil stále místo v týmu po boku s Marco Micangelim, Georges Cremerem a Mario Kettererem. Francia si vychutnal vítězství v divizi 2 v závodech v Doningtonu, Enna, Mugellu a Brně, což mu vyneslo 13. místo v mistrovství Evropy cestovních vozů, ziskem 100 bodů.  V roce 1984 střídal Biesse Racing Team a Jolly Club Milano. Francia zvítězil v divizi 2 v Brně, Salzburgringu, Spa a Silverstone, dále přidal další tři druhá místa což mu stačilo na celkově 8. místo v šampionátu se 137 body. Sezóna 1985 byla z pohledu italského závodníka nepravidelná, přesto dokázal zvítězit ve 24h Spa a v Nogaru, proto v celkové klasifikaci končí jen 18 se 112 body. Většinu času trávil testováním vozu pro Alfu Romeo.  Výsledkem testů byl vůz Alfa Romeo 75 Turbo. Francia v roce 1986 nenavázal na předchozí výsledky a proto se začal soustředit na rok 1987, který byl ve znamení prvního a na dlouho jediného mistrovství světa cestovních vozu. Ford a BMW se chystaly získat všechny trofeje, Alfa Romeo nasadila 75 s jezdci zvučných jmen: Jacques Laffite, Alessandro Nannini, Nicola Larini, Paolo Barilla, Jean Louis Schlesser a Giorgio Francia. Nicméně Alfa zaostávala za konkurencí, světlým bodem bylo 3. místo v Silverstone pro Franciu a Lariniho a čtvrté v Imole, kde jel Francia s Giovinardim. Alfa rome dala podnět k založení italského šampionátu cestovních vozů, kde mohla uplatnit své vozy. Italské mistrovství bylo špičkově obsazeno, startovali zde jezdci Giorgio Francia, Gianfranco Brancatelli, Riccardo Patrese, Alessandro Nannini, Mauro Baldi či Enrico Bertaggia. Patrese, Nannini a Baldi se neúčastnili všech závodů protože byli zaneprázdněny prací ve formuli 1. Vítězství v závodech se tak rovnoměrně rozložila mezi jmenované jezdce a jediní kdo zvítězil dvakrát, byl Francia. Titul nakonec získal Brancatelli před Franciou. Francia se staral i o vývoj nového vozu Alfa Romeo 164.  V roce 1989 byla Alfa Romeo v italském šampionátu poražena německou značkou BMW, kterou pilotoval Johnny Cecotto, přesto že Francia pro Alfu získal čtyři vítězství. Roberto Ravaglia získal pro BMW znovu titul v roce 1990, na Franciu zůstalo pouze jediné vítězství ve Varanu. V následujícím roce Francia s Alfou vítězí ve čtyřech závodech a ve všech dalších je na stupních vítězů, přesto putuje titul znovu do rukou Roberta Ravagli. Francia pracuje na voze Alfa Romeo 155GTA, která je téměř nepřekonatelná, vítězí v 17 z 20 závodů v sezóně 1992. Francia končí v šampionátu znovu druhy, když jej porazil jen týmový kolega Larini.  Pro rok 1993 se Alfa pustila do přestavby 155, kterou vybavila motorem V6TI a účastnila se šampionátu DTM. Vývoj vozu byl opět svěřen Franciovi a ten směl vůz řídit pro tým Giorgio Pianta. Francia v 17 závodech dokázal pětkrát vystoupat na stupně vítězů, včetně druhého místa ve Wustorfu a dvou druhých míst v posledním podniku v Hockenheimu. V 45 letech získal 7. místo v sérii (kterou vyhrál Larini), což je pozoruhodný výkon. V roce 1994 končí jen 13 se 70 body.  Alfa opouští DTM a pro Franciu se nabízí příležitost ve španělském šampionátu cestovních vozů, kde dokázal, že nepatří do starého železa, když po dvou vítězstvích končí pátý se 149 body. Francia se i nadále věnuje testování a rozvoji závodních vozů, tentokrát jde o Maserati Ghibli. Koncem roku 2000 Francia připravoval Alfu 147 na závod 24 h Nurburgring, ale smrtelná nehoda šéfa týmu Christiana Peruzziho donutila tým ze závodu stáhnout. Na závod 24 h Sicílie se Francia připravil s Larinim, Fabrizio Giovinardim a Felipe Massou, v závodě dojeli na druhém místě a zvítězili ve své třídě.  Závěr kariéry věnuje testovací práci pro Alfu Romeo, když připravuje vůz Alfa Romeo 156GTA pro mistrovství Evropy a také Ferrari 575GTC pro šampionát sportovních vozů. V dnešní době pracuje jako instruktor závodní školy Alfa Romeo. Jméno Francia však ze závodní dráhy nemizí, v otcových šlápějích kráčí syn Fabio, který vybojoval titul italského šampióna v prototypech.

