Biografie.

Mládí.

Hardyho sympatie k matematice se u něho projevovaly už od mala. Když mu byly teprve dva roky, psal si čísla až do milionů a když šel do kostela, bavil se faktorizací čísel církevních písní.  Po škole v Cranleighu získal kvůli svému matematickému nadání stipendium na Winchester College. V roce 1896 začal navštěvovat Trinity College na Cambridgeské univerzitě. V roce 1903 získal titul M.A. ("Master of Arts"), což byl v té době nejvyšší titul na anglických univerzitách. Od roku 1906 pracoval jako profesor, ale pouze šest hodin týdně, takže měl dostatek času na výzkum. V roce 1919 odešel na Oxfordskou univerzitu, ale v roce 1931 se zase vrátil na Cambridge.

Práce.

Hardy je známý jako reformátor britské matematiky. Zavedl do ní totiž přísnost, která byla dříve charakteristická pro Francii, Švýcarsko a Německo. Britští matematici se většinou po vzoru Isaaca Newtona věnovali aplikované matematice, ale Hardy oproti hydrodynamice, která měla v Cambridgi významnou roli, agresivně prosazoval čistou matematiku.  Od roku 1911 spolupracoval s Johnem Littlewoodem v oblasti matematické analýzy a analytické teorie čísel. Udělali velký pokrok v řešení Waringova problému a také v teorii prvočísel. Spolupráce Hardyho a Littlewooda je jedna z nejúspěšnějších a nejznámějších v dějinách matematiky. Při přednášce v roce 1947 řekl dánský matematik Harald Bohr: „V dnešní době žijí jen tři výborní angličtí matematici: Hardy, Littlewood a Hardy-Littlewood.“  Hardy také v roce 1908 nezávisle na Wilhelmu Weinbergovi formuloval Hardy-Weinbergův zákon, základní princip populační genetiky.  Sbírka jeho článků byla vydána v sedmi vydáních nakladatelstvím Oxford University Press.

Osobnost.

Jako dítě byl Hardy velmi stydlivý. Během školních let byl nejlepší ve třídě ve většině předmětů a vyhrál mnoho cen, ale nerad je přebíral před celou školou. Nerad se setkával s neznámými lidmi a nesnesl hledět na sebe v zrcadle.

Godfrey Harold “G. H.” Hardy FRS (7. února 1877 Cranleigh – 1. prosince 1947 Cambridge) byl významný anglický matematik známý svou prací v oblasti teorie čísel a matematické analýzy.

Godfrey Harold Hardy (* 7. Februar 1877 in Cranleigh, Surrey; † 1. Dezember 1947 in Cambridge, England) war ein britischer Mathematiker. Seine Arbeitsgebiete waren Analysis und Zahlentheorie. Enge Freunde sprachen ihn mit „Harold“ an, aber sonst wird er allgemein „G. H. Hardy“ genannt.


Život a dílo.

Byl žákem svého staršího bratra, anatoma a porodníka Williama Huntera (1718-1783).  Hunter pracoval v nemocnici sv. Jiří v Londýně jako patolog, ale i jako chirurg. Jeho dílo je rozsáhlé. Jeho obrovský přínos se týká hlavně onkologie (nauky o nádorech). Popsal histologickou skladbu mnohých z nich a popsal jejich místní šíření i metastázy. Operoval generála Gareho, který měl rakovinu konečníku a při následné pitvě zjistil a popsal podrobně skladbu tohoto nádoru. Slavnému malíři Gainsborougovi ošetřoval nádor na šíji, který byl už příliš pokročilý, takže jej odmítl operovat. Pro dnešního člověka je překvapivé, že Hunter své pacienty nejdříve operoval a pak pitval. Chirurgové v 18. století měli omezené možnosti. Anestezie (umrtvení) ani narkóza neexistovaly. Důležité bylo však poznání, na němž mohla být stavěna další studia.  Hunter také popsal rakovinu prsu a úspěšně ji několikrát operoval. Ale pracoval i v jiných odvětvích. Popsal například u muže, který utrpěl těžký úraz hlavy, prvně subtomální hematon (výron krevní pod tvrdou plenu mozkovou), dnes běžnou diagnózu, vyžadující většinou úspěšný neurochirurgický výkon.  Poznával taky (tehdy časté) neštovice a mohl zavést vhodnou léčbu. Bylo to ještě před tím, než Edward Jenner (mimochodem Hunterův důvěrný osobní přítel) zavedl očkování proti nim. Hunter jako první rozpoznal vnitřní strukturu kostí, zjistil, že jsou živeny z epifýz (částí kosti pod hlavicí kloubů). Zjistil i změny epifýz s věkem a popsal resorpci (vstřebávání) a depozici (ukládání) v nich. Byl také prvním, kdo se zabýval složením zubů a popsal je (v roce 1771).  Soudě podle jeho prací byla nejčastější nemoc v osmnáctém století onemocnění střevní. John Hunter popsal ve svých dílech histopatologii (mikroskopické postižení tkání) obou částí tenkého střeva, jejuna a ilea. Nezřízená byla prý jeho zvědavost. Dal si (podle některých zdrojů) posílat od přítele Jennera ježky, jež pak pitval a srovnával s člověkem. Zvědavost byla však základem jeho poznání. A toto poznání přineslo mnoho. Jeden z jeho životopisců Cohen napsal, že „Hunter určitě ohlásil zdroj moderní patologie“. Ovšem Hunter se dopustil i omylů: v roce 1786 napsal studii o pohlavních nemocech, v níz se domnívá, že syfilis a kapavka jsou jedna a táž nemoc.  Do své filosofie Hunter zahrnoval jak indukci, tak dedukci. To bylo sice učení Francise Bacona, slavného anglického filosofa žijícího dvě stě let před Johnem Hunterem v alžbětinské době, ale podle udání životopisců nečetl Hunter prý nikdy nic jiného než svá vlastní díla. Ke své filozofii tedy došel patrně svými vlastními úvahami a na základě vlastních pozorování.

