Klasifikace.

MDSC jsou popsány samostatně pro lidský a myší model a u obou těchto skupin jsou následně děleny do dalších subtypů. Populaci těchto buněk lze od zralých myeloidních buněk odlišit na základě absence povrchových markerů specifických pro granulocyty, monocyty, makrofágy a dendritické buňky.  Myší MDSC jsou identifikovány dle exprese myeloidních markerů GR1+ a CD11b+. CD11b je podjednotka β2 integrinu Mac1, která se účastní migrace buněk a adheze leukocytů. Gr1 antigen na povrchu monocytů, makrofágů a granulocytů je asociován s molekulami LY6C nebo Ly6G, na které jsou rozpoznávány specifickou protilátkou RB6-8C5. Individuální vazbou protilátky na antigen jedné z těchto molekul jsou myší MDSC rozděleny do dvou skupin: granulocytární MDSC (Ly6G+,Ly6Clo), které na svém povrchu vytvářejí komplex CD11 b+ Ly6G+,Ly6Clo; nebo monocytární MDSC (Ly6G-,Ly6Chi), vytvářející na svém povrchu komplex CD11 b+ Ly6G-,Ly6Chi. Myší kostní dřeň je tvořena z 20-30% buňkami s fenotypem GR1+ a CD11b+ a velmi malou část lze detekovat též ve slezině.  Lidské MDSC jsou definovány jako CD11b+ CD33+ buňky, které u myeloidní a granulocytární linie exprimují stejnojmenné specifické markery CD11b+ a CD33+. Myeloidní MDSC jsou charakteristické přítomností CD14+ molekul a zároveň absencí MHC II. molekul HLA-DR. Granulocytární MDSC postrádají molekulu CD14+ a lze u nich detekovat vysoký počet CD15+ buněk v periferní krvi jedince. Obdobně, jako u myší, jsou lidské MDSC rozděleny do dvou skupin: granulocytární CD11b+ CD33+CD14-CD15+ (příp. Lin HLA-DR- CD33+); a monocytární CD11b+ CD33+CD14+ (příp. CD14+HLA-DRneg/lo). V nedávně době byla zmíněna i další skupina lidských MDSC. Ta je tvořena myeloidními buňkami kostní dřeně, které jsou specifické markery CD11lo a CD16-.

Funkce.

MDSC buňky jsou často spojovány s rozvojem chronických zánětů a nádorových onemocnění. Buňky nádorové a stroma produkují typické faktory, iniciující výstavbu nádorové tkáně a potlačení reaktivity imunitního systému. Těmi mediátory jsou různé růstové faktory, stimulující cytokiny, angiogenetické faktory, radioaktivní formy kyslíku (ROS), oxidy dusíku (NO) nebo TGF β1, přispívající k anergii efektorových buněk. V zánětlivém nebo národovém prostředí dochází rovněž k proliferaci a aktivaci MDSC buněk, které přispívají ke stimulaci tumorogeneze a růstu nádorových buněk. Supresi imunitní odpovědi buňkami MDSC lze zprostředkovat buď přímým kontaktem buňka-buňka nebo produkcí různých mediátorů. Aktivované MDSC pak působí jako regulátory buněk přirozené i adaptivní imunity, především jako inhibitory aktivace T lymfocytů, NK buněk, inhibitory produkce protilátek B lymfocyty a iniciátory supresorových lymfocytů Treg. MDSC se, kromě nádorových onemocnění, účastní také regulace imunitní odpovědi v průběhu bakteriálních a parazitárních infekcí, akutních a chronických zánětů nebo sepsí. Například expanze obou skupin MDSC v modelovém myším organismu byla prokázána při infekci Mycobacterium tuberculosis, Trypanosoma crusi, Toxoplamosou gondií, Leishmanií major nebo při polymikrobiální sepsi.

Expanze a aktivace.

Proces myelopoézy probíhá v kostní dřeni, kde je kontrolován souborem faktorů (GM-CSF, M-CSF, SCF, IL3, FTL 3), které zajišťují jeho správný průběh. Hematopoetická kmenová buňka se zde diferencuje na buňku progenitorovou, z níž se následně stává buňka IMC. Za patologických podmínek se buňky IMC akumulují v poškozeném místě, kde jsou dále diferencovány na buňky MDSC, které zde potlačují efektorové buňky imunitního systému. Aby mohly MDSC působit imunosupresivně, musí být nejprve dostatečně zmnoženy a aktivovány. Toho je docíleno přítomností dvou skupin stimulačních faktorů: mediátorů, produkovaných nádorovými buňkami, které podporují MDSC expanzi; a mediátorů, produkovaných aktivovanými T lymfocyty, které napomáhají MDSC aktivaci.  Expanze MDSC je spuštěna prostřednictvím prostaglandinu E2 (PGE2), cyklooxygenázy 2 (COX2), cytokinů (CSF,M-CSF, GM-CSF, IL6) a endoteliálního růstového faktoru VEGF. Tyto faktory iniciují vnitřní signalizační dráhu JAK2/ STAT3, která má vliv na proliferaci, diferenciaci a apoptózu buněk. STAT 3 je hlavní transkripční faktor expanze MDSC buněk, jehož aktivace je spjata se zvýšenou proliferací myeloidních progenitorových buněk v přítomnosti vysoké exprese BCL-XL, cyklinu D1, MYC a survivinu. Vlivem těchto podmínek dochází k abnormální aktivaci STAT 3, který působí inhibičně na diferenciaci zralých myeloidních linií, místo nichž jsou vytvářeny buňky MDSC. Jejich expanze je také regulována proteiny S100A8 a S100A9, jejichž množství koreluje s hladinou STAT 3 a positivně působí na proliferaci a diferenciaci MDSC. Prozánětlivé proteiny rodiny S100 jsou exprimovány ve vysokém množství především v národovém mikroprostředí, kde podporují MDSC expanzi.  Aktivace MDSC je zajištěna prostřednictvím ligandů TLR nebo cytokinů IFNγ, IL4, IL13, TGFβ. Ty jsou produkovány aktivovanými T lymfocyty a buňkami stroma, na základě rozvoje infekce, zánětu nebo národu v organismu. Odezvou na přítomné aktivační faktory je spuštěna jedna ze signálních drah STAT 1, STAT 6/ NFκB, které vedou k aktivaci MDSC. Signální dráha STAT 1 je iniciována IFNγ, uvolněným z aktivovaných T lymfocytů. IFNγ podporuje aktivaci receptoru IL4Rα a enzymu arginázy 1 současně s expresí inducibilní NO-syntázy (iNOS). Signální dráha STAT 6 je zahájena vazbou IL4Rα na jeden z cytokinů IL4 nebo IL13. Zvýšené množství IL4 a IL13 je zaznamenáno v místech s vysokou aktivitou enzymu arginázy 1, která zvyšuje schopnost tlumit funkci imunitního systému prostřednictvím MDSC. Oběma dráhami STAT 1 i STAT 6 je, stejně jako skrz TLR receptor, aktivován transkripční faktor NFκB, který přepisem do jádra aktivuje MDSC buňky. V průběhu aktivace je uvolněno velké množství arginázy 1, iNOS a TGFβ, které mají imunosupresivní účinek.

Suprese.

Supresorová aktivita MDSC může být zajištěna buď mediátory uvolněnými během jejich aktivace nebo přímým buněčným kontaktem, pomocí vazby na povrchový receptor efektorové buňky. Hlavními supresorovými složkami jsou argináza 1 a iNOS, které se podílí především na inhibici T lymfocytů. Substrátem obou těchto enzymů je L-arginin. Přítomnost vysokého množství arginázy 1 vede ke zvýšenému katabolismu L-argininu, což způsobuje sníženou expresi CD3 ζ řetězce T buněčného receptoru a současně pokles regulátorů buněčného cyklu (cyklin D3, cyklin-dependentní kináza 4). Působením enzymu iNOS je L-arginin přeměn na citrulin a NO. Tyto produkty poté zabraňují antigenní prezentaci skrz MHC II. molekuly, současně inhibují JAK3/STAT5 funkci T lymfocytů a zahajují jejich apoptózu. Výše zmíněné supresorové faktory se účastní především snížení T buněčné aktivity. Radioaktivní sloučeniny kyslíku (ROS) mají, kromě suprese T lymfocytů a jejich indukce ke zvýšené produkci IFNγ, rovněž schopnost potlačit diferenciaci buněk přirozené imunity (makrofágů a dendritických buněk). Produkce ROS je iniciována buď cytokiny TGFβ, IL3, IL6, IL10, GM-CSF, podílejícími se na aktivaci NADPH oxidázy nebo vazbou S100A8/S100A9 na komponenta NADPH, která rovněž aktivuje NADPH oxidázu v MDSC a zvyšuje jejich produkci ROS. Přímou modifikací ROS nebo jejich kombinace s NO mohou vést k vzniku peroxynitritu, který způsobuje nitraci nebo nitrosylaci některých aminokyselin, což vyvolává apoptózu antigen specifických T lymfocytů.  Přímým kontaktem T buněk s MDSC buňkami produkujícími peroxynitrit je docíleno nitrace TCR receptoru a CD8 koreceptoru, což se projevuje strukturními změnami v TCR-CD3 komplexu. Kromě snížení reaktivity T lymfocytů a jejich zabránění migrace do nádorových ložisek, ovlivňují MDSC i aktivitu NK buněk. Skrz membránově vázaný cytokin TGFβ1, inhibují NK cytotoxicitu, produkci IFNγ i expresi transmembránového proteinu NKG2D. Utlumení imunitní odpovědi je zprostředkováno i působením regulačních T buněk. Treg je možné aktivovat opět dvěma cestami: tumor specifickými T buňkami společně s cytokiny IFNγ a IL10; nebo přímou vazbou CD152 (CTLA4) receptoru Treg na buňky MDSC.

Inhibice.

Inhibici MDSC buněk lze uskutečnit na úrovni expanze nebo plné aktivace, kdy dochází k potlačení jejich supresorové funkce. Faktory, uplatňující se u MDSC buněčné expanze, se rovněž využívají u jejich neutralizace. SCF signalizace je inhibována zablokováním KIT receptoru, čímž je umožněna interakce hematopoetické kmenové buňky s cytokinem CSF. Výsledkem je snížená exprese MDSC buněk a současně i nižší národová angiogeneze. Specifickými protilátkami je možné blokovat také faktor VEGF, čehož se využívá u pacientů s metastatickým nádorem ledvinových buněk. Bylo prokázáno, že tento postup snižuje počet CD11b+VEGFR1+ populace MDSC buněk v periferní krvi. Pokles expanze MDSC je zaznamenám i při inhibici PIR-B receptoru (leukocytární imunoglobulinový receptor rodiny B, člen 3 - LILRB3), což zabraňuje diferenciaci nezralých myeloidních linií. MDSC buňky s geneticky odstraněným PIR-B receptorem jsou přeměněny na buňky M1, které po vstupu do periferní krve iniciují STAT1/NFκB signalizaci. Následně počet M1 buněk prudce vzrůstá, snižuje se supresorová schopnost MDSC a dochází k aktivaci T regulačních lymfocytů.  Funkce MDSC buněk jsou inhibovány, na základě regulace produkce supresorových látek. Cyklooxygenáza 2 je nezbytná pro produkci prostaglandinu 2 (PGE2), který spouští zvýšenou expresi arginázy 1 buňkami MDSC. Potlačením COX 2 nastává pokles arginázy 1, zároveň dochází k zesílení protinádorové reakce T lymfocytů a zvýšené efektivitě imunoterapie. Také fosfodiesterové inhibitory snižují expresi arginázy 1 a iNOS, což je uplatňováno při regulaci supresorových funkcí u pacientů s rostoucími nádory. Efektivita inhibitorů reaktivních sloučenin kyslíku (ROS) byla prozatím prokázána pouze u myší s nádorovými ložisky. Produkci supresorových faktorů MDSC buňkami lze regulovat i některými farmakologickými cestami, například nesteroidními protizánětlivými léky, snižujícími produkci ROS; nebo nitroaspirinem, upravujícím aktivitu enzymů arginázy 1 i iNOS.

Eliminace.

Eliminace MDSC buněk je dosažena chemoterapeutickou léčbou, případně v myších modelových organismech pomocí gemcitabinu. Dochází zde k navození imunoterapie, anti-tumorové imunitní odpovědi a významné redukci v počtu MDSC. Existují i terapeutické strategie eliminace MDSC, založené na aplikaci ATRA (all trans retinoic acid), která snižuje počet MDSC u nádorových pacientů. Princip léčby je postaven na zjištění, že metabolity vitaminu A (kyselina retinová) podporují stimulaci diferenciace myeloidní progenitorové buňky na zralé dendritické buňky a makrofágy. V opačném případě, při nedostatku vitamínu A se buňka IMC přeměňuje na nezralé supresorové buňky MDSC.

Myeloidní supresorové buňky (, "MSDC") jsou heterogenní populace buněk, která svou supresorovou aktivitou negativně ovlivňuje imunitní odpověď organismu během zánětů, infekcí, transplantací či nádorových a autoimunitních onemocněních.

Myeloide Suppressorzellen (MDSC engl. "Myeloid-derived suppressor cells") sind eine heterogene Gruppe unreifer, myeloischer Zellen, die in der Lage sind, durch T-Zellen vermittelte Immunantworten zu unterdrücken. Im Normalfall (Gesundheit) regulieren sie die Erneuerung des Gewebes und die Immunantwort. Im Falle von lang anhaltenden Krankheiten (Autoimmunerkrankungen, Krebs, HIV) reichern sich MDSC im Körper an und haben meist einen negativen Effekt auf die Heilung.


Život a kariéra.

Mládí.

Podle údajů Ministerstva vnitra Spojených států se narodil ve městě Gom (Qom, Kumm), ale perské zdroje uvádějí jako jeho rodnou obec horskou vesnici Rabor v provincii Kermán. Zřejmě hned po ukončení povinné pětileté školní docházky, ve věku třinácti let (1970), odešel spolu s příbuzným Ahmedem Sulejmáním do města Kermán, kde pracovali jako stavební dělníci, aby získali finance na splacení otcova dluhu. V roce 1975 začal pracovat ve zdejší vodárenské distribuční společnosti, ve které působil do února 1979.