Giorgio Francia (8. listopad, 1947 San Giorgio di Piano, Bologna) je bývalý italský automobilový závodník. Mistr Německa Formule 3. Účastník Formule 1 v letech 1977 a 1981. Největších úspěchů dosáhl v závodech cestovních a sportovních vozů, kde závodil především s vozy Osella a Alfa Romeo.

Giorgio Francia (* 8. November 1947 in San Giorgio di Piano) ist ein ehemaliger italienischer Automobilrennfahrer. Francia engagierte sich im Formel-Sport und nahm zudem an zahlreichen Sport- und Tourenwagenrennen teil. 1974 gewann er die Polifac Formel 3 Trophy. In den 1980er-Jahren war Francia eng mit der italienischen Osella Squadra Corse verbunden. Francia unternahm zwei Versuche, an einem Formel-1-Rennen teilzunehmen. Beide Versuche scheiterten, weil er sein Auto an seine Teamkollegen abtreten musste.


Litozem LI.

Jedná se o slabě vyvinuté, surové a mělké půdy (do 10 cm) nacházející se na kompaktních horninách. Původním rostlinným krytem jsou většinou skalní stepi, zakrslé dřeviny a reliktní bory.  Litozemě se vyskytují na suchých půdách pahorkatin a hornatin. Jde o extrémně nepříznivé skeletovité půdy. Mohou však mít kvalitní humusový horizont, pak jsou ale nepříznivé díky vysychání či nedostatku vody (jsou vodopropustné).  Hlavním půdotvorným procesem je nevýrazná humifikace spojená buďto se slabým vnitropůdním zvětráváním nebo slabou podzolizací.  Stratigrafie půdního profilu: O – Ah – (Cr –) R  Subtypy: modální

Ranker RN.

Název odvozen od rakouského lidového označení značícího „na příkrém svahu sídlící“. Vznikají ze skeletovitých zvětralých rozpadů silikátových hornin, které jinak mají pevnou, skalní povahu (žuly, ruly). Obsah skeletu je tím větší, čím je matečná hornina odolnější proti zvětrávání, např. na méně odolném pískovci má ranker méně skeletu, než na velmi odolném křemenci.  Rankery jsou výrazněji humifikované, je možná tvorba umbrických a melanických horizontů; jsou přechodem k vyvinutějším půdám. Chemické složení hornin má podstatný vliv na reakci, formu humusu a množství živin. Např. rankery na křemičitých horninách (křemencích, buližnících) jsou extrémně kyselé, naopak na bazických vyvřelinách jsou rankery poměrně bohaté vápníkem.  Původní vegetací jsou suťové lesy (lípa, javor, jasan, jilm). Rankery se nacházejí po celém území pahorkatin a hornatin, a to hlavně na strmých svazích, horských hřbetech či hřebenech a na vrcholech vyvýšenin.  Hlavním půdotvorným procesem je výrazná humifikace.  Stratigrafie půdního profilu: Ah – Cr – R  Subtypy: modální, umbrický, melanický, kambický, dystrický, podzolový, litický, suťový.

Rendzina RZ.