John Hunter (13. února 1728 – 16. října 1793) byl skotský lékař a chirurg, který je považován za zakladatele moderní patologie či patologické anatomie, jako oboru, který se zabývá diagnózou zemřelých nemocných, kterou zjišťuje pitvou. Byl jeden z prvních, ne-li vůbec první, kdo získával pitvou zemřelých výsledky, jež opravovaly, doplňovaly, nebo potvrzovaly diagnózu kliniků. Přitom jeho poznatky rozšířily nejen znalosti příčin nemocí, ale i samo poznání lidského těla (anatomii).

John Hunter (* 13. oder 14. Februar 1728 in Long Calderwood bei East Kilbride in Lanarkshire, Schottland; † 16. Oktober 1793 in London) war ein britischer Wundarzt, Militärarzt, Zahnheilkundler, Anatom und Chirurg, der als Begründer der experimentellen wissenschaftlichen Chirurgie gilt.


Historie.

Společnost vznikla jako reakce na svůj nizozemský protějšek. Zakládací charta byla vydána 31. prosince 1600 královnou Alžbětou I., avšak byla časově omezená, musela se tedy po několika letech opět obnovovat. Tato listina zaručovala monopol, společnost dokonce mohla zabavit takové zboží, které jí podle monopolu výhradně náleželo. V čele společnosti stál guvernér a rada čtyřiadvaceti prezidentů s jednoročním mandátem. Každý ředitel byl v čele určité komise, které zodpovídaly za jednotlivé činnosti společnosti. Dne 31. května 1609 král Jakub I. prohlásil Alžbětinu chartu za "věčnou", avšak vyhradil si právo jednou za tři roky listinu pozměnit.  Jelikož obchod s kořením v Indonésii byl v rukou Portugalců a Nizozemců, hledali Britové své základny na méně frekventovaných místech, především v Přední Indii. Své faktorie a základny založili při pobřeží Rudého moře a v Maskatu, Súratu a Mačilípatnamu v Indii. Pronikli také na Ostrovy koření (Moluky) a dokonce zřídili faktorii v japonském Hiradu, odkud byli ale roku 1623 vyhnáni.  Na přelomu 20. a 30. let začalo pro společnost období vážné krize. Morová epidemie v Anglii v roce 1625, po ní následující hospodářská recese a zuřící třicetiletá válka na kontinentě značně znesnadnila financování společnosti. Situaci nepomohly aní války a hladomor v indickém Gudžarátu ani zvyšující se nizozemská konkurence (běžně docházelo k pirátským přepadům a bojům mezi východoindickými společnostmi). Navíc ještě musela bojovat s vnitřní konkurencí v podobě utvářející se Skotské Východoindické společnosti, kterou musela nakonec ta britská vyplatit jak u krále (půjčka £20 000 ), tak u zakladatele SVIS Jamese Cunninghama. Společnost musela uzavřít některé faktorie, úplně se stáhla z Moluk. Největší pohroma však přišla za občanské války v Anglii. Akcionáři společnosti se rozdělili na republikány a royalisty, navíc její lodě byly použity v bitvách znesvářených stran. V roce 1653 dokonce Oliver Cromwell zastavil platnost charty společnosti. Ta byla obnovena v roce 1657 za "půjčku" £50 000.  Po restauraci královské moci v Británii se situace měnila k lepšímu. Pomohl jí nepřátelský vztah s Cromwellem a pár "půjček" králi (£3 000 ) a jeho bratrovi (£1 000 ). Další vzpruhou pro společnost byl tzv. "Zákon o plavbě" (1651), který vylučoval Nizozemce z obchodu s Anglií. Navíc získala rozsáhlá práva, co se týče styku s asijskými státy. Společnost mohla vyhlašovat válku a uzavírat mír s domorodými vládci, spravovat území kolem svých pevností a soudit a trestat místní obyvatelstvo. Také mohla razit mince (1676), jen pro užití v Orientu. Začala tedy razit rupie, picey a pagody. Tím získala téměř úplnou hospodářskou nezávislost na panovníkovi. Důležitou roli hrálo převedení korunní provincie na ostrově Bombaj (věno královny Kateřiny z Braganzy) do jejích rukou. Bombaj se brzy stala centrem obchodu s Indií a výchozím bodem pro podmanění si celého subkontinentu.