Vojenská kariéra.

V roce 1977 se zapojil do revolučního hnutí proti vládě šáha Mohammada Rezá Šáha Pahlavího. Po završení revoluce a vyhlášení islámské republiky v roce 1979 vstoupil do nově vytvořených ozbrojených oddílů Íránských revolučních gard (IRG) ve městě Kermán. Po výcviku a počátečním působení jako instruktor na základně IRG se zúčastnil expedice do města Mahabadim v provincii Východního Ázerbájdžánu, za účelem potlačení místního kurdského povstání (1979).  Během Irácko-Íránské války (1980-1988) dosáhl velení 41. divize, poté se soustředil na boj proti drogovým gangům v pohraničních oblastech Íránu a Afghánistánu. V roce 2002 se stal velitelem jednotek Quds, elitních složek IRG. Byl odpovědný za všechny zahraniční íránské vojenské operace v Libanonu, Sýrii, Iráku a Jemenu.  Sulejmání hrál klíčovou roli při obraně Iráku proti expanzi Islámského státu. Podílel se na osvobození iráckého Tikrítu v roce 2015 a Fallúdži v roce 2016. Byl také aktivně zapojen do občanské války v Sýrii. Stál za ovládnutím syrského města Kusajr v roce 2013, které bylo do té doby pod kontrolou syrských povstalců a džihádistů z Fronty an-Nusrá, a výrazně přispěl k vítězství jednotek syrské armády a jejích spojenců v bitvě o Aleppo v letech 2012–2016.

Smrt.

Na rozkaz prezidenta Donalda Trumpa a na základě informací amerických tajných služeb provedlo Letectvo Spojených států amerických 3. ledna 2020 raketový útok bezpilotním letadlem na dva automobily v blízkosti bagdádského mezinárodního letiště, při kterém byl generálmajor Sulejmání zabit. Přitom přišli o život i zástupce velitele šíitských milic PMF Abú Mahdí al-Muhandis a další tři muži (podle Íránského velvyslance v Iráku bylo celkem 10 mrtvých.) Írán a jeho spojenci označují tuto vojenskou operaci jako atentát. Po své smrti byl povýšen do hodnosti generálporučíka.  Ve své analýze této události popsal washingtonský dopisovatel německého deníku "Frankfurter Allgemeine Zeitung" Majid Sattar její pozadí. Považoval ji za následek předešlých akcí íránských jednotek v Iráku nebo událostí, které se staly pod vlivem Íránu, zvláště útoku početných demonstrantů na americké velvyslanectví v Bagdádu několik dní před útokem na Sulejmáního a jeho doprovod. Zároveň se podle Sattara jedná o závažné rozhodnutí prezidenta Trumpa, které je determinováno jeho soupeřením s Demokratickou stranou USA a snahou o znovuzvolení prezidentem v listopadu 2020, přičemž mohou jeho následky podstatně ovlivnit jeho další politický osud.  Nástupcem Sulejmáního jako velitel jednotek Quds íránských revolučních gard se stal generál Esmaíl Ghání, jeho dosavadní dlouholetý zástupce. Úkolem Gháního má podle zpráv být „masívní odveta Spojeným státům“, kterou ohlásili vůdce íránské revoluce ájatolláh Sajjid Alí Chameneí a Sulejmáního dcera při smutečním shromáždění v Teheránu.

Kásim Sulejmání (též Kásem Solejmání, angl. přepis Qasem Soleimani, ; 11. března 1957, Rabor, Kermán – 3. ledna 2020, Bagdád, Irák) byl velitelem speciálních jednotek Quds íránských revolučních gard (IRG) v hodnosti generálmajora. Za svého života byl přezdíván "Stínový velitel". Nejvyšší íránský revoluční vůdce, ájatolláh Sajjid Alí Chameneí, jej v roce 2014 nazval "Žijící mučedník".

Qasem Soleimani (; * 11. März 1957 in Qanat-e Malek/Verwaltungsbezirk Rabor, Provinz Kerman, Iran; † 3. Januar 2020 in Bagdad, Irak) war ein iranischer Offizier, zuletzt Divisionskommandeur (persisch "sarlaschkar"). Er war Kommandeur der Quds-Einheit, einer Unterabteilung der iranischen Revolutionsgarde, die Spezialeinsätze außerhalb des Iran durchführt. Soleimanis Einfluss reichte weit über das Militärische hinaus; viele Beobachter sehen ihn als einen der Hauptverantwortlichen für die Ausweitung des iranischen Einflusses auf weite Teile des Nahen Ostens. Er handelte dabei stets in enger Zusammenarbeit mit dem iranischen Revolutionsführer ("rahbar") Ajatollah Ali Chamenei. Am 3. Januar 2020, ca. 01:00 Uhr Ortszeit (2. Januar 2020, 23:00 Uhr MEZ) wurde er auf Befehl des US-amerikanischen Präsidenten Donald Trump unter Einsatz einer Drohne vom US-amerikanischen Militär im Irak getötet, da Trump ihn indirekt für mehrere Anschläge, darunter den zuvor erfolgten Angriff pro-iranischer Milizen auf die Botschaft der Vereinigten Staaten in Bagdad, verantwortlich machte.


Podmínky vícefázového ověřování.

Hlavní podmínkou dvou a vícefázového ověřování je, aby byla jednotlivá ověření nezávislá. To znamená, aby každá fáze ověření probíhala jinou komunikační cestou. Například ověřování pomocí uživatelského jména a hesla není dvoufázové, ale jen dvoukrokové ověřování. V tomto případě se obě informace přenášející stejnou cestou a to internetem. Jinou komunikační cestou se rozumí například přihlášení pomocí hesla, které přijde uživateli na mobil jako SMS, nebo například bezpečnostním tokenem. Toto jsou fyzická zařízení, která majitel má u sebe.  Bezpečnostní tokeny se rozdělují do několika typů:

Příklad.

Bankomaty vyžadují dvoufázové ověření. Aby klient dokázal, že je tím, co tvrdí, systém vyžaduje dvě položky. Platební kartu – faktor vlastnictví a dále osobní identifikační číslo (PIN) – faktor znalostí. V případě ztráty karty je účet v bezpečí, protože zloděj nezná PIN. Totéž platí v opačném případě. Zloději je PIN bez karty k ničemu.

Dvoustupňový ověřovací proces u Google.

Firma Google byla jednou z prvních internetových společností, která zavedla dvoufázové ověřování. Aktivace se provádí v uživatelském nastavení v záložce bezpečnost. Kde se aktivuje položka "Dvoufázové ověření". Pro aktivaci je třeba znát heslo a poté zadat telefonní číslo, na které budou přicházet vygenerovaná hesla. V případě aktivace tohoto ověřování uživatel projde následujícími dvěma fázemi:  Google spolu s tímto zabezpečením dále umožňuje používat takzvaný bezpečnostní klíč, což je fyzické zařízení. Po zaregistrování bezpečnostního klíče již není nutné na zařízení zadávat ověřovací klíč, ale jen vložit bezpečnostní klíč (např. do USB počítače). Ten může být uložen například na USB flash zařízení.

Dvoustupňový ověřovací proces pomocí mobilního telefonu.

Hlavní nevýhodou ověřování prováděné pomocí zařízení, které uživatel vlastní, je, že použitý token (USB flash disk, bankovní karta, klíč nebo něco obdobného) musí mít uživatel stále u sebe. Pokud je tento token odcizen nebo ztracen, nebo pokud ho uživatel prostě nemá u sebe, je připojení znemožněno. Jsou tu také náklady spojené s pořízením a následným nahrazením tokenu stejného druhu v případě ztráty.  Navíc, jsou tam také vlastní konflikty a nevyhnutelné kompromisy mezi použitelností a bezpečností (viz trade-offs).  Dvoufaktorová autentizace pomocí mobilního telefonu byla vyvinuta s cílem poskytnout alternativní způsob, který by vyřešil tyto problémy. Tento přístup používá mobilní zařízení, jako jsou mobilní telefony a smartphony, aby sloužily jako "něco, co má uživatel". Pokud uživatelé chtějí ověřit sami sebe, mohou využít své osobní přístupové licence (tj. něco, co jen jednotlivý uživatel ví) plus jednorázový, dynamický kód skládající se z číslic. Kód může být odeslán na jejich mobilní zařízení prostřednictvím SMS nebo prostřednictvím speciální aplikace.  Výhodou této metody je využití zařízení, které má uživatel v dnešní době vždy při sobě a není tedy třeba pořizovat nová zařízení. Některá profesionální řešení dvoufaktorové autentizace také zajišťují, že mají pro uživatele vždy k dispozici validní přístupový kód. Pokud uživatel již použil posloupnost číslic (přístupový kód), je tato kombinace automaticky smazána a systém odešle nový kód do mobilního zařízení. A pokud nový kód není zadán ve stanovené lhůtě, systém ji automaticky nahradí. To zajistí, aby se stará uložená hesla v telefonu stala bezcennými. Pro zvýšení bezpečnosti je možné určit, kolik nesprávných čísel může uživatel zkusit zadat, než mu systém zablokuje přístup.

Další služby, které nabízejí dvoufázové přihlašování.

Dalšími službami nabízejícími dvoufázové ověřování jsou například:

Budoucnost dvoufázového ověřování.

Tento druh zabezpečení se budu i nadále rozšiřovat, protože dnes je bezpečnost na internetu životně důležitá a klasická bezpečnostní ověřování přestávají stačit. Dále se bude také rozvíjet třetí typ autentizace. Například přihlašování s pomocí otisku prstu.

Dvoufázové ověření () je proces, který zahrnuje dva nezávislé způsoby, jak ověřit totožnost uživatele při přihlašování počítačům v síti, nebo k přihlašování k různým službám na internetu. Například internetové bankovnictví, email a sociální sítě.

Die Zwei-Faktor-Authentisierung (2FA), häufig auch als "Zwei-Faktor-Authentifizierung" bezeichnet, bezeichnet den Identitätsnachweis eines Nutzers mittels der Kombination zweier unterschiedlicher und insbesondere unabhängiger Komponenten (Faktoren). Typische Beispiele sind Bankkarte plus PIN beim Geldautomaten, Fingerabdruck plus Zugangscode in Gebäuden, oder Passphrase und Transaktionsnummer (TAN) beim Online-Banking. Die Zwei-Faktor-Authentisierung ist ein Spezialfall der Multi-Faktor-Authentisierung.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1045. V jižní části při ohybu silnice z Nového Strašecí v místě zvaném Na Baště stávala tvrz, která se jmenovala Žehrov. Kdy a kdo ji postavil není známo, v roce 1561 uváděná jako pustá a později zanikla. Původní název vsi zněl Kornhauské Žehrovice, které patřily rodu Kolovratů, nejznámějším z nich byl rytíř Jan Žehrovský z Kolovrat. Obec je rodištěm sbormistra a dirigenta Františka Lindy.  Poblíž obce, v poloze Libina v květnu roku 1943 byla v pískovém lomu nedaleko obce nalezena unikátní kamenná plastika keltské hlavy, která je v současnosti uložena ve sbírkách Národního muzea v Praze. Nález byl učiněn v těsné blízkosti keltského obdélníkového ohrazeného areálu s vysokými valy tzv. viereckschanze a s velkou atypickou stavbou, patrně svatyní, s níž nepochybně úzce souvisí.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Mšecké Žehrovice "(626 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: výroba cementového zboží, družstvo pro rozvod elektrické energie ve Mšeckých Žehrovicích, holič, 3 hostince, kolář, 2 kováři, 2 obuvníci, 2 pekaři, 3 rolníci, 2 řezníci, obchod se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Mšecké Žehrovice, švadlena, 2 truhláři.

Části obce.

Obec Mšecké Žehrovice se skládá ze dvou částí na dvou stejnojmenných katastrálních územích:

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2011

Obec Mšecké Žehrovice se nachází v okrese Rakovník, kraj Středočeský, na okraji širokého mělkého údolí potoka Loděnice (Kačáku) zhruba 3 km severovýchodně od Nového Strašecí a 13 km západně od Kladna. Obec patří do chmelařské oblasti, nadmořská výška činí 420 m. Žije zde obyvatel (v roce 2008 jich bylo 454).

Mšecké Žehrovice (deutsch "Kornhaus Scherowitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt vier Kilometer nordöstlich von Nové Strašecí und gehört zum Okres Rakovník.


Kariéra.

Vystudoval gymnázium v Ústí nad Orlicí, začínal jako dělník ve sklárně. V roce 1974 vstoupil do komunistické strany, v 70. letech pracoval jako funkcionář okresního výboru KSČ v Teplicích. V 90. letech byl předsedou okresního výboru KSČM v Teplicích, nyní působí jako předseda krajského výboru KSČM. V letech 1995–2008 byl redaktorem Haló novin. Od roku 1990 působí také v zastupitelstvu města Bíliny. V letech 2000 a 2006 kandidoval na senátora za obvod Teplice.

Krajský hejtman.