Název odvozen od polského rędzić, tj. skřípat (vápnitý skelet při orbě vrže). Rendziny vznikají ze skeletových rozpadů karbonátových hornin (vápence, dolomity, magnezity, travertiny, slíny s vysokým obsahem CaCO). Při zvětrávání karbonátových hornin se CaCO rozpouští, CO prchá a váže se ve vodě, čímž vzniká kyselina uhličitá HCO, a dochází jednak k vymývání vápníku vodou a jednak k jeho vázání v humusu. Kdyby byly výchozí substráty zcela chemicky čisté, byly by oblasti jejich výskytu holé, neboť by se zde nemohla rozvinout vegetace, jež by kromě vápníku nebo hořčíku neměla k dispozici ostatní potřebné živiny. Proto karbonátové substráty mají vždy příměsi, tzv. nerozpustný zbytek (živce, oxidy železa a hliníku, jílové minerály, křemen), díky němuž se na těchto matečných horninách může vytvořit minerální půdní hmota. To je příčinou, proč jsou rendziny mělké, kamenité a s nízkým podílem jemnozemě. Všeobecně se karbonáty nacházejí v celém profilu s výjimkou rendziny vyluhované. Rendziny tvoří přechody ke kambisolům a luvisolům.  Rendziny mají pH neutrální až zásadité, příznivé sorpční složení a nepříznivé fyzikální vlastnosti (nedostatek vody). Rendziny jsou kvalitní (humózní), ale pro jednostranný chemismus (nadbytek vápníku a hořčíku, nedostatek draslíku a fosforu) jsou málo úrodné.  Po odlesnění rendziny podléhají snadno erozi. Původní vegetací jsou šípákové a teplomilné doubravy až stepi.  Hlavním půdotvorným procesem je humifikace, možné je i vnitropůdní zvětrávání.  Stratigrafie půdního profilu: O – Ah (Am nebo Ap) – Crk – Rk  Subtypy: modální, melanická, kambická, rubifikovaná, vyluhovaná, litická, suťová

Pararendzina PR.

Pararendzina je půda vzniklá na silikátovém podkladě obsahujícím karbonáty a vyznačující se silikátovým mikroskeletem. Půdotvorné substráty pararendzin tvoří přechod mezi nekarbonátovými horninami, z nichž vzniká ranker a horninami karbonátovými, z nichž vzniká rendzina. Pararendziny mají převážně neutrální pH a příznivé sorpční vlastnosti. Ve srovnání s rendzinami jde o příznivější půdy co do mocnosti horizontu, nižšího podílu skeletu a vyrovnanějšího chemismu (omezený podíl vápníku). Stejně jako rendziny i pararendziny trpí vysycháním.  Pararendziny se vytvářejí v oblastech křídových a zpevněných sedimentů, dále na spraších, spodních morénách kontinentálního zalednění a suti obsahující CaCO. Pararendziny se vyskytují zpravidla vždy v nižších oblastech, mají mnohem menší stabilitu než rendziny a ve vlhčích oblastech rychle přecházejí v kambizemě nebo podzoly. Původní vegetací jsou teplomilné doubravy.  Hlavním půdotvorným procesem je vedle vnitropůdního zvětrávání humifikace.  Stratigrafie půdního profilu: Ah – Crk – Rk  Subtypy: modální, kambická.

Leptosol je referenční třída půd v Taxonomickém klasifikačním systému půd České republiky. Název leptosol je odvozen od řeckého slova "leptos," jež znamená primitivní, iniciální. Dříve byly nazývány jako nevyvinuté půdy. Jedná se o nevyvinutost z hlediska hloubky půdního profilu, obsahu skeletu a neexistence horizontu B.

Leptosol (LP) ( „dünn“) ist eine der 32 Referenzbodengruppen der World Reference Base for Soil Resources (WRB). Die Gruppe umfasst flachgründige und schwach entwickelte Böden über kontinuierlichen Fels (auf unterschiedlichem Ausgangsgestein) und extrem skelettreiche Böden.


Příběh.