Současnost.

Dne 1. ledna 1874 byla společnost oficiálně rozpuštěna. Obchodní jméno však nadále existovalo pod ministerstvem financí. V roce 1974 byla společnost odkoupena soukromými investory a zaměřila se na obchod s kávou a čajem. V roce 2010 se stal majitelem britský obchodník indického původu, Sanjiv Mehta. Společnost má sídlo v Londýně.

Odkazy ve filmech.

Východoindická společnost se objevila také v některých současných filmech. Jako příklad by mohla posloužit série filmů Piráti z Karibiku.

Britská Východoindická společnost (,, nebo ), byla jedna z prvních akciových společností na světě (první byla, Nizozemská Východoindická společnost). Fungovala od roku 1600 do roku 1874 a své sídlo měla v anglickém Londýně. Společnost se zabývala hlavně obchodem s bavlnou, hedvábím, barvivem indigo, ledkem, čajem a také s opiem.

Die Britische Ostindien-Kompanie (British East India Company, BEIC), bis 1707 "English East India Company" (EIC), war eine Ostindien-Kompanie, die durch einen Freibrief entstand, den Königin Elisabeth I. einer Gruppe von reichen Londoner Kaufleuten am 31. Dezember 1600 ausstellte. Die Gesellschaft erhielt den Namen "Governors and Company of merchants of London trading to the East-Indies". Ihr wurde das Recht zugestanden, auf 15 Jahre sämtlichen Handel zwischen dem Kap der Guten Hoffnung und der Magellanstraße abzuwickeln (Indienhandel). Sie erhielt auch ein Siegel, konnte ihren Gouverneur und die 24 Direktoren selbst wählen und durfte sich selbst Korporationsgesetze („by-laws“) geben.


Stavba.

Dodavatelem lodí jsou společnosti BAE Systems a VT Group, které pro tento účel vytvořily společný podnik BVT Surface Fleet. Jako první v březnu 2003 začala stavba torpédoborce "Daring", který jako první loď své třídy 23. července 2009 vstoupil do služby. V roce 2010 následoval "Dauntless", v roce 2011 "Diamond" a v roce 2012 "Dragon". Roku 2013 byly zařazeny poslední dvě jednotky "Defender" a "Duncan".  Jednotky třídy "Daring":

Konstrukce.

Konstrukce třídy "Daring" je ovlivněna britskou účastí na britsko/italsko/francouzském projektu "Horizon" – společném vývoji fregat nové generace, z něhož Velká Británie roku 1999 vystoupila. Má však například pro tento projekt vyvinutý protiletadlový systém PAAMS (Principal Anti Air Missile System) využívající radar SAMPSON a šest osminásobných vertikálních vypouštěcích zařízení Sylver A50 pro střely Aster 15 a Aster 30. Systém PAAMS by měl být účinný i proti protilodním střelám.  Lodě dále nesou jeden 114mm kanón (4.5" Mark 8 Mod 1) a dva 30mm kanóny Oerlikon. Všechny lodě třídy "Daring" jsou schopné nést protizemní střely či obranné systémy typu Phalanx CIWS, v současnosti však tyto nejsou instalovány.  Jsou rovněž vybaveny hangárem pro jeden protiponorkový vrtulník typu Westland Lynx (v současnosti provozovaný) či AgustaWestland AW101. Vrtulníky mohou nést protilodní střely Sea Skua, protiponorková torpéda Stingray, hlubinné pumy a kulomety. Všechny lodě jsou schopny nést 60 námořních pěšáků.  Trup lodí využívá prvky technologie stealth. Pohon tvoří dvě plynové turbíny Rolls Royce WR21. Rychlost je až 27 uzlů a dosah 7000 námořních mil při 18 uzlech.

Operační služba.

"Dauntless" byl v nasazen k podpoře operací proti Islámskému státu. V Perském zálivu se připojil k doprovodu letadlové lodě USS "Carl Vinson"  Třídu "Daring" dlouhodobě sužují problémy s nedostatečným chlazením turbín, které způsobily několik havárií pohonného systému a ztěžují její nasazení v oblastech s horkým klimatem. Ministerstvo obrany v lednu 2016 potvrdilo, že odstranění tohoto problému si vyžádá nákladnou úpravu pohonu plavidel.