V roce 2008 byl zvolen do krajského zastupitelstva Ústeckého kraje, stal se předsedou výboru pro výchovu, vzdělání a zaměstnanost. V krajských volbách v říjnu 2012 vedl kandidátku KSČM, která získala největší počet hlasů. Dne 20. listopadu 2012 byl zvolen hejtmanem Ústeckého kraje.  V komunálních volbách v roce 2014 obhájil za KSČM post zastupitele města Bíliny (přičemž byl lídrem kandidátky a KSČM volby ve městě vyhrála). V listopadu 2014 však ústecký krajský soud nařídil volby opakovat. Konaly se na konci ledna 2015 a i v nich Bubeníček jako lídr KSČM uspěl. Vítězná KSČM (tj. 25,63 % hlasů a 9 mandátů) uzavřela koalici se druhým subjektem "Nezávislí v Bílině – HNHRM" a třetím hnutím ANO 2011 a dne 1. dubna 2015 byl Oldřich Bubeníček zvolen starostou města Bíliny.  Ve volbách v roce 2016 byl opět lídrem kandidátky KSČM v Ústeckém kraji a post krajského zastupitele obhájil. I když KSČM skončila ve volbách až druhá, podařilo se jí uzavřít koalici se třetí ČSSD a pátým uskupením ""Koalice Svoboda a přímá demokracie - Tomio Okamura (SPD) a Strana Práv Občanů"". Následně byl dne 21. listopadu 2016 opět zvolen hejtmanem Ústeckého kraje (obdržel 28 hlasů od 55 přítomných zastupitelů).  V komunálních volbách v roce 2018 obhájil za KSČM post zastupitele města Bílina, když opět vedl kandidátku strany. V listopadu 2018 jej však v křesle starosty města vystřídala Zuzana Schwarz Bařtipánová. V doplňovacích volbách do Senátu PČR v roce 2020 kandidoval za KSČM v obvodu č. 32 – Teplice na místo po zesnulém Jaroslavu Kuberovi. Získal 16,36 % hlasů a obsadil 3. místo.

Rodina.

Je ženatý, má tři děti. S manželkou vychovává vnučku, jejíž matku (jeho nevlastní třiadvacetiletou dceru) 2. ledna 2016 ubodal její partner.

Oldřich Bubeníček (* 5. ledna 1953 Ústí nad Orlicí) je český novinář a politik, od roku 2004 zastupitel a od roku 2012 hejtman Ústeckého kraje, v letech 2015 až 2018 starosta města Bílina, člen KSČM.

Oldřich Bubeníček (* 5. Januar 1953 in Ústí nad Orlicí) ist ein tschechischer Politiker, seit dem 20. November 2012 bekleidet er das Amt des Hejtman der Region Ústí. Er ist Mitglied der KSČM.


Děj.

Lékařská inženýrka Ryan Stoneová se vydává jako specialistka na svou první vesmírnou misi (STS-157). Na misi je s ní vesmírný veterán Matt Kowalski, který velí své poslední expedici. Během posledního výstupu do vesmíru kvůli údržbě Hubbleova vesmírného dalekohledu je středisko řízení vesmírných letů v Houstonu varuje, že vesmírný odpad po odstřelu ruského satelitu způsobil destruktivní řetězovou reakci a že musí misi předčasně ukončit. Krátce na to je komunikace s řídicím střediskem přerušena, ale Stoneová a Kowalski s ním nepřestávají komunikovat, protože doufají, že je stále slyší. Trosky putující vysokou rychlostí po oběžné dráze zabijí inženýra Shariffa a poškodí americký Space Shuttle "Explorer", Stoneovou trosky pošlou daleko od něj. Kowalski, který použije manévrovací jednotku, Stoneovou najde a přiváže ji k sobě. Když se vrátí na "Explorer", zjistí, že i zbytek posádky zemřel a že je kosmický raketoplán nepoužitelný k návratu na Zemi. S pomocí manévrovací jednotky se rozhodnou dostat k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS), která je od nich vzdálená asi 100 km. Kowalski odhadne, že mají asi 90 minut, než odpad oběhne Zemi a znovu se k nim dostane. Během cesty k ISS se baví o životě Stoneové na Zemi a o smrti její dcery při nehodě na školním hřišti.  Na poškozené ISS zjistí, že její posádka použila jednu ruskou kosmickou loď Sojuz k evakuaci a druhá měla vymrštěný padák, takže nemohla být použita pro návrat na Zemi. Podle Kowalského ale může být druhý Sojuz použit k cestě na nedalekou čínskou vesmírnou stanici Tchien-kung, kde se nachází další modul použitelný pro cestu na Zemi. U ISS jim dochází vzduch a palivo v manévrovací jednotce, a tak se snaží dostat do ní. Noha Stoneové se zamotá do provazů z padáku zbylého Sojuzu, ale Kowalski si uvědomí, že on by je odtáhl oba pryč. I přes protesty Stoneové se od ní oddělí a ona tak může přežít. Když Kowalski odlétá pryč, dává Stoneové další instrukce a dodává jí odvahu.  Stoneová se přes přechodovou komoru dostane do ISS, ale rychle musí před požárem uniknout do Sojuzu. Jeho lana jsou ale stále zamotaná do ISS. Musí tedy vystoupit do vesmíru, aby je odstranila. To se jí povede právě ve chvíli, kdy se znovu objeví vesmírný odpad a ISS zničí. Stoneová zaměří Sojuz na čínskou stanici, ale zjistí, že nemá palivo. Stoneová se vzdá šance na záchranu a zahájí dekompresi kabiny, aby spáchala sebevraždu bezbolestnou hypoxií. Když začne ztrácet vědomí, venku se objeví Kowalski, vstoupí dovnitř a řekne jí, aby použila přistávací rakety. Vyjde najevo, že to byla pouze její halucinace. Stoneová se ale rozhodne vrátit do kabiny kyslík a použije rakety, aby se dostala k čínské kosmické stanici.  Protože není schopna připojit Sojuz ke stanici, rozhodne se vymrštit ven a jako pohon ke stanici využije hasicí přístroj. Do modulu Šen-čou se jí podaří vstoupit právě tehdy, když začne čínská stanice vstupovat do vrchních vrstev zemské atmosféry, kam byla posunuta vesmírným odpadem. Když se jí podaří vstoupit do stratosféry, kontaktuje ji řídicí středisko. Šen-čou spadne do jezera, Stoneová si tak, aby mohla vyplavat na hladinu, musí svléct pod vodou skafandr. Vratkými kroky vstoupí na pevninu s plnou zemskou gravitací.

Výroba.

Přípravy.

Projekt byl po několik let vyvíjen u Universal Studios, ale ty jej prodaly společnosti Warner Bros. V únoru 2010 studio jednalo kvůli hlavní roli s Angelinou Jolie, která odmítla pokračování snímku "Wanted". O měsíc později ale Jolie účast na filmu odmítla, protože jí studio odmítlo vyplatit honorář 20 milionů dolarů, jež dostala za dva své předchozí filmy, a protože chtěla pracovat na režii svého filmu z bosenské války "V zemi krve a medu". V březnu začala jednání s Robertem Downeyem, Jr. kvůli hlavní mužské roli.  Během roku 2010 studio postupně zvažovalo obsazení hlavní ženské role herečkami Marion Cotillardovou, Scarlett Johanssonovou a Blake Livelyovou. V září studio Alfonsu Cuarónovi povolilo obsadit do role bez předchozích testů Natalie Portmanovou, která v té době sklízela chválu za svůj výkon ve snímku "Černá labuť". Ta se ovšem kvůli vytížení role vzdala a studio roli pak nabídlo Sandře Bullockové. V listopadu 2010 projekt opustil Robert Downey, Jr., kvůli účinkování v "How to Talk to Girls". V prosinci, když už byl podepsán kontrakt se Sandrou Bullock, byl Downey nahrazen Georgem Clooneyem.

Natáčení.

"Gravitace" měla výrobní rozpočet 100 milionů dolarů. Natáčení bylo zahájeno 28. května 2011. Pro natáčení byla využita studia Pinewood a Shepperton ve Spojeném království, zvláštní efekty byly provedeny ve Framestore v Londýně. Film obsahuje zhruba 200 střihů, což je méně než obvykle mají srovnatelně dlouhé filmy. Ačkoli první trailer obsahoval zvuky exploze, ve filmu jsou tyto scény tiché, protože ve vesmíru se zvuky neozývají. Ve filmu se ozývá pouze hudba nebo rozhovory astronautů ve skafandru nebo vesmírných stanicích a dopravních prostředcích.  Většina záběrů se Sandrou Bullockovou byla natáčena v obrovském mechanickém zařízení. Protože dostat se do něj bylo časově náročné, herečka preferovala v něm zůstat až 9 nebo 10 hodin denně. S ostatními komunikovala prostřednictvím sluchátek. Učinit zařízení přívětivé a nezpůsobující klaustrofobii bylo podle Cuaróna jedním z nejnáročnějších úkolů. Štáb se jí pokusil pomoci tím, že pokaždé, když do zařízení vstupovala, uspořádal velkou oslavu. Zařízení rovněž dostalo přezdívku "Sandyna klec" (anglicky "Sandy's cage").

Ohlas.

Tržby.

Ke 14. prosinci 2013 snímek utržil v Severní Americe přes 252 milionů dolarů a v zahraničí 380 milionů dolarů (z toho v Česku asi 1 857 008 dolarů), celkově 632 033 608 dolarů. Po prvním víkendu po uvedení byla "Gravitace" nejúspěšnějším filmem ve Spojených státech i v Česku. Ve Spojených státech se na čele žebříčku film udržel ještě další dva týdny, ve čtvrtém týdnu jej vystřídal film "". V Česku byla "Gravitace" překonaná již ve druhém týdnu domácím snímkem "Kameňák 4", ale pak se na týden zase vrátila do čela žebříčku.

Kritika.

Během světové premiéry "Gravitace" na Benátském filmovém festivalu snímek získal uznání kritiky i obecenstva, oceněny byly herecké výkony, režie, scénář, kamera, zvláštní efekty, použití 3D a hudba Stevena Price. Agregátor recenzí Rotten Tomatoes uvádí, že 97% z 239 kritických hodnocení bylo pozitivních. Server uvádí: ""Gravitace" Alfonsa Cuaróna je přízračný napínavý sci-fi thriller s mistrovskou režií a je vizuálně ohromující." Na podobném serveru Metacritic má snímek na základě 48 recenzí skóre 96 ze 100.  Film ocenil také režisér James Cameron, který řekl: "Myslím si, že se jedná o nejlepší vesmírný film, jaký kdy byl, je to film, který jsem toužil vidět již strašně dlouhou dobu". Quentin Tarantino označil film za jeden z nejlepších v roce 2013. Snímek ocenil rovněž astronaut Buzz Aldrin, vizuální efekty označil za "pozoruhodné". Prohlásil: "Byl jsem ohromen zobrazením skutečné nulové gravitace. Pohyb vesmírnou stanicí byl zobrazen tím způsobem, jak jsem to viděl v realitě.".

Ocenění.

Film získal ocenění na Benátském filmovém festivalu. Sandra Bullocková pak byla oceněna cenou pro nejlepší herečku na Hollywoodském filmovém festivalu za "svůj ohromující a emocionálně vrstevnatý výkon, který znovu ukázal, proč je jednou z hollywoodských nejvíce respektovaných a populárních hereček". Snímek získal nominace na Zlatý glóbus ve 4 kategoriích – nejlepší dramatický film, nejlepší herečka v dramatu (Sandra Bullock), nejlepší režie a nejlepší hudba.  Film vyhrál za rok 2013 cenu Raye Bradburyho.

Odchylky od reality.

Přesto, že se film chlubí svou realističností, byl několika specialisty a vědci kritizován za nerealistický děj. Například americké raketoplány dolétaly v červenci 2011, astronauti by tedy museli přiletět ruským Sojuzem a ne raketoplánem, dříve se děj taky odehrávat nemohl, protože první díl čínské vesmírné stanice je ve vesmíru až od listopadu 2011.  Hubbleův teleskop, ISS a čínská stanice Nebeský palác od sebe obíhají tak daleko a v takovém orbitálním sklonu, že je nemožné cestovat mezi nimi bez precizní přípravy, plánování, kalkulace, vhodných technologií a velkého množství paliva. Většina satelitů také obíhá ve výšce deseti tisíce kilometrů nad jejich výškou, takže scénář kdy se zde roj úlomků satelitů a následná řetězová reakce ničivě a rychle projeví není příliš reálný.  Jako nesmyslnou také kritizují scénu, v níž se Kowalski odpoutá a plave dál prostorem, aby svou smrtí zachránil Stoneovou, při absenci gravitace by podle nich stačilo, aby Stoneová za Kowalského jen jemně zatáhla a poté by se nevzdaloval, ale naopak začal přibližovat.

Gravitace (v anglickém originále Gravity) je americko-britský vědeckofantastický film režiséra Alfonsa Cuaróna z roku 2013. Hlavní role přeživších astronautů z poškozeného raketoplánu ztvárnili Sandra Bullocková a George Clooney.

Gravity ( für "Gravitation") ist ein US-amerikanisch-britischer 3D-Weltraum-Thriller aus dem Jahr 2013. Die Hauptrolle spielt Sandra Bullock, die über weite Strecken des Films als einzige Darstellerin zu sehen ist. Regie führte Alfonso Cuarón, der auch am Drehbuch und Schnitt mitarbeitete und den Film mitproduzierte.


Geografická poloha.

Stacionární ropná plošina, odolná proti tlaku ledu, je umístěna v mělkém, průměrně jen 19–20 metrů hlubokém šelfovém moři. Plošina se nachází 55 km severně od pobřežní obce Varandej v Něněckém autonomním okruhu Ruské federace, kde je místní letiště. Teploty v této arktické oblasti klesají k -50 °C.

Historie.

Projektová příprava konstrukce ropné plošiny, původně nazvané "Pečora", byla v akciové společnosti Sevmaš ("Севмаш") zahájena v roce 1995. S ohledem na potíže při financové projektu došlo ke značným průtahům.  V roce 2002 byla nakonec rozhodnuto, že podnik Sevmaš se omezí pouze na zhotovení spodní podmořské části plošiny (kesonu). Pro kompletizaci projektu byla v Norsku zakoupena vyřazená ropná plošina "Hutton" z roku 1984. Tato plošina byla po moři dopravena do Kolského zálivu a po demontáži jednotlivých částí byla transportována do podniku Sevmaš. Po jednotlivých etapách úprav a montáže byl v roce 2010 zahájen přesun plošiny do Murmanska. Doprava z Murmanska na místo určení byla zahájena 18. srpna 2011. Plošina byla ukotvena v moři 28. 8. 2011 a posléze byl kolem ní z 53 600 kubických metrů štěrku a kamene navršen ochranný val.  K definitivnímu převzetí plošiny společností Gazprom něfť šelf od Sevmaše došlo až v květnu 2013. V období od 10. července do 6. října 2013 zde probíhaly vrtné práce, samotná těžba ropy z prvního vrtu byla zahájena 20. prosince 2013. Během prvního roku těžby (2014) zde bylo získáno 2,2 miliónů barelů ropy (kolem 300 000 tun). Denní produkce je 19 000 metrů krychlových ropy. Na plošině lze uskladnit 136 000 metrů krychlových této suroviny.