Newyorský středoškolský student Peter Parker nepatří ke školním oblíbencům. Když najde tajemný kufřík se spisy svých rodičů, kteří před lety zemřeli při pádu letadla, neví, co si o tom má myslet. Ve starých novinách také najde článek, kde se píše o jeho otci Richardovi. Byl to vědec, který s doktorem Curtem Connorsem pracoval na výzkumu genetické mutace zvířat. Connors nemá ruku, a proto se, mimo jiné, snažil najít řešení, jak ji znovu získat.  Peter Parker se vydá do firmy Oscorp za doktorem Connorsem, od kterého se chce dozvědět, co se skutečně stalo s jeho rodiči. Vplíží se do místnosti plné geneticky modifikovaných pavouků, z nichž jeden ho kousne. Mladík později zjistí, že najednou získal schopnosti podobné pavoučím. Následně se zajde za doktorem domů. Connors objeví Peterův vědecký talent, ale o havárii letadla, při které zahynuli Peterovi rodiče, nic neví. Mladíkovi řekne, ať za ním zajde zítra do laboratoře.  Druhý den se Peter, který je zamilovaný do spolužačky Gwen Stacyové, ve škole pomstí svému tyranovi Flashi Thompsonovi. Když přijde do Connersovy laboratoře, ukáže doktorovi dokumenty, které našel po otci. S pomocí ztracené rovince dokáže Connors vyrobit látku. Tu nejdřív zkusí na myši, která nemá nohu, a ta jí doroste. Doktor Peterovi vysvětlí, že by mu pomocí této látky mohla dorůst ruka.  Peter jde večer nakoupit do obchodu, kde narazí na lupiče. Ten prchne s ukradenými penězi, na ulici se jej ale snaží zastavit Peterův strýc Ben, kterého lupič střelí. Ben zemře a lupič uteče.  V dalších dnech se mladík rozmýšlí, co dál. Vyrobí si oblek a zařízení na vystřelovaní pavučin a začne pod jménem Spider-Man začne bojovat proti zločincům. Podaří se mi taky chytit lupiče, který zabil strýčka Bena.  Peter zamíří na večeři ke Gwen, jejíž otec je policejní kapitán. Ten pomlouvá Spider-Mana a říká, že ochrana města má být výhradně v rukou policie. S Peterem se pohádají a mladík odejde od stolu. Gwen za ním přijde a Peter se jí nakonec svěří, že právě on je Spider-Manem.  Doktor Connors si pod nátlakem svého šéfa, který má za cíl uzdravit smrtelně nemocného majitele Oscorpu Normana Osborna, aplikuje nevyzkoušenou látku. Začne se měnit v obrovského ještěra zvaného Lizard, který chce tuto látku vypustit nad celým New Yorkem. Svede proto několik soubojů se Spider-Manem, který nad ním zvítězí a vypustí protilátku.

Amazing Spider-Man (v anglickém originále The Amazing Spider-Man) je americký akční sci-fi film z roku 2012, který natočil Marc Webb. Snímek vychází z komiksů o superhrdinovi Spider-Manovi, vydávaných vydavatelstvím Marvel Comics, a je rebootem jeho filmové série. V titulní roli se představil Andrew Garfield. Do amerických kin byl film, jehož rozpočet činil 230 milionů dolarů, uveden 3. července 2012, přičemž celosvětově utržil 757 930 663 dolarů. Díky komerčnímu úspěchu snímku byl natočen navazující film "Amazing Spider-Man 2" (2014).

The Amazing Spider-Man ist eine US-amerikanische Comicverfilmung des Regisseurs Marc Webb, die am 28. Juni 2012 Premiere feierte. In Deutschland kam der Film am 28. Juni, in den Vereinigten Staaten am 3. Juli 2012 in die Kinos.


Popis.