Třída Daring (známa i jako typ 45) je třída raketových torpédoborců Royal Navy určených pro protivzdušnou obranu floty i pozemních sil vůči letounům i řízeným střelám. Jsou to největší a nejsilnější postavené britské torpédoborce. Ve službě nahrazují torpédoborce typu 42. Třída se skládá z jednotek HMS "Daring" (D32), HMS "Dauntless" (D33), HMS "Diamond" (D34), HMS "Dragon" (D35), HMS "Defender" (D36) a HMS "Duncan" (D37) (původně byla plánována objednávka 12 kusů).

Die Lenkwaffenzerstörer der "Daring"-Klasse – auch bekannt als Type 45 – lösten zwischen 2009 und 2013 die Zerstörer der "Sheffield"-Klasse (Type 42) der britischen Royal Navy ab. Großbritannien hat mit ihnen nach eigenen Angaben zur Zeit des Zulaufs die modernste Zerstörerflotte der Welt erhalten. Die Schiffe wurden von BAE Naval Systems und VT gebaut.


Konstrukce.

Po ukončení nezdařeného pokusu o unifikaci autobusu a trolejbusu (Karosa ŠM 11 a Škoda T 11) a nerealizovaném projektu Škoda 13Tr byl na začátku 70. let 20. století v podniku Škoda vyprojektován další typ trolejbusu, který byl označen (s ohledem na použitý systém označení trolejbusů Škoda) jako 14Tr. Vývoj byl ale přerušen, poněvadž se předpokládalo nahrazení trolejbusové dopravy dopravou autobusovou. Teprve ropná krize vedla k přehodnocení postoje a práce na projektu vozu 14Tr byly obnoveny.  Vůz 14Tr je dvounápravový trolejbus se samonosnou karoserií. Její kostru tvoří vzájemně svařené prvky – rám, boční stěny, střecha a čela. Každý prvek je zhotoven z ocelových profilů a ze svařených lisovaných dílů. Kostra karoserie je pokryta ocelovým plechem, část pod okny je tepelně izolovaná a odhlučněná antivibračním nátěrem. V interiéru jsou stěny obloženy umělohmotnými deskami. V pravé bočnici jsou umístěny dvoje (u části vozů na export) nebo troje dvojkřídlé skládací dveře. Příčně umístěné sedačky pro cestující jsou potaženy koženkou.  V případě elektrické výzbroje bylo využito výhod posledních sérií trolejbusu 9Tr – tyristorové pulzní regulace.  Vozy nulté (ověřovací; označeny 14Tr0) a první (14Tr01) výrobní série měly problémy s pevností karoserie. Zatímco u vozů 14Tr01 byly problémy vyřešeny dodatečným zesíleném vozové skříně, trolejbusy 14Tr0 byly pro poddimenzování karoserie poměrně brzo vyřazovány. Trolejbusy vyrobené v dalších sériích už měly vozovou skříň zesílenou (silnější sloupky mezi okny a dveřmi, zesílený rošt vozů).  V roce 1995 byla zahájena souběžná produkce modernizované verze 14TrM, od poloviny 90. let byly vyráběny i speciální exportní varianty 14TrE a 14TrSF. Výroba původního typu 14Tr byla ukončena v roce 1999, vozy 14TrM byly produkovány nadále.  Od roku 2002 probíhala v ostrovském závodě Škody, kde se od roku 2004 kompletní trolejbusy již nevyrábí, výroba náhradních vozových skříní, které byly určeny pro neopravitelně poškozené vozy (např. zkorodované, jinak poškozené stářím nebo po nehodě).

Prototypy.

První prototyp, který se od ostatních trolejbusů 14Tr lišil odlišně provedenými čely vozu, byl vyroben již v roce 1972. Po různých zkouškách byl v roce 1974 prodán do Mariánských Lázní, kde obdržel evidenční číslo 22. Vyřazen byl v roce 1981.  Druhý prototyp vozu 14Tr měl obdobný osud. Vyroben byl v roce 1974, ještě téhož roku byl předán do Mariánských Lázní. Zde pod číslem 23 jezdil do roku 1984, kdy byl vyřazen a sešrotován.  Po obnovení prací na vývoji trolejbusu 14Tr bylo v roce 1980 vyrobeno ještě pět prototypových vozů, které se od následně vyráběných příliš nelišily.  Roku 1988 byl vyroben prototyp vozu 14Tr pro jízdu pod napětím 750 V. Do provozu byl zařazen o rok později v Banské Bystrici pod číslem 1001.

Trolejbusový vlak TV–14Tr.

V roce 1985 byla na základě požadavku kyjevského dopravního podniku vyrobena spřažená verze dvou trolejbusů 14Tr, která byla označena jako trolejbusový vlak TV – 14Tr a která měla být náhradou za tzv. scepky tvořené dvojicí trolejbusů 9Tr. Zkoušky jediné vyrobené soupravy TV – 14Tr byly prováděny na zkušební trati do Jáchymova a poté, od roku 1986, v Hradci Králové a v Kyjevě. Homologace pro zahraničí však nebyla dokončena a pro československé dopravní podniky se s tímto vlakem nepočítalo, proto byl projekt ukončen.