Protesty proti těžbě.

Plošina se stala známou v důsledku protestů organizace Greenpeace v letech 2012 a 2013, zaměřených proti těžbě ropy v arktickém šelfu.

Prirazlomnaja je ruská ropná těžební plošina firmy Gazprom v Pečorském moři. Je to první komerční těžební zařízení umístěné v pravidelně zamrzající a těžko dostupné arktické oblasti. Držitelem licence na těžbu ropy v oblasti ložiska Prirazlomnoe je Gazprom něfť šelf ("Газпром нефть шельф"), dceřiná firma akciové společnosti Gazprom něfť.

Priraslomnaja () ist eine eisfeste stationäre russische Erdöl-Förderplattform in der Petschorasee des Nordpolarmeeres. Zurzeit ist die MLSP Priraslomnaja die einzige Plattform, die Erdöl im Gebiet des russischen Festlandsockels fördert.


Historie.

Augustiniánský klášter v Pivoni byl založen ve druhé polovině třináctého století, ale první písemná zmínka o něm pochází až z roku 1379. První řeholníci do něj přišli z kláštera svatého Viléma v Bavorsku. Roku 1573 klášter vyhořel a roku 1595 byla zahájena jeho obnova. Během třicetileté války jej v letech 1641 a 1648 vydrancovali Švédové.  Roku 1666 byl postaven nový barokní refektář a roku 1686 byl barokně upraven také klášterní kostel Zvěstování Panny Marie. Dochovaná podoba kláštera je výsledkem rozsáhlejší barokní přestavby z roku 1733 a pozdějších úprav. V letech 1728–1731 pivoňští augustiniáni založili zámek ve Ždánově.  Klášter byl zrušen císařem Josefem II. v roce 1787 a klášterní majetek v hodnotě 141 000 zlatých spravoval náboženský fond. Roku 1800 vše v dražbě koupil pražský advokát Leonard Stöhr a klášterní budovy přestavěl na čtyřkřídlý zámek. Dalším majitelem se roku 1843 stal Leopold Felix Thun-Hohenstein, který zámek připojil k poběžovickému panství.  Za první republiky v zámeckém areálu fungovala česká škola, četnická stanice a bylo v něm několik bytů. Po roce 1948 budovy využívalo místní jednotné zemědělské družstvo, které z kostela udělalo sýpku. V padesátých letech dvacátého století byla na kostelní věži pozorovatelna pohraniční stráže, jejíž příslušník způsobil roku 1953 odhozeným nedopalkem požár celého areálu. Ještě téhož roku bylo provedeno statické zajištění zdí, ale k větší opravě došlo až na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let, kdy byla postavena nová střecha kostela a opravena věž. Po roce 1990 zahájilo sdružení Aurelius opravy s cílem využívat areál ke kulturním a sociálním účelům, ale stavební práce nebyly dokončeny.

Stavební podoba.

Po barokní přestavbě z roku 1733 byl klášter rozdělen do tří dvorů propojených branami. Jeden dvůr sloužil jako hospodářské zázemí, ve druhém stál kostel a ve třetím vlastní klášter, jehož jednopatrové budovy obklopovaly lichoběžný rajský dvůr s kašnou uprostřed. Úpravy z devatenáctého století neměly žádné slohové znaky.  Klášterní kostel Zvěstování Panny Marie je v jádře raně gotický. Z této nejstarší stavební fáze pochází pravoúhlý presbytář s křížovou klenbou se žebry sbíhajícími se do svazkových přípor s bobulovými hlavicemi. K jižní straně presbytáře přiléhá hranolová věž s polygonální nástavbou. Loď bývala zaklenutá valenou klenbou s lunetami, ale po požáru zůstaly stát pouze obvodové zdi.  K památkově chráněnému areálu patří kromě konventu a kostela také hospodářská budova, ohradní zeď s portálem a opěrná zeď.

Klášter Pivoň je bývalý augustiniáský klášter přestavěný na zámek ve stejnojmenné vesnici u Mnichova v okrese Domažlice. Založen byl ve druhé polovině třináctého století a existoval až do zrušení císařem Josefem II. v roce 1787. V devatenáctém století byla klášterní budova upravena na zámek. V polovině dvacátého století celý zámecký vyhořel, a přes dílčí opravy už nebyl obnoven. Zříceniny budov jsou chráněny jako kulturní památka.

Das Kloster Pivoň (deutsch: Kloster Stockau) ist ein ehemaliges Kloster der Augustiner-Eremiten in Pivoň, Ortsteil der Gemeinde Mnichov im Okres Domažlice in Tschechien.


Výsledky a tabulka.

SSSR - Švédsko 5:1 (0:1, 3:0, 2:0)  16. prosince 1979 - Moskva Branky : 23. Helmuts Balderis, 28. Viktor Žluktov, 33. Boris Michajlov, 46. Alexandr Malcev, 52. A. Golikov - 13. Lundström. Branky : 13. Lundström Rozhodčí: Noeth (CAN) – Smirnov, Barinov (URS) Vyloučení: 2:5 (1:0, 1:0)  SSSR: Treťjak – Babinov, Vjačeslav Fetisov, Valerij Vasiljev, Starikov, Biljaletdinov, Vasilij Pervuchin, Kasatonov, Lutčenko – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Sergej Makarov, Viktor Žluktov, Helmuts Balderis – Alexandr Malcev, V. Golikov, A. Golikov – Lavrentěv, Kapustin, Lebeděv.  Švédsko: Lindberg – Lindblom, Helander, Waltin, J. Eriksson, T. Eriksson, Weinstock, Andersson, R. Berglund – Lundqvist, Mohlin, B. Berglund – Söderström, Karlsson, Pettersson – Näslund, Lundberg, Wallin – Lundström, Norberg, Steen.  16. prosince 1979 - Moskva Branky : 1. Marián Šťastný, 2. František Černík, 12. Anton Šťastný, 14. Jiří Novák, 18. Jiří Bubla, 38. Bohuslav Ebermann, 42. Vincent Lukáč, 50. Bohuslav Ebermann, 52. Milan Nový, 59. Jiří Novák Branky : 6. Devaney Rozhodčí: Dombrovskij – Jegorov, Prusov (URS) Vyloučení: 3:6 (1:0)  ČSSR: Králík – Jiří Bubla, Zajíček, František Kaberle, Dvořák, Chalupa, Svoboda – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann – Miroslav Fryčer, Svozil, Jaroslav Pouzar.  Kanada: Bernhardt – Gregg, Anderson, Owchar, Logan, Hampton, Mulhern, Tallon, Turkewicz – Hindmarch, Devaney, Primeau – Arnason, Tambellini, Gardner – D‘Alvise, Morrison, Zupancich – Farelli, Dillon, Shaw.  17. prosince 1979 - Moskva Branky : 7. Miroslav Fryčer, 21. Bohuslav Ebermann, 31. Jan Neliba, 46. Bohuslav Ebermann Branky : 7. Koskilahti, 16. Kiimalainen, 20. Haapalainen, 57. T. Koskinen Rozhodčí: Olsson (SWE) – Enciu (ROM), Jegorov (URS) Vyloučení: 4:2 (1:1)  ČSSR: Šindel (21. Králík) – Jiří Bubla, Zajíček, Chalupa, Svoboda, František Kaberle, Jan Neliba, Kadlec, Dvořák – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann – Vincent Lukáč, Milan Nový, František Černík – Miroslav Fryčer, Svozil, Jaroslav Pouzar.  Finsko: Valtonen – Suoraniemi, Haapalainen, Levo, Litma, Lehtonen, Hirvonen, Eloranta, Saarinen – Porvari, Kiimalainen, Leinonen – Leppänen, Hakulinen, Koskilahti – Susi, T. Koskinen, Sevon – Laine, H. Koskinen, Pullinen.  17. prosince 1979 - Moskva Branky : 22. Karlsson, 24. Mohlin, 28. Söderström, 28. T. Eriksson, 40. Lundqvist, 44. Lundqvist, 47. Lundqvist Branky : 40. Tambellini, 49. Primeau Rozhodčí: Juhola (FIN) – Fedosejev, Barinov (URS) Vyloučení: 7:11 (1:1)  18. prosince 1979 - Moskva Branky : 3. Sergej Makarov, 35. Valerij Charlamov, 41. Vjačeslav Fetisov, 42. Helmuts Balderis, 57. Babinov, 57. Sergej Makarov Branky : 8. Susi, 31. Koskilahti, 49. Eloranta Rozhodčí: Olsson (SWE) – Prusov, Jegorov (URS) Vyloučení: 3:2 (1:1)  SSSR: Myškin – Vjačeslav Fetisov, Babinov, Valerij Vasiljev, Starikov, Biljaletdinov, Vasilij Pervuchin, Kasatonov, Lutčenko – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Sergej Makarov, Viktor Žluktov, Helmuts Balderis – Alexandr Malcev, V. Golikov, A. Golikov – Kapustin, Lebeděv, Lavrentěv.  Finsko: Kivelä – Suoraniemi, Haapalainen, Levo, Litma, Lehtonen, Hirvonen, Eloranta, Saarinen – Porvari, Leinonen, Kiimalainen – Leppänen, Hakulinen, Koskilahti – T. Koskinen, Sevon, Susi – Laine, H. Koskinen, Pullinen  19. prosince 1979 - Moskva Branky : 6. František Kaberle, 6. Vladimír Martinec, 9. Jiří Novák, 27. Jaroslav Pouzar, 38. Vladimír Martinec, 39. Vladimír Martinec Branky : 36. Wallin Rozhodčí: Juhola (FIN) – Fedosejev (URS), Enciu (ROM) Vyloučení: 1:3 (0:0)  ČSSR: Králík – Jiří Bubla, Zajíček, Chalupa, Svoboda, František Kaberle, Jan Neliba – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Anton Šťastný – Vincent Lukáč, Milan Nový, František Černík – Svozil, Jaroslav Pouzar.  Švédsko: Löfqvist – Waltin, J. Eriksson, T. Eriksson, Weinstock, Andersson, R. Berglund, Helander, Lindbolm – Söderström, Karlsson, Petersson – Näslund, Wallin, Lundberg – Lundqvist, Mohlin, B. Berglund – Steen, Lundström, Norberg.  19. prosince 1979 - Moskva Branky : 2. Viktor Žluktov, 32. Valerij Vasiljev, 34. Vladimir Petrov, 41. Boris Michajlov, 49. A. Golikov Branky : 27. Dillon, 3:2 41. Arnason Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Prusov, Jegorov (URS) Vyloučení: 6:6 (1:1) navíc Tallon na 10 minut.  SSSR: Myškin – Vjačeslav Fetisov, Babinov, Starikov, Valerij Vasiljev, Biljaletdinov, Vasilij Pervuchin, Kasatonov, Lutčenko – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Sergej Makarov, Viktor Žluktov, Helmuts Balderis – Alexandr Malcev, V. Golikov, A. Golikov – Lebeděv, Lavrentěv, Kapustin.  Kanada: Bernhardt – Gregg, Anderson, Tallon, Logan, Owchar, Turkewicz, Hampton, Mulhern – Hindmarch, Devaney, Primeau – Shaw, D‘Alvise, Zupancich – Arnason, Tambellini, Gardner – Morrison, Dillon, Farelli.  20. prosince 1979 - Moskva Branky : 6. Söderström, 48. Helander Branky : 18. Leinonen, 36. Levo, 45. Suoraniemi, 58. H. Koskinen Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Smirnov, Barinov (URS) Vyloučení: 5:6 (1:1)  Švédsko: Lindberg – Lindblom, Helander, J. Eriksson, Waltin, T. Eriksson, Weinstock – Lundqvist, Mohlin, B. Berglund – Söderström, Steen, Norberg – Näslund, Wallin, Lundberg – Karlsson, Pettersson.  Finsko: Valtonen – Suoraniemi, Haapalainen, Eloranta, Saarinen, Levo, Litma, Lehtonen, Hirvonen – Porvari, Leinonen, Kiimalainen – Laine, H. Koskinen, Pullinen – Leppänen, Koskilahti, Hakulinen – Sevon, T. Koskinen, Susi.  21. prosince 1979 - Moskva Branky : 6. Vladimír Martinec, 12. Anton Šťastný Branky : 8. Helmuts Balderis, 17. Valerij Charlamov, 33. A. Golikov Rozhodčí: Noeth (CAN) – Smirnov, Barinov (URS) Vyloučení: 8:6 (0:1) + Jaroslav Pouzar a Viktor Žluktov 5 min.  ČSSR: Šindel – Jiří Bubla, Zajíček, Chalupa, Svoboda, Kadlec, Dvořák, František Kaberle, Jan Neliba – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann – M. Šťastný, Peter Šťastný, Anton Šťastný – Vincent Lukáč, Milan Nový, František Černík – Svozil, Jaroslav Pouzar.  SSSR: Treťjak – Vasilij Pervuchin, Vjačeslav Fetisov, Valerij Vasiljev, Starikov, Kasatonov, Lutčenko, Biljaletdinov – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Sergej Makarov, Viktor Žluktov, Helmuts Balderis – Alexandr Malcev, V. Golikov, A. Golikov – Lebeděv, Lavrentěv, Kapustin.  21. prosince 1979 - Moskva Branky : nikdo Branky : nikdo Rozhodčí: Dombrovskij (URS) – Enciu (ROM), Fedosejev (URS) Vyloučení: 3:1 (0:0)  Kanada: St. Croix – Gregg, Anderson, Mulhern, Hampton, Tallon, Turkewicz, Logan – Hindmarch, Devaney, Primeau – Shaw, D‘Alvise, Zupancich – Arnason, Tambellini, Gardner – Morrison, Dillon, Farelli.  Finsko: Kivelä – Suoraniemi, Haapalainen, Eloranta, Saarinen, Levo, Litma, Lehtonen, Tuohimaa – Leppänen, Koskilahti, Hakulinen – Sevon, T. Koskinen, Susi – Porvari, Leinonen, Kiimalainen – H. Koskinen, Pullinen, Laine.