Hrobka celkem sestává z pětice velkých svislých kamenů a dvojice závěrných kamenů. Nachází se zde kamenné dveře s rovnými stěnami, které nenesou žádnou váhu stavby. Nicméně jsou velikostí podobné ostatním čtyřem stojícím kamenům. Monument je vysoký 3,5 metrů a široký 2,1 metrů. Svislé kameny se tyčí do výše až 2,8 metrů okolo těsně uzavřené vnitřní komory. Závěrné kameny leží v téměř vodorovném úhlu.  Vnitřní komora je přístupná skrze přízemní vstup široký 0,8 metru, což by naznačovalo, že dovnitř mohly být vkládány duchovní oběti. Přední strana hrobky se vstupem krytým jakýmsi skoro přístřeškem, který tvoří první ze závěrných kamenů, směřuje na severozápad. Porost popínavých i jiných rostlin se vepředu vine okolo základny dveřního kamene a obklobuje zadní část stavby.

Využití.

Není jasné, k čemu přesně tato hrobka sloužila. Mohlo se jednat o pohřební místo déiského náčelníka z okolí, nebo mohla sloužit k náboženským úkonům. Vchod do hrobky směřuje ke kopci Sugarloaf Hill v Knockmealdownských horách, vzdálenému přibližně 1 kilometr severozápadně. Toto by mohlo odkazovat k uspořádání Slunce a Měsíce během letního slunovratu a cyklu úplňků na začátku a vprostřed roku. Místo mohlo být také využíváno místními šamany a druidy pro mnohé duchovní rituály.  Knockeenská portálová hrobka je vyhlášena za národní památku číslo 421. Kolem 18. století byla součástí hřbitova při kilburnském kostelu, který je nyní v troskách severně odsud. Hřbitov byl rekonstituován jako pastviště pro dobytek. Důsledkem je, že elektrický ohradník se táhne pouhý metr od okraje stavby. Knockeenský dolmen je součástí turistické „dolmenové trasy“ ("The Dolmen Drive").

Knockeenská portálová hrobka je megalitická stavba nalézající se v Knockeenu v irském hrabství Waterford. Jedná se o největší dolmenovou stavbu (portálovou hrobku) v tomto hrabství, která sestává z dvojice závěrných kamenů, přesto není nejvyšší stojící kamennou stavbou. Jedná se o jednu z nejlepších ukázek dolmenů v Irsku.

Das Portal Tomb von Knockeen liegt im Townland "Knockeen" (, ) im County Waterford in Irland. Als Portal Tombs werden auf den Britischen Inseln Megalithanlagen bezeichnet, bei denen zwei gleich hohe, aufrecht stehende Steine mit einem Türstein dazwischen, die Vorderseite einer Kammer bilden, die mit einem zum Teil gewaltigen Deckstein bedeckt ist.


Košer strava.

Věřící žid požívá pouze pokrmy povolené židovským náboženstvím, označované jako "košer". Rabíni a jimi pověření dozorci (mašgiachové) znalí příslušných pravidel dohlížejí na přípravu surovin i hotových pokrmů a výrobcům a restauracím, které splňují přísné požadavky, vydávají patřičné potvrzení "(hechšer)". Hebrejský výraz "košer" znamená vhodný, přípustný a souboru pravidel pro přípravu košer pokrmů se říká "kašrut". Vychází z Tóry a jeho základní požadavky lze shrnout do tří pravidel:  I když moderní izraelská společnost je pokládána za sekulární, průzkum v r. 1995 odhalil, že zhruba 90 % židovských obyvatel Izraele dodržuje některá z výše uvedených pravidel. Proto se místním restauracím vyplatí, aby byly košer. Izraelská kuchyně se však odlišuje od košer připravovaných jídel jinde ve světě. Orientální přísady dodávají zdejším jídlům charakteristickou chuť, v jídlech se používají typické orientální přísady, např. sezam, skořice, máta, datle, pomeranče, hrozny, koriandr, růžový olej a med.

Typická jídla.