Dodávky trolejbusů.

V letech 1972 až 1998 bylo vyrobeno 3265 vozů Škoda 14Tr a dva vozy 14Tr tvořící soupravu trolejbusového vlaku TV–14Tr (součet vozů v tabulce uvedené níže dosahuje čísla 3273+2).

Robert Surcouf (1773–1827) byl slavným francouzským korzárem, který se během své legendární kariéry zmocnil čtyřiceti sedmi lodí a byl proslulý svou galantností a rytířstvím. Za to byl nazýván "Král korzárů".

Robert Surcouf (* 12. Dezember 1773 in Saint-Malo, Frankreich; † 8. Juli 1827 in Saint-Malo) war während der Revolutionskriege ein französischer Kaperer gegen Großbritannien; während der Kontinentalsperre betrieb er darüber hinaus als Unternehmer weitere Kaperschiffe.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého skotského rodu zmiňovaného od 12. století, byl nejstarším synem generála a diplomata 9. barona Cathcarta. Studoval v Etonu, během kavalírské cesty krátce studoval v Drážďanech, v letech 1771–1772 pobýval v Petrohradě, kde byl jeho otec tehdy vyslancem. Další vzdělání si doplnil na glasgowské univerzitě a původně působil jako právník, od roku 1776 byl členem skotské advokátní komory. Po otci zdědil titul barona se skotským peerstvím (1776) a krátce nato vstoupil do armády. Zúčastnil se války proti USA, v níž dosáhl hodnosti podplukovníka a byl také generálním ubytovatelem britské armády. V letech 1788–1807 byl voleným zástupcem skotských peerů ve Sněmovně lordů ("Representative Peer of Scotland") a v letech 1790–1794 místopředsedou Sněmovny lordů. Zastával také funkce ve Skotsku, kde byl lordem viceadmirálem (1795–1831) a lordem místodržitelem v hrabství Clackmannan (1794–1803), v roce 1798 byl jmenován členem Tajné rady. Nadále sloužil v armádě a postupoval v hodnostech (generálmajor 1794, generálporučík 1801), zúčastnil se válek proti revoluční Francii. V letech 1803–1805 byl vrchním velitelem v Irsku a od roku 1803 též členem irské Tajné rady. V letech 1806–1812 zastával funkci vrchního velitele ve Skotsku, v roce 1805 obdržel Bodlákový řád.  Kromě velitelských postů v Irsku a Skotsku byl aktivním účastníkem napoleonských válek, v roce 1805 byl mimořádným vyslancem v Rusku, v roce 1806 s početným vojenským sborem obsadil Hannoversko, které ale pak po francouzsko-pruské dohodě bylo předáno Prusku. V roce 1807 spolu s admirálem Jamesem Gambierem vedl výpravu do Kodaně a téhož roku získal britský titul vikomta s členstvím ve Sněmovně lordů. Od roku 1812 byl stálým vyslancem v Rusku, ale zúčastnil se závěrečných tažení proti napoleonské Francii. V této době proslul jako vynikajicí prostředník mezi generály různých národností, jejichž společným cílem byla konečná porážka císaře Napoleona. V roce 1812 byl povýšen na generála a v roce 1814 získal titul hraběte. V letech 1814–1815 byl účastníkem vídeňského kongresu a poté se vrátil do Petrohradu, kde jako vyslanec setrval do roku 1820. V Rusku obdržel Řád sv. Ondřeje a Řád sv. Jiří. Po návratu z Ruska žil v soukromí, v letech 1830–1843 zastával čestnou hodnost guvernéra v Hullu. Zemřel na svém sídle "Cathcart Castle" poblíž Glasgow, zde rodina vlastnila majetky již od 12. století.

Rodina.

Během války proti USA se v New Yorku v roce 1779 oženil s Elizabeth Elliot (1764–1847), dcerou newyorského guvernéra Andrewa Elliota a sestřenicí 1. hraběte z Minto. Z jejich manželství pocházelo šest dětí, nejstarší syn William Cathcart (1782–1804) byl kapitánem Royal Navy a zemřel na zimnici na Jamajce. Dědicem titulů byl druhorozený syn generál Charles Cathcart, 2. hrabě Cathcart (1783–1859). V armádě sloužili také další tři synové, z nich nejvíce vynikl generál Sir George Cathcart (1794–1854), který padl jako vrchní velitel v krymské válce. Další syn Frederick Cathcart (1789–1865) dosáhl v armádě hodnosti plukovníka a v letech 1824–1826 byl britským vyslancem u Německého spolku. Díky manželce a sňatkům svých sester měl blízké příbuzenské vazby na řadu dalších významných osobností, jeho švagry byli ministr zahraničí David Murray, 2. hrabě z Mansfieldu (1727–1796), generál Thomas Graham (1758–1843), admirál Sir Robert Digby (1732–1815) a dlouholetý poslanec Dolní sněmovny Sir David Carnegie (1753–1805).