Třináctý ročník Ceny Izvestijí se konal od 16. do 21. 12. 1979 v Moskvě. Zúčastnilo se pět reprezentačních mužstev, která se utkala jednokolovým systémem každý s každým.

Der Iswestija-Pokal 1979 (, "dt.: Turnier um den Preis der Zeitung „Известия“", dt. "Iswestija", d. h. "Nachrichten") war die 13. Austragung des internationalen Eishockeyturniers, welches in diesem Jahr vom 16. bis zum 21. Dezember 1979 stattfand. Neben der sowjetischen Sbornaja nahmen wieder die Nationalmannschaften Finnlands, Schwedens und der Tschechoslowakei teil. In diesem Jahr beteiligte sich auch die kanadische Eishockeynationalmannschaft am Turnier. Erneut konnte die Mannschaft aus der UdSSR das Turnier gewinnen.


Ubuntu Phone.

Historie.

Ubuntu Phone byl představen 2. ledna 2013, v 19:00 UTC. Oznámení předcházel třídenní odpočet na webu http://www.ubuntu.com, který dotekovou novinku naznačoval slovy „so close, you can almost touch it“, tedy „tak blízko, že se toho můžete téměř dotknout“. Z Ubuntu Phone vychází také Ubuntu Tablet [ubuntu ˈtæblit].

Dostupnost.

Ubuntu Phone je platforma určená pro modernější mobilní telefony a vyžaduje alespoň 512 MiB RAM, respektive 1 GiB RAM pro svou plnohodnotnou variantu. Systém je kompatibilní s jádrem i ovladači systému Android a díky otevřenosti bude dostupný pro celou škálu zařízení ještě v době vývoje. Ukázkovým telefonem pro vývoj systému i pro vývojáře je Google Nexus.

Využití.

Ubuntu Phone lze používat stejně jako běžný chytrý telefon. Umožňuje tedy telefonovat, psát a číst SMS, procházet web či poslouchat hudbu a hrát hry. Oproti běžným mobilním operačním systémům je navíc Ubuntu Phone vybaven schopností přeměnit se v osobní počítač, což je možné po zasunutí telefonu do dokovací stanice a připojení k monitoru, klávesnici a myši. Tato funkcionalita je možná díky společnému základu tohoto mobilního systému a jeho většího desktopového bratříčka. Mezi další výhody patří možnost správy telefonu pomocí nástrojů pro správu Ubuntu, integrace služeb Ubuntu One a Ubuntu One Music Store či nápadná podobnost prostředí s ostatními zařízeními Ubuntu, což usnadňuje orientaci stávajícím uživatelům.

Ubuntu Tablet.

Historie.

Ubuntu Tablet byl představen 19. února 2013, v 19:00 UTC. Oznámení předcházel jednodenní odpočet na webu http://www.ubuntu.com, který dotekovou novinku naznačoval slovy „Tick, tock, tablet time!“, tedy „Tik, tak, čas tabletů“. Jedná se o systém stavějící na Ubuntu Phone, své o měsíc starší mobilní variantě.

Dostupnost.

Ubuntu Tablet je platforma určená pro modernější tablety a preferuje minimálně 2 GiB RAM, respektive 4 GiB RAM pro svou plnohodnotnou variantu. Systém je kompatibilní s jádrem i ovladači systému Android a díky otevřenosti bude dostupný pro celou škálu zařízení ještě v době vývoje. Ukázkovými zařízeními pro vývoj systému i pro vývojáře jsou Google Nexus 7 a 10.

Využití.

Ubuntu Tablet lze používat stejně jako běžný tablet s tím rozdílem, že jej uživatel(ka) může přeměnit v osobní počítač: stačí zařízení připojit ke klávesnici a myši. Stejně jako v případě Ubuntu Phone je to umožněno společným základem tohoto mobilního systému a jeho desktopového sourozence. Navíc nese funkci Side Stage pro běh mobilních aplikací vedle těch tabletových. Na obrazovce se tedy mohou zobrazovat dvě aplikace zároveň, což umožňuje rychlejší multitasking.

Ukončení vývoje a jeho pokračování.

6. 4. 2017 oznámil Mark Shuttleworth ukončení vývoje Ubuntu Phone a Ubuntu Touch. Vývoj poté převzala komunita v rámci projektu UBports. Koncem února 2018 byl oznámen port Ubuntu Touch (založený na verzích 15.04 i 16.04) pro telefon Moto G Gen 2 (2014).

UBports.

Ubuntu touch je v současné době vyvíjen komunitou UBports. Operační systém je možné do telefonu nainstalovat pomocí speciální aplikace pro Microsoft Windows, MacOS nebo Linux, kterou se je možné stáhnout odsud. Mezi podporované telefony patří například Nexus 5 nebo OnePlus One. Více podporovaných zařízení je zde.

Ubuntu Touch (anglická výslovnost [ubuntu tač]; známý též jako Ubuntu Phone [ubuntu ˈfəun]) je mobilní platforma postavená na linuxové distribuci Ubuntu.

Ubuntu Touch (auch Ubuntu Phone) ist eine ursprünglich von Canonical Ltd. entwickelte, mobile Benutzeroberfläche für das Betriebssystem Ubuntu. Ubuntu Touch wird vorrangig auf Mobilgeräten mit Touchscreen wie Smartphones oder Tabletcomputern installiert. 2017 wurde die Arbeit an Ubuntu Touch durch Canonical eingestellt. UBports übernahm das Projekt gemeinschaftsbasierend.


Klubová kariéra.

Wilson hrál v mládežnických týmech anglického klubu Liverpool FC. V červenci 2015 byl zařazen do 30-členného kádru pro předsezónní tour Liverpoolu v Thajsku, Austrálii a Malajsii.  V srpnu 2015 odešel na hostování do klubu Crewe Alexandra FC. Tam se mu však moc nevedlo, což bylo způsobeno i dlouhodobým zraněním. Od začátku sezóny 2016/17 je zpět v Liverpoolu. Je kapitánem juniorského týmu U23.

Reprezentační kariéra.

V září 2013 odehrál 3 zápasy za velšský mládežnický tým U17. 23. září se jedním gólem podílel na remíze 5:5 s Maďarskem, 25. září nastoupil do utkání se Skotskem (remíza 0:0) a 28. září dvěma góly výrazně přispěl k vítězství 3:0 nad Slovinskem.

A-mužstvo.

Díky svým výkonům ve velšském výběru U17 obdržel v říjnu 2013 poprvé pozvánku od reprezentačního trenéra Chrise Colemana do seniorského národního týmu Walesu. Zápas s Makedonií 11. října strávil ještě na lavičce náhradníků, za A-mužstvo Walesu nastoupil poprvé 15. října 2013 v kvalifikačním zápase proti Belgii (remíza 1:1), kdy se dostal na hrací plochu v 87. minutě. Tímto se stal nejmladším velšským reprezentantem (ve věku 16 let a 207 dní, čímž překonal o 108 dní dřívějšího držitele rekordu Garetha Balea). Jeho premiéře ve velšském dresu napomohlo rovněž to, že o hráče měla zájem i Anglie (Wales tedy nechtěl ztratit talentovaného mladíka). K jeho debutu ve velšském národním týmu se také váže nevšední zajímavost. Jeho dědeček Peter Edwards si u sázkové kanceláře William Hill v roce 2000 (kdy měl Harry pouhé dva roky) vsadil padesát liber na to, že se Harry jednou stane velšským reprezentantem. Při kursu 1:2 500 bral výhru 125 000 liber.

Harry Wilson (* 22. března 1997, Wrexham, Wales, Spojené království) je velšský fotbalový záložník a reprezentant. Momentálně hraje za anglický klub Liverpool FC.

Harry Wilson (* 22. März 1997 in Wrexham, Wales) ist ein walisischer Fußballspieler. Er spielt als Leihspieler des FC Liverpool beim AFC Bournemouth und ist aktuell der jüngste Spieler, der jemals in der walisischen Fußballnationalmannschaft eingesetzt wurde.


Vznik a výskyt.

Vznik.

Helium-3 vzniká termojadernou fúzí v nitru hvězd, dalším možným způsobem vzniku je bombardování lithia neutrony, např. ze samovolného štěpení nebo jadernými reakcemi s kosmickým zářením. Případně také beta minus rozpadem tritia.

He pocházející z jaderných reaktorů.

Některé jaderné reaktory pravidelně uvolňují do atmosféry helium 3 a tritium, zejména když dojde k poruše. Při Černobylské havárii se do ovzduší dostalo velké množství radioaktivního tritia (rozpadajícího se s poločasem rozpadu 12,32 roků na He). Mimoto se do ovzduší záměrně dostávají významná množství helia-3 vznikajícího ozařováním lithia-6.

Výskyt.

Na Zemi se helium-3 vyskytuje velmi vzácně, ovšem předpokládá se, že jeho výskyt bude větší na Měsíci (zde se po miliardy let hromadí v svrchní vrstvě regolitu He pocházející ze slunečního větru). Zde je ovšem také přítomno ve velmi malém množství (28 ppm měsíčního regolitu tvoří helium-4 a koncentrace helia-3 je odhadována na 1 až 50 ppb, což je 1 až 50 mg/t). Také se nachází ve větším množství v sluneční soustavě v atmosférách plynných obrů. V přírodě se vyskytuje 10 000krát vzácněji než He.<br>Část helia-3 přítomného v zemské atmosféře je pozůstatkem po testování jaderných zbraní.  He se vyskytuje jako prvotní nuklid unikající ze zemské kůry do atmosféry a do meziplanetárního prostoru.

Použití.

Helium-3 je využitelné jako palivo druhé generace pro termonukleární fúzi, ovšem zatím žádné fúzní elektrárny nejsou ve výstavbě, připravuje se tokamak ITER, který by se měl stát předstupněm ke komerčnímu využití termonukleární fúze v energetice.

Helium-3 (též helium 3, značka He, někdy nazývané také tralfium) je lehčí a mnohem méně běžný izotop helia, tvoří asi 0,000 137 % helia v přírodě. Jeho jádro se skládá z 2 protonů a 1 neutronu. Jedná se, spolu s vodíkem-1, o jeden ze dvou stabilních nuklidů, které mají v jádru více protonů než neutronů.

Helium-3 (He) ist neben Helium-4 eines der beiden stabilen Isotope des Heliums. Sein Atomkern enthält zwei Protonen und ein Neutron.


Popis.

Stálezelený, jehličnatý strom, dorůstající do výšky 20 m. Kmen dosahuje průměru 0,4 m. Větve jsou nepravidelné. Koruna je široká, kopulovitá, někdy nepravidelná. Borka je zprvu hladká tenká a šedá, později, u dospělých stromů, tloustnoucí, šedohnědá, tence šupinovitá, rozpraskaná do mnohoúhelníkových bloků, rozdělených úzkými brázdami. Letorosty jsou žlutozelené. Pupeny jsou pryskyřičnaté a 4-8 mm dlouhé.  Jehlice jsou na vnějších površích leskle světlezelené až modrozelené a se dvěma velkými pryskyřičnými kanálky, zasahujících do pokožky ("Epidermis") vnějšího povrchu, každý kanálek z jedné strany nerozdělené středové cévy; na vnitřních površích s bělavým voskem a řadami průduchů; přímé, měkké a ohebné jehlice jsou ve svazečcích ("Fasciculus") po 5 (vzácně též po 3 a 4); jehlice jsou 6-12 cm dlouhé, 0,8-1 mm široké; svazečkové pochvy jsou 6-8 mm dlouhé, většinou opadavé, malé základnové poševní šupiny opadavé naopak nejsou; jehlice zůstávají na stromě 1-2 roky.  Samčí šištice jsou žlutohnědé, 8-10 mm dlouhé. Samičí šištice - šišky jsou oválně válcovité, velké a masivní, 15-27 cm dlouhé a 10-12 cm široké, po rozevření 11-14 cm široké, vážící až 2 kg, zprvu zelené a později červenohnědé; šišky jsou na 10-30 mm dlouhých a 6-8 mm silných stopkách. Šupin šišek je 60-110; šupiny jsou masivní, 35-50 mm široké, 20 mm silné, výrůstky ("Apophysis") jsou pyramidální, s 10-15 mm širokými a tupě trojúhelníkovými přírůstky prvního roku ("Umbo"). Semena jsou 22-28 mm dlouhá, žlutohnědooranžová, obdélníková, s velmi tlustým a tvrdým pláštěm; semena nevypadávají z šišky, ale jsou rozšiřována ptáky; s 1-2 mm dlouhými, nevyvinutými křídly; křídla zůstávají na šupinách po vypadnutí semen. Děložních lístků ("Cotyledon") je u vyklíčených semenáčů 24, nejvíce ze všech zaznamenaných rostlin. Strom kvete v květnu až červnu. Šišky dozrávají v srpnu, 28 měsíců po opylení.

Příbuznost.

"Pinus maximartinezii" je blízce příbuzná s "Pinus pinceana", která je považována za předka "Pinus maximartinezii"; další blízká příbuzná borovice je "Pinus rzedowskii".

Výskyt.

Domovinou stromu je Mexiko (státy Durango a Zacatecas).

Ekologie.

Strom roste v nadmořských výškách 1750–2400 m. Není příliš mrazuvzdorný, vydrží mráz pouze do –1 °C. Hory v Zatacesasu, kde se "Pinus maximartinezii" vyskytuje, jsou tvořeny zčásti pískovcem, zčásti vápencem a také metamorfovanou horninou, půdy jsou zde velmi kamenité. V Durangu roste strom v kamenitých půdách, pocházejících z magmatických hornin. pH půdy, ve kterém se stromu daří, je 6,1-8,5. Srážkové úhrny se zde pohybují kolem 700-800 mm za rok, prší zde prakticky jen v průběhu 4 měsíců v létě. "Pinus maximartinezii" je zde většinou jedinou borovicí, občasně se zde roztroušeně objeví několik jedinců borovice "Pinus leiophylla" varieta "chihuahuana" a "Pinus lumholtzii". Hojně se v těchto oblastech vyskytují duby, například dub "Quercus macrophylla".