V pouličním prodeji je běžně dostupný falafel – smažené kuličky z cizrnové kaše, podávané v chlebové placce pita s hranolky, salátem, nakládanou zeleninou, sezamovou omáčkou tahina (tchina), ostrými omáčkami nebo kečupem. Dalším běžným pokrmem je hummus (správněji chumus), kaše z cizrny s přísadami cibule, různých bylin a česneku. Jako příloha se podávají olivy a do kaše se kápne několik kapek olivového oleje. Hummus se nabírá na placku a je vhodným předkrmem nebo i přílohou k hlavnímu jídlu. Jako příloha se používá i kuskus. Oblíbené jsou plněné baklažány "mashi", které se ujaly v Evropě zvláště kolem Středozemního moře.  Z masitých jídel je to kebab, šašlik a švarma, slabé plátky skopového či kuřecího masa hutně napěchované na otočnou vertikální tyč a rožněné otáčením kolem ohně. Plátky se odkrojují a s přílohou se balí do chlebové placky pita. Konzumují se i ryby, např. grilovaný pilobřich ostnitý "mousht" nebo marinovaný tuňák "palamida". Dalším masitým pokrmem je druh eintopfu z krup, fazolí, zeleniny a masa.  Oblíbená jsou i sladká jídla – ořechový koláč baklava, pečivo konafa se sirupem a různými druhy ořechů, sladká rýže s mlékem "mahalebbi", karamelový puding "malabi", chalva a kandované kousky ovoce. V Izraeli je bohatý výběr ovoce, zvláště proslulé jsou citrusové plody, zejména pomeranče "jaffa". Z dalšího ovoce jsou to melouny, granátová jablka, fíky, datle, kvajáva, avokádo a kvalitní jablka, jahody atd. V minulosti byla z Mexika byla do Izraele importována opuncie, jejímž plodům se zde říká "sabra". Izraelským domorodým Židům se po tomto ovoci někdy přezdívá sabra.  Z nápojů jsou v Izraeli nejpopulárnější čaj a káva. Arabové servírují většinou tmavý sladký čaj ve skle, někdy s přídavkem máty. Židé si spíše potrpí na čaji s citronem nebo s obdobou sušeného mléka vyrobenou na rostlinné bázi (tzv. parve), aby vyhověli požadavku košer (po masitém jídle). Káva se pije tmavá a silná, Arabové či orientální Židé často servírují hořkou tureckou kávu s přídavkem kardamonu. Běžně jsou k dostání ovocné šťávy, kromě citrusových džusů jsou tradičními palestinskými drinky datlová a mandlová šťáva.

Izraelská kuchyně je ovlivněná kulinářskými zvyky zdejších obyvatel, kteří do Izraele přicházeli od konce 19. století z různých národních prostředí a přinášeli si s sebou i své kuchařské tradice. Zásady, kterých se Židé drží při stravování, jsou bližší muslimským než křesťanským zásadám. S výjimkou půstu byli křesťané osvobozeni od povinnosti vyhýbat se jistým druhům nápojů a pokrmů. Islám zakazuje požívání alkoholických nápojů a obdobně jako židovské náboženství zakazuje konzumovat vepřové maso a zvířata, která předtím nebyla zbavena krve.

Die Jüdische Küche in Israel umfasst sowohl die traditionellen Gerichte der Region als auch die von Juden aus der Diaspora nach Israel mitgebrachten. Sie besteht insbesondere aus der Kochkunst der Mizrachim, der Sephardim und der Aschkenasim. Sie enthält viele Speisen, die traditionell in der orientalischen Küche und in der Mittelmeerküche gegessen werden. Auch die Verfügbarkeit der in der Mittelmeerregion gängigen Lebensmittel, besonders bestimmter Arten von Früchten und Gemüse, Milchprodukten und Fisch, hat sich auf die Küche Israels ausgewirkt. Die Einhaltung der jüdischen Speisegesetze, welche die Zubereitungsweise und die Verfügbarkeit bestimmen, und die Speisegebräuche am Sabbat und an den jüdischen Feiertagen spielen eine große Rolle.


Původ.