William Schaw Cathcart, 1. hrabě Cathcart ("William Schaw Cathcart, 1st Earl Cathcart, 1st Viscount Cathcart, 1st Baron Greenock, 10th Baron Cathcart") (17. září 1755, Londýn, Anglie – 16. června 1843, Glasgow, Skotsko) byl britský generál a diplomat ze staré skotské šlechty. Vynikl jako vojevůdce za napoleonských válek, v roce 1812 dosáhl hodnosti generála. V letech 1812–1820 byl britským velvyslancem v Rusku, mezitím byl také britským delegátem na vídeňském kongresu (1814–1815). V roce 1814 byl povýšen na hraběte. Jeho dědic generál Charles Cathcart, 2. hrabě Cathcart (1783–1859) byl v letech 1845–1847 generálním guvernérem v Kanadě, další syn George Cathcart (1794–1854) padl jako vrchní velitel v krymské válce.

William Schaw Cathcart, 1. Earl Cathcart KT, PC (* 17. September 1755 in Petersham; † 17. Juni 1843 auf Cartside bei Glasgow) war ein britischer General und Diplomat.


Historie.

O předchozích stavbách, které zde stály před vybudováním kostela, není mnoho zpráv. V roce 1724 byl objeven náhrobek z 10. století pocházející ze hřbitova u zdejší kaple. Na místě kaple stál od 12. do 14. století nový kostel, který byl rozšířen o loď za Františka I. a o tři kaple v roce 1614. Tím, jak se zvyšoval počet obyvatel na předměstí Saint-Germain-des-Prés, bylo třeba postavit větší kostel. Kromě toho původní kostel byl již ve velmi špatném stavu. V roce 1643 bylo proto předneseno postavit nový kostel.  Na přestavbě kostela začal v roce 1645 pracovat architekt Christophe Gamard (†1654) a v roce 1646 byl položen základní kámen. Protože však zahájená stavba nebyla považována za dostatečnou, byl v roce 1655 položen nový základní kámen za účasti královny Anny Rakouské a Gamardův projekt přepracovali architekti Daniel Gittard (1625-1686) a Louis Le Vau (1612-1670). Chór byl dokončen a vysvěcen na konci roku 1673, ale práce byly zastaveny necelé dva roky později pro nedostatek finančních prostředků. Poté stavba pokračovala v roce 1718 a vedl ji Gilles-Marie Oppenord (1672-1742), který dokončil loď a transept.  Průčelí v klasickém stylu navrhl v roce 1732 původem italský architekt Giovanni Niccolo Servandoni (1695-1766) a jeho projekt zahrnoval i vytvoření velkého půlkruhového náměstí před kostelem. K tomu ovšem nedošlo, neboť k němu bylo zapotřebí získat rozsáhlé pozemky a zbořit okolní domy.  V roce 1770 byl pověřen architekt Oudot de Maclaurin dokončit obě věže, které již několik let stály. Jeho návrh však nebyl přijat a proto severní věž rekonstruoval Jean-François Chalgrin. Po dokončení v roce 1781 se věž stala jednou z největších zvonic v hlavním městě. Jižní věž zůstala dodnes nedokončena.  Za Velké francouzské revoluce byl kostel přeměněn na Chrám Rozumu a během Direktoria se z něj stalo skladiště krmiva a později taneční sál. V té době fyzik Claude Chappe instaloval v každé věži optický telegraf, který komunikoval s Fontenay-aux-Roses a Villejuif.  Výstavba kostela poté pokračovala a byla definitivně dokončena v roce 1870. V roce 1871 byla nicméně severní věž poškozena granáty během prusko-francouzské války.  Na konci 20. století byly zahájeny rozsáhlé restaurátorské práce. Renovované průčelí kostela je opět vidět od roku 2011.  Dne 17. března 2019 došlo k požáru kostela, který se rozšířil na vitráže nade dveřmi. Při požáru nebyl nikdo zraněn. Policie později potvrdila, že šlo o úmyslně založený požár.

Architektura.

Exteriér.

Kostel sv. Sulpicia orientovaný tradičně od západu na východ je se svými 120 m délky, 57 m šířky a 30 m výšky v centrální kupoli druhým největším kostelem v Paříži (po katedrále Notre Dame). Původní inspirací byl kostel Gesù v Římě, ovšem podíl několika architektů, změny v plánech a dlouhá výstavba způsobily smíšení různých architektonických stylů. Obdobnou architekturu mají i jiné pařížské kostely, např. kostel svatého Pavla a Ludvíka, kaple v Sorboně nebo částečně kostel svatého Rocha.  Soutěž na návrh západní fasády vyhrál v roce 1732 Giovanni Servandoni, navrhl průčelí pole vzoru katedrály svatého Pavla v Římě. Skládá se ze dvou mohutných portiků se sedmi arkádami, v přízemí s dórskými a nad nimi jónskými sloupy, do nichž jsou zakomponované obě věže vysoké kolem 70 m.  Obě věže se odlišují. Jižní věž vysokou 68 m navrhl architekt Oudot de Maclaurin; je zčásti osmiboká s obloukovými frontony. Naopak severní věž upravil Jean-François Chalgrin. Je zčásti čtyřboká s trojúhelníkovými frontony a je i vyšší (73 m). Obě věže jsou zakončeny balustrádou.