Využití člověkem.

Strom je nízkého vzrůstu a zavětvený, není proto používán pro dřevo. Mexičané využívají jeho jedlá a velmi výživná semena, která sbírají a v kraji prodávají, občas je zde též strom pěstován jako okrasný. Mimo Mexiko je občasně pěstován v botanických zahradách (například v univerzitní botanické zahradě při univerzitě v Berkeley, v Kalifornii, v USA), a také v lesních školkách výzkumného typu.

Ohrožení.

Strom je považován za ohrožený. Jeho populace klesá. Hlavní nebezpečí pro strom představují požáry, přílišné spásání, následované erozí, při které se uchytí jen minimum semenáčů stromu. Taktéž přílišný sběr šišek a semen stromu snižuje jeho rozmnožovací schopnost. V posledních letech byla semena také nasbírána pro použití v záchranném ex situ programu. "Pinus maximartinezii" roste na pozemcích v soukromém vlastnictví místních vesničanů, kteří mají zájem o sklizeň semen této borovice a také zde pasou dobytek. Pro obchodní význam semen borovice "Pinus maximartinezii" se místní vesničané a statkáři podílejí, za podpory mexické vlády, na ochraně této borovice, především předcházením lesních požárů, například omezením přístupu a táboření. Byla zahájena určitá obnova populace stromu. Omezování přílišného spásání je nejisté, protože zde již dochází ke konfliktu zájmů.

Pinus maximartinezii je mexická pětijehličná borovice, mající nejvyšší počet děložních lístků ze všech známých rostlin (až 24) a jedny z největších semen ze všech borovic.

Pinus maximartinezii ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Kiefern ("Pinus") innerhalb der Familie der Kieferngewächse (Pinaceae). Es gibt nur zwei Fundorte in zwei mexikanischen Bundesstaaten. Sie wird in der Roten Liste der IUCN als „stark gefährdet“ eingestuft. Die Samen sind essbar und werden geerntet und auch vermarktet.


Biografie.

Původní profesí byl brusičem skla v továrně Josefa Inwalda na Zlíchově, později pracoval v severních Čechách. Zde se zapojil do anarchistického a socialistického hnutí. Od roku 1888 byl politicky aktivní mezi pražskými sociálními demokraty (předsedou "Politického klubu dělnického" v Praze). Roku 1890 se podílel na organizování oslav 1. máje v Praze. V období let 1892–1894 vedl v Plzni redakci listu "Heslo" a podílel se na výstavbě stranických struktur sociální demokracie v Plzni. V letech 1894–1898 byl redaktorem listu "Sociální demokrat", v letech 1898–1899 byl členem redakce deníku "Právo lidu" a v období let 1899–1905 "Dělnických listů" ve Vídni. V roce 1893 byl delegátem III. kongresu Druhé internacionály.  V období let 1893–1905 byl předsedou Českoslovanské sociálně demokratické strany dělnické.  Na konci 19. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1897, konaných poprvé podle všeobecného (byť nikoliv rovného) volebního práva, se stal poslancem Říšské rady (celostátní zákonodárný sbor) za všeobecnou kurii, 2. volební obvod: Smíchov, Kladno atd. Byl jedním z pěti prvních českých sociálních demokratů, kteří díky volební reformě usedli do vídeňského parlamentu. Tito sociální demokrati pak na Říšské radě v březnu 1897 prezentovali takzvané protistátoprávní prohlášení, ve kterém se vymezili proti státoprávním postojům nesocialistických českých politických stran. Prohlášení přečetl Josef Steiner. Označil v něm dlouhodobé federalistické snahy české politické reprezentace za „"vyhrabávání ztrouchnivělých historických privilegií a dokumentů",“ což vyvolalo v české společnosti ostré polemiky.  Od roku 1905 působil jako tajemník Odborového sdružení českoslovanského v Kladně, později v Praze. Byl stoupencem rozšíření řad sociální demokracie o mladou inteligenci z řad pokrokového hnutí. Zpočátku ovšem sledoval příchod studentských pokrokářů do strany s obavami, protože to mohlo podle něj ohrozit její dělnický charakter. Měl zásluhu na vzniku Dělnické akademie. Postupně odmítl revoluční metody a sbližoval se s názory Tomáše Garrigua Masaryka.  V roce 1910 duševně onemocněl a zemřel v roce 1912 v ústavu pro choromyslné v Praze-Kateřinkách.

Josef Steiner (14. listopadu 1862 Praha – 27. prosince 1912 Praha) byl rakouský a český novinář a politik, v období let 1893–1905 předseda sociální demokracie, na přelomu 19. a 20. století poslanec Říšské rady, ve které přednesl roku 1897 jménem Českoslovanské sociálně demokratické strany dělnické takzvané protistátoprávní prohlášení.

Josef Steiner (* 14. November 1862 in Prag; † 27. Dezember 1912 ebenda) war ein tschechischer sozialdemokratischer Politiker, Journalist und Gewerkschafter.


Životopis.

Gilpinová byla dcerou Franka Gilpina a Emmy Millerové. Frank byl farmář z Philadelphie, zatímco Emma vyrostla v St. Louis a v Chicagu. I když se Emma přestěhovala do Colorada, aby byla se svým manželem, toužila po kultivovanějším prostředí velkých měst. Když se narodila Laura, museli cestovat ze svého ranče v Horse Creek do Austin Bluffs asi 105 km, protože tam byl nejbližší lékař. Jelikož to bylo jejich první dítě, paní Emma Gilpinová chtěla v každém případě zajistit bezpečnost své dcery.  Laura v dětském věku trávila hodně času venku, její otec ji podporoval v kempování a turistice po krajinách Colorada. Její otec v té době hodně pracoval a střídal několik pracovních míst. V roce 1902 se přestěhoval do mexického Durangu, kde řídil důl. Několik měsíců poté se k němu připojila i matka a nechala své dvě děti (Lauru a jejího bratra) v péči ředitele školy, kam Laura chodila, Williamu Starkovi a jeho manželce.  V roce 1903 dostala Laura ke svým dvanáctým narozeninám fotoaparát Kodak Brownie a na Vánoce téhož roku dostala vývojnici. Laura používala tento fotoaparát nepřetržitě několik let. Rok 1904 považovala za velmi důležitý bod svého života. Během tohoto roku ji matka poslala na návštěvu její nejbližší přítelkyně a jmenovkyně Lauru Perryovou do St. Louis. Laura tam byla během velké výstavy Louisiana Purchase Exposition v Louisianě. Perryová byla slepá a úkolem Gilpinové bylo podrobně pro ni slovně popsat každý exponát. Navštěvovaly veletrh každý druhý den po dobu jednoho měsíce a jak později uvedla: „Tato zkušenost mě naučila druh pozorování, který bych se nikdy nenaučila.“  Její matka ji povzbuzovala v raném věku ke studiu hudby a byla vzdělávána na východních internátních školách, v letech 1904–1908 vystudovala New England Conservatory of Music (Hudební konzervatoř Nové Anglie). Na své první cestě na východ ji její matka vzala do New Yorku, aby si nechala udělat portrét od známé fotografky Gertrudy Käsebierové. Později, když se rozhodla stát fotografkou, Gilpinová požádal Käsebierovou, aby se stala její mentorkou. V průběhu let se rozvinulo jejich celoživotní přátelství.  Když rodinné finance klesaly, Gilpinová opustila školu a vrátila se do Colorada. Věnovala se výletům do okolí a často navštěvovala generála Williama Jacksona Palmera, který jezdil na koni na projížďky po okolí svého domova. Na těchto výletech Palmer učil Gilpinovou poznávat rostliny, zvířata a další divokou zvěř, kterou potkávali, položil základy její vášně pro krajinu, která se stala předmětem mnoha jejích fotografií.  Ve snaze podpořit rostoucí zájem o fotografování začala Gilpinová na ranči své rodiny chovat krůty. Její drůbeží obchod byl velmi úspěšný a psali o něm v denverských novinách v roce 1913. Byla schopna využít výtěžek z chovu krůt na financování výletů na Východní pobřeží, aby se dále zdokonalovala ve fotografování. Zatímco formálně studovala fotografii na východním pobřeží, Gilpinová pracovala na svých schopnostech s autochromy kdykoli to doma bylo možné. Fotografovala všechno od svých kuřat a krůt až po svého bratra a krajinu. Nakonec svůj obchod s krůtami opustila a rozvíjela dále jen svou fotografickou kariéru.  V roce 1916 se přestěhovala do New Yorku aby tam studovala fotografii, ale v roce 1918 se vrátila do Colorado Springs poté, co vážně onemocněla chřipkou. Její matka si najala zdravotní sestru Elizabethu Warham Forsterovou „Betsy“, aby se o ni starala. Gilpinová a Forsterová se spřátelily a později se z nich staly společnice. Gilpinová často fotografovala Forsterovou po více než padesát let, kdy byly spolu, a někdy ji aranžovala do scén s jinými lidmi, jako by byla součástí scény, do které náhodou přišla. Zůstaly spolu, s příležitostnými odloučeními v souvislosti cestováním za prací až do smrti Forsterové v roce 1972. Po návratu si Gilpinová otevřela vlastní komerční fotografické studio v Colorado Springs. V roce 1924 Pictorial Photographers of America zorganizovali Gilpinové její první samostatnou výstavu v New Yorku.  V roce 1924 zemřela její matka a zůstalo na ní, aby se starala o svého otce, který neustále cestoval za prací. V letech 1942 až 1944 žila ve Wichitě v Kansasu, kde pracovala pro společnost Boeing, pro kterou fotografovala letadla. Z firmy odešla v roce 1944, krátce po smrti svého otce a vrátila se do svého milovaného Colorada. Pokračovala v práci a fotografování na jihozápadě až do své smrti v roce 1979. Gilpinová zemřela 30. listopadu 1979 ve věku 88 let a je pohřbena na hřbitově Evergreen v Colorado Springs. Její přítelkyně Elizabeth „Betsy“ Warham Forsterová (1886–1972) je pohřbena na stejném hřbitově, ale na jiném místě.

Vzdělávání a kariéra fotografky.

Gilpinová udělal svůj první autochrom v roce 1908, když jí bylo 17 let. Tato fotografická technika se v tomto roce stala široce dostupnou, o čemž svědčí i fakt, že Gilpinová se brzy fotografování věnovala naplno. V roce 1915 odjela na výstavu Panama-California Exposition v San Diegu a na výstavu Panama-Pacific International Exposition v San Franciscu jako společnice přítele její matky. Na těchto výstavách Gilpinová rozvinula svůj zájem o sochařství, architekturu a domorodé kultury. Později vzpomínala, že „v té době v Colorado Springs nebyl prakticky žádný zájem o umění. Vzpomínala, že Harvey Young byl jediný malíř ve městě a nemyslela si, že by tam vůbec byl sochař. O sochařství nevím vůbec nic.“ Gilpinová zde pořídila velké množství fotografií, z nichž některé se staly prvními, které vydala. Její fotografie klášterní křížové chodby z výstavy v San Diegu se stala její první výherní fotografií. Vyhrála měsíční soutěž, která byla sponzorována časopisem "American Photography" v květnu 1916.  Gilpinová se zajímala o architekturu a sochařství, především o to, jak světlo interaguje s trojrozměrnými formami. Začínala v roce 1916, Gilpinová žila s Brendou Putnamovou, sochařkou, která žila, věnovala se sochařství a vyučování v New Yorku v té době. Jejich čas jako spolubydlící byl začátkem toho, co by se stalo celoživotním přátelstvím Gilpinové a Putnamové, kteří se v práci navzájem podporovaly a často diskutovaly o umění. Gilpinová studovala sochařství s Putnamovou a často fotografovala její díla. Obě umělkyně zůstaly v úzkém kontaktu i poté, co Gilpinová opustila New York a odešla do Colorada a Nového Mexika.  Když se Gilpinová rozhodla, že chce vážně studovat fotografii, její rádce Gertrude Käsebierová jí doporučila, aby se přihlásila na Clarence White School v New Yorku. Zapsala se do 28-týdenní kurzu v říjnu 1916 a velmi rozšířila své fotografické znalosti a dovednosti. Hluboce obdivovala Whitea, kterého později nazvala „jedním z největších učitelů, kterého kdy poznala v jakémkoli oboru“. White věřil, že investice do emocionálního pocitu může pomoci, aby student pořídil dobrou fotografii. Podle Whitea nedělá dobrého fotografa něco, co bylo již vrozené. White také nerozděloval pojem umělecké a komerční fotografie. Na jeho škole se Gilpinová dozvěděla o fotografických procesech a alternativních tiskových metodách, včetně platinotisku, který pak během své kariéry používala. Gilpinová strávila léto po svém prvním školním roce na Clarence White School v Colorado Springs a pak se na podzim roku 1917 přesunula zpět do New Yorku. Patřila mezi studenty, ze kterých se časem stali významní fotografové, jako například Dorothea Langeová, Margaret Bourke-Whiteová, Anne Brigmanová, Paul Outerbridge, Anton Bruehl, Stella F. Simonová, Ralph Steiner, Doris Ulmannová, Margaret Watkinsová nebo Karl Struss. Whiteova škola byla velmi úspěšná.  Krátce po tom onemocněla chřipkou a nemohla půl roku fotografovat. Začala o ni pečovat Elizabeth Forsterová, zdravotní sestra, která se stala její celoživotní přítelkyní a společnicí. Když byla opět v pořádku, začala znovu pracovat a fotografovat, ale nikdy se do školy už nevrátila a její období formálního uměleckého studia tak skončilo.  Jak Gilpinová začala svou profesionální kariéru v roce 1918, její rodiče ji velmi podporovali. Tématem jejích raných prací byly portréty a známá a krajinářská místa v Colorado Springs. Laura se připojila k okruhu umělců v Colorado Springs, které byly spojeny s Broadmoor Art Academy v roce 1919. Gilpinová vytvořila fotografické brožury pro školu. Během této doby její hlavní zdroj práce byl tisk platinových portrétů místních lidí, kteří preferovali menší cenu za fotografií místo malovaného portrétu. Ve snaze zaměřit se na přirozeného ducha svých sedících, Gilpinová raději používala uvolněnější pozice a spoléhala na měkké přirozené světlo pro tyto portréty. Laura strávila 1920–1921 studiem portrétního sochařství v New Yorku s Brendou Putnamovou ve snaze vylepšit své portrétní fotografie.  Zatímco Gilpinová na výstavy a soutěže posílala zátiší a portréty, největší část úspěchu Gilpinové vycházela z popularity jejích fotografií krajiny Západu. Její zájem o západní krajinu vznikl její výchovou v Colorado Springs, a byl ještě více rozšířen, když se na cestě do Mexika se svým otcem zastavila v Santa Fe a navštívila Muzeum Nového Mexika.  V roce 1922 Gilpinová podnikla výlet do Evropy, který ovlivnil její pozdější práci. Po této cestě začala respektovat a experimentovat s ostře prokreslenou fotografií a po setkání s dílem Williama Blakea se začala více zajímat o výrobu fotografických knih. Její zkušenosti v Evropě také rozšířily její znalosti o umění v dějinách umění a pomohly upevnit její identitu západoamerického jednotlivce. Tato zkušenost se sebeidentifikací podpořila její zájem o západní krajinu. Její práce byla posílena návštěvami rezervace Navajo v Red Rock Arizona, kde Elizabeth Forster nastoupila do zaměstnání zdravotní sestry.  Gilpinová je považována za jednu z největších fotografek se specializací na platinotypii a mnoho jejích platinotisků je nyní v muzeích po celém světě. Řekla: „Vždy jsem milovala proces platinového tisku. Je to ten nejkrásnější obraz, jaký lze získat. Má největší škálu kontrastu. Není to složitý proces; zabere to jen čas.“  Během třicetiletého období od roku 1945–1975 byla její práce prezentována na více než stovkách samostatných a skupinových výstav. Práce Gilpinové je archivována v Centru pro kreativní fotografie na University of Arizona v Tucsonu v Arizoně.  Až do své smrti v roce 1979 působila jako fotografka a jako účastnice umělecké scény Santa Fe.  Její fotografické a další archivy jsou umístěny v Amon Carter Museum of American Art ve Fort Worth, Texas.