Bootstrap představil Mark Otto a Jacob Thornton na Twitteru jako framework podporující konzistenci mezi interními nástroji. Před Bootstrapem byla pro vývoj rozhraní využívána řada knihoven, což vedlo k nekonzistenci zdrojových kódů a velké náročnosti na údržbu. Developer Mark Otto podle Twitteru prohlásil: „"Velmi malá skupina vývojářů společně se mnou měla za úkol navrhnout a vybudovat nový interní nástroj a viděla příležitost udělat něco více. Skrze tento proces jsme chtěli vytvořit něco o moc důležitějšího než další nástroj pro vnitřní využití. O měsíc později jsme skončili s první verzí Bootstrapu jako metodou k dokumentaci a sdílení běžných designových vzorů a přínosů ve společnosti."“  V srpnu 2011 byl vydán Twitter Bootstrap jako open source a v únoru 2012 se stal nejoblíbenějším developerským projektem na GitHubu.

Funkce.

Výhodou tohoto souboru nástrojů je snadné zpracování jakéhokoliv uživatelského rozhraní ve webové aplikaci a nerozhoduje, zda to je například uživatelské rozhraní v administraci back-endových nebo front-endových aplikací. Bootstrap je kompatibilní s poslední verzí všech hlavních prohlížečů a elegantně se přizpůsobuje použití na starších prohlížečích jako je Internet Explorer 8. Od verze 2.0 také podporuje responzivní design. To znamená, že se rozložení stránky dynamicky přizpůsobuje s ohledem na používané zařízení (stolní PC, tablet, mobilní telefon).  Bootstrap má otevřenou licenci a je dostupný na GitHubu. Vývojáři jsou povzbuzováni k účasti na projektu a vytváření jejich vlastního podílu na platformě. Nedávno členové komunity přeložili dokumentaci Bootstrapu do mnoha různých jazyků, včetně čínštiny, španělštiny a ruštiny. Česká verze prozatím chybí.

Struktura a funkce.

Bootstrap je modulární a sestává v zásadě ze série LESS stylopisů, které implementují různorodé komponenty toolkitu. Komponenty bootstrapu jsou zahrnuty ve stylopisu bootstrap.less. Vývojáři si mohou přizpůsobit soubor Bootstrap samostatně výběrem komponent, které chtějí použít pro svůj projekt. Nastavení jsou možná do určité míry skrze centrální konfigurační stylesheet. Hlubší změny jsou možné pomocí LESS deklarací. Užití jazyka stylopisu LESS umožňuje používání proměnných, funkcí, vnořených selektorů atd.  Základní forma Bootstrapu jsou kompilované soubory, které lze použít na kterémkoliv webovém projektu. Bootstrap poskytuje kompilované CSS a JS (bootstrap.*), stejně jako kompilované a minimalizované CSS a JS soubory (bootstrap.min.*). Obrázkové soubory jsou komprimované pomocí ImageOptim, což je Mac aplikace pro komprimování PNG souborů. Twitter Bootstrap je závislý na javascriptové knihovně jQuery.  Od verze 2.0 obsahuje konfigurace Bootstrapu v dokumentaci také speciální volbu „Customize“. Navíc vývojáři mohou volit formu požadovaných součástí a jejich nastavení, pokud je třeba. Následně vygenerovaný balík již obsahuje před-vytvořený CSS stylopis. Gridový systém a responzivní design je standardně s 1170px širokým gridovým layoutem. Případně může vývojář použít šířku layoutu řízenou proměnnou. Pro oba případy má toolkit čtyři variace vytváření různých rozlišení a typů zařízení: mobilní telefony, portrét a krajina, tablety a PC s nízkým a vysoký rozlišením. Každá varianta reguluje s šířkou sloupců.  Po stažení a rozbalení souboru naleznete tuto strukturu:  Adresáře se stylopisy, skripty a obrázky si lze ve vlastním projektu přejmenovat (a adekvátně k tomu urovnat odkazy k nim). Od novějších verzí Bootstrap opustil cestu vlastních obrázků a od verze 4.0 i vektorové grafiky prostřednictvím vlastních fontů.

Stylopis CSS.

Bootstrap poskytuje sadu stylopisů, které poskytují základní definice stylů pro všechny klíčové části HTML. Ty poskytují jednotný, moderní vzhled pro formátování textu, tabulek a formulářových prvků.

Znovu využitelné komponenty.