Interiér.

Kněžiště kostela je velmi rozsáhlé a bylo vytvořeno podle plánů Daniela Gittarda. Je obklopeno sedmi arkádami, jejichž pilíře jsou zdobené mramorovými korintskými pilastry. Autorem hlavní lodi je Gilles-Marie Oppenord. Transept byl postaven v několika etapách. Severní část s portálem z let 1660-1678 je připisována Christophovi Gamardovi a jižní část s portálem vytvořil Gilles-Marie Oppenord v letech 1719-1745.  Kaple Panny Marie se nachází ve východní části budovy a vstupuje se do ní přes chórový ochoz. Její autorství se připisuje Christophovi Gamardovi a vznikla v letech 1660-1678. Kaple v barokním slohu obsahuje oltář zasvěcený Panně Marii a je zakončena rokokovou kupolí s freskou z roku 1732. Na zdech jsou nástěnné malby, jejichž autorem je malíř Charles André van Loo (1705-1765). V nice je mramorová socha Madony, kterou vytvořil sochař Jean-Baptiste Pigalle. Kaple je osvětlena dvěma okny s monogramem AM (Ave Maria).  Velké varhany postavil François-Henri Clicquot v letech 1776-1781, varhanní skříň navrhl architekt Jean-François-Thérèse Chalgrin. Varhany v roce 1862 restauroval a rozšířil Aristide Cavaillé-Coll. Varhany mají 102 rejstříky a asi 7 500 píšťal a jsou tak jedněmi z největších ve Francii. Na nástroj hráli významní varhaníci jako Charles-Marie Widor (1870-1933), Marcel Dupré (1934-1971) nebo Daniel Roth (od roku 1985). Varhanní skříň a její výzdoba je od roku 1905 chráněná jako historická památka, instrumentální část varhan je takto chráněná od roku 1978. V severní části transeptu se nachází gnómón v podobě obelisku a mosazná páska vedoucí po podlaze kostela jižním směrem. Obelisk zde byl postaven v 18. století vědci z Pařížské observatoře na žádost místního faráře, který chtěl zjistit přesné datum jarní rovnodennosti a Velikonoc. Sluneční paprsky procházející v poledne přes čočku vsazenou v okně pak dopadají 21. března na vyznačenou pásku.  Kazatelna byla vytvořena z dubového dřeva a mramoru v roce 1788 podle návrhů Charlese de Wailly. V současnosti se již nepoužívá pro kázání, kněz čte ze čtecího pultíku u oltáře. Kazatelna je zdobena různými symboly:  V kostele sv. Sulpicia se nachází mnoho uměleckých děl, mezi něž patří:

Kostel v literatuře.

V literatuře se kostel poprvé objevuje v románu abbého Prévosta "Manon Lescaut" (1731).  Honoré de Balzac kostel zmiňuje ve dvou knihách. V díle "Lesk a bída kurtyzán" (1838-1843) zde abbé Herrera slouží mši a v románu "Mše ateistova" (1836) se v kostele chirurg Desplein seznamuje se svým žákem Horacem Bianchonem.  Rozsáhlé pasáže o kostele se vyskytují v románu "Tam dole" (1891) J. K. Huysmanse, neboť hlavní postavou je přímo zvoník kostela sv. Sulpicia.  Kostel sv. Sulpicia je jedním z míst děje románu "Vzpoura andělů" (1914), který napsal Anatole France.  Georges Perec ve svém díle "Tentative d'épuisement d'un lieu parisien" (1975) vypisuje všechny významné události, které se odehrály na náměstí Place Saint-Sulpice před kostelem.  Jean-Paul Kauffmann v knize "Zápas s andělem" (2001) na základě fresky Eugèna Delacroixe popisuje vznik malby i kostela.  Kostel sv. Sulpicia je jedním z míst, kde se odehrává román "Šifra mistra Leonarda" (2003) spisovatele Dana Browna. Hlavním objektem je zdejší gnómón, který má skrývat tajemství.

Kostel svatého Sulpicia (francouzsky "Église Saint-Sulpice") je katolický farní kostel v 6. obvodu v Paříži, který se nachází na náměstí "Place Saint-Sulpice". Je zasvěcen sv. Sulpiciovi Piovi, zemřelému v roce 647. Výstavba probíhala v letech 1646-1870. Od roku 1915 je chráněn jako historická památka.

Saint-Sulpice ist eine katholische Pfarrkirche im Pariser Stadtteil Saint-Germain-des-Prés (im 6. Arrondissement). Sie ist dem heiligen Sulpicius II. von Bourges als Namenspatron geweiht.