Laura Gilpinová (nepřechýleně Gilpin; 22. dubna 1891 – 30. listopadu 1979) byla americká fotografka. Je známá svými fotografiemi amerických indiánů, zvláště kmenů Navajo a Pueblo a krajin jihozápadní Ameriky. Začala fotografovat již v mladém věku a fotografii vystudovala v New Yorku v letech 1916 – 1917 na škole Clarence Hudsona Whitea. Pak se vrátila do svého domova v Coloradu a začala působit jako profesionální fotografka.

Laura Gilpin (* 22. April 1891 in Austin Bluffs bei Colorado Springs; † 30. November 1979 in Santa Fe) war eine US-amerikanische Fotografin.


Vlastnosti.

Operační systém SteamOS je určen primárně k hraní počítačových her v obývacím pokoji. Jeho uživatelé mohou streamovat hry z počítačů běžících na jiných operační systémech (Windows, macOS, Linux) na počítač používající SteamOS a mohou využít sdílení herní knihovny stejně jako v programu Steam. Valve tvrdí, že pomocí SteamOS dokázali zvýšit rychlost vykreslování snímků her (FPS).  Jelikož SteamOS je určený pouze k hraní her v obývacím pokoji, nemá mnoho jiných vestavěných funkcí s výjimkou prohližení internetu a hraní her; v základní instalaci chybí například správce souborů a prohlížeč obrázků, uživatelé ovšem mohou použít dostupné prostředí pracovní plochy GNOME a doinstalovat libovolný software. SteamOS zatím nepodporuje streamovací služby, ale Valve v současné době vyjednává se službami jako Spotify a Netflix o budoucí spolupráci a již nyní jsou na obchodu Steam k dispozici filmy nezávislých tvůrců. SteamOS nativně podporuje grafické karty od výrobců Nvidia, Intel a AMD.  Valve později do SteamOS přidalo podporu přehrávaní filmů (ovšem pouze filmů, které se prodávají na obchodu Steam), televizních programů a hudby z lokálních úložišť. Aktualizace systému z října 2015 přidala do vestavěného internetového prohlížeče podporu pro Netflix a další obsah chráněný ochranou DRM.  Současné hardwarové požadavky výchozí instalace SteamOS jsou: Existuje také upravený instalátor, pomocí kterého jde SteamOS nainstalovat na pevné disky o menší velikosti a instalátor, který podporuje základní desky využívající BIOS. Tyto instalátory se dají najít v repozitáři Valve.

Historie.

Při přednášce na LinuxConu v roce 2013 prohlásil spoluzakladatel a ředitel firmy Valve Gabe Newell, že věří, že „Linux a otevřený software jsou budoucností hraní“ (ačkoliv není jasné, zda si myslí, že i samotné hry by měly mít otevřenou licenci), oznámil, že jeho společnost pomáhá herním vývojářům, kteří chtějí dostat své hry na Linux a že Valve připravuje oznámení iniciativy, která dostane Linux do obývacích pokojů. Dne 20. září 2013 Valve na svém webu vydalo prohlášení sdělující, že „svět Steamu se rozšíří v roce 2014“ a že připravují tři oznámení pro „zákazníky, kteří chtějí Steam ve svém obývacím pokoji“. 23. září bylo odhaleno první oznámení, SteamOS. Valve prohlásilo, že „došli k závěru, že nejlepší prostředí pro jejich zákazníky bude operační systém postavený kolem samotného Steamu.“ Odhalení se soustředilo především na otevřenost SteamOS; bylo oznámeno, že uživatelé budou moci upravit či nahradit jakoukoliv z jeho částí a že bude k dispozici zdarma.  V říjnu 2013 Valve oznámilo dvoudenní konferenci „Steam Dev Days“, kde si herní vývojáři mohli ozkoušet SteamOS a Steam Machines a sdělit Valve své připomínky. Stejný měsíc Nvidia oznámila spolupráci s Valve na podpoře SteamOS s pomocí vývojového prostředí Nvidia GameWorks obsahujícího PhysX, OptiX, VisualFX a další API od Nvidie.  V listopadu 2013 Valve potvrdilo, že nebudou vyvíjet žádné exkluzivní hry pro SteamOS a doporučili ostatním vývojářům to samé, jelikož jejich cílem je rozšířit hry mezi co největší množství zákazníků. V prosinci Valve oznámilo, že beta verze SteamOS vyjde 13. prosince 2013. Po vydání této beta verze Valve doporučilo uživatelům, že pokud nemají zkušenosti s linuxovými systémy, měli by počkat až na další verze v roce 2014.

Výkon.

Web Phoronix v prosinci 2013 porovnal výkon tří grafických karet od firmy Nvidia na SteamOS a Windows 8.1. Závěrem bylo, že linuxové ovladače od firmy Nvidia dosahují srovnatelného výkonu jako ovladače na Windows, ze kterých vycházejí.  GameSpot v lednu 2014 porovnal výkon SteamOS ve hrách s výkonem Windows s použitím stejného hardwaru na dvou počítačových sestavách s grafickými kartami od Nvidia a AMD a nastavení. Bylo zjištěno, že na grafické kartě od AMD při použití SteamOS běží Dota 2, Left 4 Dead 2 a o poznání pomaleji. Left 4 Dead 2 se taktéž zasekávalo, což bylo přiřčeno chybě v ovladači. Na kartě Nvidia běželo Metro: Last Light o něco rychleji a Dota 2 běžela stejně. Ve článku bylo řečeno, že Left 4 Dead 2 na kartě Nvidia pod SteamOS běželo rychleji, ale nebylo specifikováno jak, protože podle grafu uvedeném ve článku mělo v porovnání s Windows méně snímků za sekundu. Na obou kartách měly v porovnání s Windows Left 4 Dead 2 a Dota 2 na SteamOS delší nahrávací časy.  Web Ars Technica v listopadu 2015 po oficiálním vydání Steam Machines porovnal výkon multiplatformních her na SteamOS a Windows 10 na stejném počítači a zjistil, že hry na SteamOS měly v porovnání s Windows 10 o 21% až 58% nižší průměrný počet snímků za sekundu. Dle názoru autora článku na Ars Technica to mohlo být způsobeno nedostatkem zkušeností vývojářů s optimalizací pro OpenGL a v budoucnu by mohlo dojít k zlepšení. V článku také bylo poznamenáno, že jejich test, obsahující pouhých šest her na jediném počítači, není příliš směrodatný.  Hry programované primárně pro OpenGL a Linux mohou běžet rychleji než jejich verze na Windows, což je vidět na testu webu Phoronix, kde freewarový klon hry Quake OpenArena běžel na Ubuntu 15.04 rychleji než ve Windows 10. Primární subjekty testu webu Phoronix byly hry OpenArena, Xonotic a program GpuTest. V OpenArena a GpuTest bylo Ubuntu 15.04 mírně rychlejší než Windows 10 pro všechny grafické karty použité v testu. Xonotic v0.8 ovšem běžel mnohem lépe na Windows 10 než na Ubuntu 15.04.

Přijetí.

Oznámení systému SteamOS bylo komentováno spoustou vývojářů počítačových her. Tvůrce hry Minecraft Markus Persson prohlásil, že to je „skvělá zpráva“ a tvůrce hry Thomas Was Alone Mike Bithell nazval systém „povzbudivým“ pro nezávislé hry. Další vývojáři jako DICE, tvůrci série Battlefield, a Creative Assembly, tvůrci série Total War, prohlásili, že je možné, že jejich budoucí tituly vyjdou na Linux a SteamOS.  Ředitel studia Gearbox Software Randy Pitchford prohlásil, že podle něj SteamOS potřebuje nějakou exkluzivní aplikaci, která k němu přitáhne vývojáře a že „bez nějaké hry, kterou by každý musel mít, čekám, že herní průmysl bude SteamOS zvědavě pozorovat, ale celkově ho to příliš neovlivní.“ Richard Stallman, hlava nadace Free Software Foundation, SteamOS opatrně podporuje, ale nesouhlasí s použitím DRM a prodejem her.  Beta verze SteamOS se setkala se smíšenými recenzemi. Henry Winchester v recenzi webu TechRadar pochválil přehledné uživatelské prostředí a budoucí potenciál, ale zkritizoval obtížnou instalaci a chybějící funkce z programu Steam. Thomas Morgan z webu Eurogamer na problémy při instalaci nenarazil, ale negativně komentoval absenci detekce nativního rozlišení monitoru a audio výstupu a malý počet dostupných her. Také ovšem pochválil uživatelské prostředí a nazval beta verzi „dobrým začátkem.“  Od prvotního vydání se média jako Ars Technica k SteamOS vrátily a vydaly články o jeho růstu, kladech a záporech. Dva z výrobců, kteří plánovali vyrábět soustavy se značkou Steam Machine – Falcon Northwest a Origin PC – nakonec od plánu nabízet soustavy upustili kvůli limitacím SteamOS v porovnání s Windows; zástupci firmy Falcon Northwest ale prohlásili, že pokud dojde k zlepšení výkonu SteamOS, začnou o výrobě Steam Machines opět uvažovat.

SteamOS je linuxová distribuce založena na distribuci Debian, kterou vyvíjí společnost Valve Corporation jako primární operační systém pro své herní konzole Steam Machine. Byla odhalena 13. prosince 2013 zároveň s oznámením začátku uživatelského betatestování Steam Machines.

SteamOS ist eine Linux-Distribution, die auf Debian aufbaut und von Valve entwickelt wird. Es läuft als Betriebssystem auf den „Steam Machine“ genannten Spielekonsolen und ist zudem auch auf „gewöhnlichen“ PCs kostenfrei installierbar und nutzbar.


Biografie.

Pocházela ze španělského rodu Trastámarů, panujícího v Aragonii, Neapoli a na Sicílii. Stala se manželkou milánského vévody Gian Galeazza Sforzy; po jeho smrti sídlila v Bari, obklopena představiteli italské renesance. Angažovala se v rozvoji školství – hojně obdarovávala místní školy. Její syn Francesco Maria Sforza (zemřel jako mladý) nosil titul nástupce milánského trůnu, její dcera Bona se stala manželkou polského krále Zikmunda I. Starého.

Manželství.

Již v roce 1472, když byly princezně dva roky, bylo naplánováno manželství Isabely s jejím bratrancem Gian Galeazzem Sforzou, synem milánského vévody Galeazza Maria Sforzy a jeho manželky Bony Savojské. Protože byli snoubenci úzce spřízněni, byl ke sňatku zapotřebí papežského dispensu, kterého bylo u papeže Sixta IV. snadno dosaženo. 30. dubna roku 1480 byla manželská smlouva ratifikována. V srpnu roku 1488 přijel do Neapole vyslanec Sforzů Agostino Calco s cílem dohodnout poslední detaily smlouvy a průběhu svatebních obřadů. Přijel v době skonu Isabeliny matky Ippolity Marie. Přes povinný smutek rozhodl aragonský král Ferdinand II. svatbu neodkládat.  V prosinci téhož roku přicestovalo milánské poselstvo v čele s ženichovým bratrem Ermesem do Neapole, kde se 23. prosince uskutečnil obřad "per procura" (v zastoupení), jak bylo tehdy zvykem. Po Vánocích se vydala Isabela se svou svitou vstříc setkání se svým manželem. 18. ledna roku 1489 přibyla do Janova, kde si odpočala před cestou do Tortony, kde již na ni čekal Gian Galeazzo. K jejich setkání došlo 24. ledna, 1. února se Isabela vydala do Milána, kde se následujícího dne uskutečnil svatební obřad.  13. ledna roku 1490 se v "Sala Verde" v Castello Sforzesco uskutečnilo u příležitosti svatby Isabely s Gian Galleazem alegorické představení "Il Paradiso" na libreto Bernarda Bellincioniho; scénografie a kostýmy byly dílem Leonarda da Vinci.  Z manželství Isabely a Gian Galleaza vzešly čtyři děti – syn a tři dcery:

První léta v Miláně.