Vedle obvyklých HTML prvků, bootstrap obsahuje další běžně využívané prvky uživatelského rozhraní. To zahrnuje tlačítka s pokročilými možnostmi nastavení a funkcemi (např. seskupování tlačítek nebo tlačítka s drop-down menu, vytváření navigačních listů, horizontální, či vertikální záložky, navigace, drobečková navigace, stránkování, atd.), štítky, pokročilé možnosti typografie, generování náhledů, varovná oznámení a panel průběhu.

Komponenty.

Bootstrap je dostupný s několika JavaScriptovými komponenty ve formě jQuery plug-inů. Ty poskytují rozšiřující možnosti uživatelského rozhraní jako dialogová okna, tooltipy, atd. Také rozšiřují funkcionalitu dosavadních prvků uživatelského rozhraní, to zahrnuje např. funkci auto-doplňování pro vstupní formulářová pole. Ve verzi 4.0 jsou podporovány následující tyto komponenty:  Řada z těchto komponent má implementované JavaScriptové funkce, pomocí kterých je lze ovládat. Pro některé z nich Bootstrap definuje též události, na které si uživatelé mohou „navěsit“ spuštění vlastního kódu (např. při vyvolání nebo zavření modálního okna).

Grid system.

Bootstrap už od jedné z prvotních verzí implementoval tzv. mřížkový (grid) systém. Ten funguje v součinnosti se zlomovými body (break-pointy) pro šířku okna. V mřížkovém systému lze jednotlivým elementům říci, jaký zlomek z šířky rodičovského elementu mají zabírat. To se dělá přidáváním správné třídy správným elementům. <div class="row"> </div> Ve výše uvedeném příkladu se dva elementy v rodičovském elementu (postranní a hlavní panel) nastylují tak, aby pro velikost (nebo rozsah šířek oken) "lg" (large) zabíraly 3/12 (tj. 1/4) resp. 9/12 (tj. 3/4) šířky rodičovského elementu a pro velikost "md" (medium) byl tento poměr 4/12 a 8/12, tedy 1/3 a 2/3. Pro velikost "sm" (small) a "xs" (extra small) nebudou vedle sebe, ale pod sebou (implicitní chování). Jmenovatel těchto zlomků, 12, lze v konfiguraci změnit, ale vzhledem k jeho dobré dělitelnosti to většinou není potřeba. A současně, přesnost rozdělení na dvanáctiny stejně jako možnost rovnoměrného rozdělení prvků po celé šířce na poloviny, třetiny, čtvrtiny, šestiny a dvanáctiny stačí pro naprostou většinu případů.

Příklad.

Běžná HTML šablona: <!DOCTYPE html> </html>  Pokud chceme ze šablony vytvořit Bootstrap ready šablonu, stačí vložit vhodné JS a CSS soubory: <!DOCTYPE html>  </html>

Použití.

K využití Bootstrapu na svojí stránce musí vývojáři stáhnout CSS stylopis Bootstrapu a nalinkovat do hlavičky HTML souboru. (Také je možno kompilovaný formát CSS souboru ze stažených LESS stylopisů.) Pro využití JavaScriptových komponentů je nutné je v HTML dokumentu definovat až po knihovně jQuery.

Bootstrap je jednoduchá a volně stažitelná sada nástrojů pro tvorbu webu a webových aplikací. Obsahuje návrhářské šablony založené na HTML a CSS, sloužící pro úpravu typografie, formulářů, tlačítek, navigace a dalších komponent rozhraní, stejně jako další volitelná rozšíření JavaScriptu. Pro použití Bootstrapu jsou nutné základní znalosti HTML a CSS, interaktivní prvky jako jsou tlačítka, boxy, menu a další kompletně nastavené a graficky zpracované elementy je totiž možné vložit pouze pomocí HTML a CSS.

Bootstrap ist ein freies Frontend-CSS-Framework. Es enthält auf HTML und CSS basierende Gestaltungsvorlagen für Typografie, Formulare, Buttons, Tabellen, Grid-Systeme, Navigations- und andere Oberflächengestaltungselemente sowie zusätzliche, optionale JavaScript-Erweiterungen.