Krátce po svatbě se manželé vypravili do Pavie, kde jim strýc Gian Galeazza, milánský regent Mediolanu Lodovico Sforza, připravil sídlo. Vztahy Isabely s Lodovicem nebyly nejlepší, princezna se ale spřátelila s jeho milenkou Cecilií Gallerani. Ani manželské soužití Isabelino nebylo zpočátku zdařilé, Gian Galeazzo se neměl k naplnění manželství. V dubnu roku 1490 se zvěsti o stálém Isabelině panenství donesly na uherský dvůr k její tetě Beatrix Neapolské. Krátce nato se Gian Galeazzo rozhodl žít s manželkou a již v květnu Isabela otěhotněla. 30. ledna roku 1491 přivedla na svět syna, jenž dostal jméno Francesco na počest svého děda, Francesca I. Sforzy.  Konflikt mezi Isabelou a Lodovicem postupně stále více sílil. Ludovico přidělil Isabele ponuré komnaty, jež jí měly znechutit pobyt v Miláně. Vzal na sebe rovněž závazek výchovy Francesca, čímž ho izoloval od rodičů. Když nepomohlo naléhání na Lodovica, pokusila se Isabela sblížit s jeho manželkou Beatricí d ́Este, kterou přemluvila k odsunutí Lodovicovy milenky Cecilie Gallerani od dvora.

Izolace od dvora.

Na podzim roku 1492 vypukl skandál, když Isabela byla obviněna z pokusu vraždy. Poté, co se princezna dozvěděla, že Gian Galeazzo zahrnuje obzvláštní pozorností milence zvaného "Rozone", měla navést sloužící, aby otrávili princova favorita, obviněného Isabelou z navádění prince k nevázanosti. Ludovico využil incidentu k tomu, aby celkově zdiskreditoval Isabelu, která od té doby žila v úplné izolaci − objevovala se výlučně při oficiálních příležitostech. Když 26. ledna roku 1493 Isabela porodila dceru Ippolitu, neměla tato událost žádný ohlas, na rozdíl od narození Lodovicova syna "Ercola Massimiliana". 2. února 1494 ve Vigevanu porodila princezna další dceru, Bonu Marii. Datum narození tohoto dítěte je známé z vlastnoručních zápisků princezny v její modlitební knížce, kde ovšem je uvedeno nesprávně, jako by se Bona narodila v únoru 1495. V té době se u churavého Gian Galleaza objevily opět žaludeční potíže, které vedly až k jeho smrti 21. října 1494. 22. října šlechta prohlásila novým vládcem Milána Lodovica Sforzu.

Problémy po smrti manžela.

Po smrti Giana Galeazza Lodovico navrhl Isabele, aby spolu s dětmi přesídlila do milánského hradu. Během pobytu v Miláně byla Isabela pod dohledem, jenž jí znemožňoval kontakt se světem. V únoru roku 1495 porodila pohrobka, nejmladší dceru Biancu Marii. V tomtéž roce zemřel její otec Alfons II., o rok později, v roce 1496 její bratr Ferdinand II. Krátce nato zemřela i osmnáctiměsíční Bianca Maria. V roce 1496 zemřely i tři děti Lodovicovy: Galeazzo, Leone a Bianca Giovanna a přítomnosti Isabely s dětmi začala vládci Milána vadit. Princezna se přestěhovala do dávného paláce Sforzů u milánské katedrály, zanechavši u Lodovicova dvora syna Francesca. V roce 1499 po útoku francouzského krále Ludvíka XII. prchl Lodovico do exilu. U obyvatel Milána narůstala popularita Isabelina syna, kterého však král vzal s sebou do Francie. Princezna dostala od krále skromnou penzi a vydala se do Neapole. Cestou do svého rodného města navštívila příbuzné v Mantově a Bologni. V polovině února roku 1500 pobývala v Římě u svého bratra Alfonsa, manžela dcery papeže Lukrecie Borgii.

Převzetí vlády v Bari.

Porážka a zajetí Lodovica v bitvě u Novary zlepšily majetkovou situaci Isabelinu. Neapolský král Federico I. přiměl vazaly Sforzy složit jí hold a ona se pokusila bojovat o vládu v Miláně pro svého syna, v čemž jí pomáhala její švagrová Bianca Maria; toho konání však nevedlo k úspěchu.  Po válce Federica s francouzským králem pobývala Isabela i s dětmi na ostrově Ischia. Tam v roce 1501 zemřela její osmiletá dcerka Ippolita.  Po jednáních se zástupci Španělska získala princezna získala potvrzení privilegií v Bari a Rossanu, v zemích, které jí kdysi věnoval Lodovico; převzala je v dubnu roku 1502 a přestěhovala se s dcerou a dvorem do zámku v Bari. Záhy, v červnu téhož roku, znovu vypukla válka mezi Francií a Španělskem a Isabela se na jistý čas vydala do Neapole. Zakrátko se vrátila do Bari a vzala s sebou syna Alfonse a Lukrecie, prince Rodriga, jehož jí svěřili na vychování. Po převzetí Bari se zabývala administrativními záležitostmi a bojem o ztracený majetek. Na jejím dvoře pobývala řada básníků a jiných renesančních umělců. Starala se o výchovu své jediné dcery, jež jí zůstala; její vzdělání vedli Christostom Colonna a Antonio Galateo. Podporovala rozvoj školství, hudby i literatury ve vévodství.

Choroba dcery a smrt syna.

V roce 1510 vážně onemocněla jediná Isabelina dcera, Bona Marie. Vévodkyně se uchýlila do kláštera Santa Maria della Nuova s prosbou o modlitbu za zdraví nemocné princezny. Když se Bona uzdravila, obě se vypravily na pouť do kláštera, kde složily děkovné dary. V lednu roku 1512 se vévodkyně dověděla o tragické smrti svého jediného syna Francesca, který zemřel po pádu s koně při lovu. V srpnu téhož roku zemřel v Bari i Isabelin chovanec, princ Bisceglie Rodrigo. Po smrti syna se Isabela zcela věnovala výchově svého jediného přeživšího dítěte, dcery Bony. Plánovala její manželství s Massimilianem Sforzou, synem Ludovica, který přebýval v Innsbrucku na dvoře císaře Maxmiliána I.; chtěla jí tak zajistit vládu v Miláně. Proto se Isabela obrátila v roce 1515 na městskou radu, aby jí schválila příspěvek na Boninu záležitost. 5. ledna bylo rozhodnuto o vyplacení 18 000 dukátů princezně. Když Massimiliano otálel s ženitbou, vyslala Isabela do Říma žádost o pomoc. Řím v té době plánoval provdat Bonu za bratra savojského vévody Filipa. Nakonec však ani jeden z těchto plánů nevyšel.

Manželství dcery se Zikmundem I. Starým.

Když v roce 1515 zemřela po krátkém manželství žena Zikmunda I. Starého, Barbora Zápolská, projevil král zájem oženit se s Isabelinou dcerou Bonou. Vévodkyně vyslala Vídně dceřina vychovatele Christostoma Colonnu, aby tam dbal na princezniny zájmy. 6. prosince roku 1517 se vévodkyně účastnila svatby "per procura" Bony a Zikmunda; na svatební oslavy bylo pozváno mnoho představitelů italské aristokracie. Podle manželské smlouvy měla Isabela jako Bonino věno vyplatit králi 100 000 dukátů čistého zlata a nesměla od tohoto okamžiku prodávat své statky, které po její smrti měla Bona zdědit. Vévodkyně hradila i náklady na cestu dcery do Krakova. 3. února roku 1518 se Isabela rozloučila s Bonou, svým jediným dítětem, která opustila Neapol a vydala se na cestu do svého nového domova v královském zámku na Wawelu v Krakově. Na památku rozloučení nechala vyrýt do kamene Boninu šlépěj a nápis: "Zde stanula polská královna, když se loučila s Donnou Isabelou, svou matkou, milánskou vévodkyní".

Spor o dědictví po Janě Neapolské.

Koncem roku 1518 se Isabela vypravila do Polska za dcerou, která čekala své první dítě. (Dcerka, narozená 18. ledna 1519 dostala po babičce jméno Isabela). Vévodkyně však k dceři nedorazila kvůli smrti své tety, královny Jany Neapolské (1478-1518). Jana odkázala Isabele sporný majetek, který si částečně nárokoval rovněž španělský král Karel V. Aby se domohla tetina odkazu, musela se vévodkyně obrátit na neapolský nejvyšší soud. Obrátila se s prosbou o pomoc na svého zetě, polského krále Zikmunda, který vyslal do Španělska svého tajemníka Jana Dantyszka. Pomáhaje Isabele, měl král naději, že při vyhraném procesu se rychleji dočká vyplacení Bonina věna. Když se záležitost nehýbala z místa, poslal král v dubnu roku 1520 ke Karlovi Hieronima Łaskiego, i tato mise však skončila nezdarem. Příležitost se naskytla, když se Dantyszkovi podařilo setkat se s císařem. Cestou se královský tajemník zdržel ve Španělsku, kde 24. února roku 1523 jednal o dědictví s kancléřem Gattinarou. V červenci 1523 Zikmund vyslal k Isabele svého tajemníka Ludwika Decjusza, aby pomohl vévodkyni v řešení přetrvávajícího konfliktu.  Isabela Aragonská se vyřešení celé záležitosti nedočkala: na počátku října roku 1523 vážně onemocněla, počátkem února následujícího roku se její stav výrazně zhoršil a 11. února 1524 Isabela zemřela.  Pochována byla v kostele San Domenico Maggiore v Neapoli. Na její sarkofág bylo umístěno čtyřverší Hieronima Sforzy, označující Isabelu za potomka sta králů. Nápis tak upomínal na starobylost jejího rodu, který po přeslici pocházel od Karla Velikého

Isabela jako Mona Lisa?

Teorie některých badatelů označují Isabelu za jednu z možných předloh portrétu "Mony Lisy" Leonarda da Vinci (1452-1519). Uvádí se rovněž dokonce, že se za Mistra Leonarda tajně provdala a porodila mu dva syny a tři dcery.  Zastánci této teorie vycházejí z toho, že Leonardo da Vinci byl 11 let dvorním malířem milánského vévodského dvora. Podoba temně zeleného oděvu Mony Lisy má naznačovat, že jde o členku domu Sforza a podle této teorie jde o první oficiální portrét nové milánské vévodkyně, který měl být namalován na jaře nebo na podzim roku 1489 (nikoli v roce 1503).

Isabela Aragonská (2. října 1470 – 11. února 1524) byla neapolská princezna, vnučka krále Ferdinanda I. a dcera Alfonsa II. V letech 1489 až 1494 milánská vévodkyně, 1499 až 1524 vévodkyně z Bari a princezna z Rossana. Po smrti svého bratra Ferdinanda II. se stala pretendentkou titulu Jeruzalémský král v neapolské linii.

Isabella von Aragón (auch "Isabella von Neapel"; italienisch "Isabella d’Aragona"; * 2. Oktober 1470 im Castel Capuano in (Neapel); † 11. Februar 1524 in Neapel) war von 1494 bis 1499 Herzogin von Mailand und ab 1499 bis zu ihrem Tod Herzogin von Bari sowie Fürstin von Rossano.


Vývoj.

Vývoj letounu začal již v roce 2007 a je rozdělen na tři fáze.

První fáze.

První fáze je fáze studie a vývoje potřebných technologií. Od roku 2007 společnost Lockheed spolupracovala s různými společnostmi na vývoji a testu potřebných technologií potřebných pro použití v budoucím letounu. Například se společností Aerojet Rocketdyne spolupracovala na vývoji motorů.

Druhá fáze.

V druhé fázi Lockheed vyrobí volitelně pilotovaný, jednomotorový, technologický demonstrátor o délce 18 m, u něhož je plánována stavba na rok 2018 a první vzlet v roce 2023.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi po otestování demonstrátoru bude stavěn plnohodnotný letoun. Stavba je plánována na rok 2023.

Specifikace.

Pohon.

Nová pohonná jednotka je společnou konstrukcí společností Lockheed a Aerojet Rocketdyne. Motor se skládá z kombinace proudového a náporového motoru se společným vstupním otvorem pro nasávání vzduchu a společnou výstupní tryskou. Část proudového motoru bude založena na některém z dostupných motorů Pratt & Whitney F100 nebo General Electric F110, které budou modifikovány, aby byly schopny krátkodobě dosáhnout rychlosti M=3. Po dosažení maximálního výkonu proudové části motoru se zapne náporová část motoru a po dosažení

Výzbroj.

Primárním úkolem letounu je průnik do silně bráněného území za účelem jeho průzkumu.  Zvažována je však i integrace výzbroje do letounu. V úvahu je brán i fakt, že vzhledem k rychlosti letu, mohou být případně používané střely lehčí, protože potřebnou rychlostí již disponuje samotný letoun. Nižší hmotnosti je možné dosáhnout menší zásobou paliva potřebnou pouze pro manévrování v prostoru cíle.

Lockheed SR-72 je hypersonický, bezpilotní průzkumný letoun s kombinovaným pohonem proudovými-náporovými motory. Letoun je vyvíjen zvláštním oddělením Lockheed Skunk Works. Filozofie letounu je dosahovat takových rychlostí, které umožní průnik silně bráněným územím s téměř nulovou možností letoun ohrozit. Průlet kritickou oblastí je plánován maximální rychlostí M=6, kterou je letoun schopen udržovat několik minut.

Bei der Lockheed Martin SR-72 handelt es sich um ein Konzept für ein unbemanntes Hyperschallflugzeug, das mit Geschwindigkeiten von Mach 6 in großen Höhen ISR-Operationen durchführen soll. Es wird von Lockheed Martin in den "Skunk works" als Nachfolger der berühmten SR-71 Blackbird entwickelt.