Historie pěstování lesů.

Pěstování lesů jako systematická činnost a vědní obor se začíná rozvíjet spolu s ostatními lesnickými obory (ochrana lesa, hospodářská úprava lesa, lesnická typologie...) zejména na konci 18. a na počátku 19. století. Za počátek systematického hospodaření v českých, moravských a slezských lesích se považuje vydání zemských lesních řádů (Čechy a Morava roku 1754, Slezsko roku 1756). Jejich dodržování bylo problematické, protože chyběli kvalifikovaní lesníci - lesní hospodáři. Proto bylo v roku 1850 vydáno nařízení o státních zkouškách pro lesní hospodáře a o zkouškách osob určených k ochraně lesů. V té době také dochází k rozvoji lesnického školství. Mezníkem otevírajícím moderní historii hospodaření v lesích se stal Rakousko-Uherský zákon č. 250/ 1852, který v pojetí lesního hospodářství zakotvil ekonomické procesy, které pak vedly k vytvoření lesního hospodářství jako samostatného hospodářského odvětví (na území nynější České republiky tento zákon platil až do roku 1960).  V 19. století nebyla známá nebezpečí spočívající v ohrožení stejnověkých monokulturních lesů hmyzími škůdci nebo extrémními výkyvy počasí (bořivý vítr, mokrý sníh, sucho...), takže byly zakládány většinou lesy monokulturní a stejnověké. Došlo tak k zásadní změně druhového složení našich lesů. Byly zakládány borové a smrkové monokultury nebo lesy s převahou smrku a borovice, které v důsledku tehdejších finančně výnosových teorií byly pokládány za nejvýnosnější. Převládal holosečný hospodářský způsob a uměle založené kultury byly vychovávány šablonovitě. Rozvíjel se stanovištní průzkum a do popředí se dostala otázka zhoršování půdy související s pěstováním monokultur. Toto hospodaření umožnilo překonat kritický nedostatek dříví ale zároveň přineslo počátkem 20. století rozsáhlé kalamity (kůrovcová kalamita na Šumavě, mnišková kalamita atp.) a rozsáhlé polomy způsobené bořivým větrem, mokrým sněhem nebo námrazou. To podnítilo další bouřlivý rozvoj disciplín zabývajících se lesními ekosystémy (lesnická pedologie, lesnická typologie, lesnická zoologie, fytocenologie atp.). V důsledku nových poznatků docházelo postupně, na základě zkušeností, ke korekcím hospodaření s cílem druhově a prostorově lesy diferencovat. Do porostů byly vkládány meliorační a zpevňující dřeviny, porosty byly vychovávány prořezávkami a probírkami, byly zřizovány zpevňovací pásy, rozluky i závory s cílem zvýšit jejich stabilitu. Podrobně byly propracovány způsoby přirozené i umělé obnovy lesa, modely výchovy porostů i způsoby lesní těžby, stále s ohledem na prvotní cíl (trvale udržitelné, výnosově vyrovnané hospodaření zajišťující produkci obnovitelné suroviny - dříví).  V lesním hospodářství od druhé poloviny 20. století sílí tendence využívání přirozených procesů (v různých podobách tzv. přírodě blízkého lesního hospodářství). Jedná se i o ekonomicky racionálnější přístup s jistým přínosem pro vlastníka lesa, o čemž svědčí stále větší množství zejména soukromých a společenstevních lesů, které tyto postupy využívají.  Během druhé světové války sice docházelo v našich lesích ke zvýšeným těžbám způsobeným požadavky válečného hospodářství, ale celkově lesy tuto krátkou epizodu přestály poměrně v dobrém stavu, stejně jako poválečné znárodňování a násilnou kolektivizaci (na rozdíl od svých bývalých majitelů).  V roce 1960 byl přijat nový lesní zákon (166/60Sb. o lesích a lesním hospodářství. Za základní hospodářský způsob stanovuje hosp. způsob maloplošný pasečný (podrostní), vyzdvihuje mimoprodukční funkce lesa a zakazuje holoseče širší než výška porostu [5]. Tento zákon ovšem nevyhovoval socialistickému hospodaření tehdejších podniků státních lesů. Proto byl již v roce 1977 schválen nový zákon o lesích (61/1977 Sb. ) který umožnil tzv. "racionalizaci" lesního hospodaření (větší holé seče, upuštění od striktně podrostního a maloplošného hospodaření). Přesto nelze říci, že by hospodaření tehdejších Státních lesů mělo zásadně negativní vliv na stav našich lesů. To ovšem neplatí o vlivu ležícím mimo pravomoci tehdejšího lesního hospodářství. Tím byly průmyslové imise a kyselé deště, které během 70. a 80.let 20. století způsobily odumření a rozpad rozsáhlých porostů zejména v horských polohách severních pohoří (Krušné hory, Jizerské hory, Krkonoše a Orlické hory částečně i další pohoří).  Po roce 1989 byla asi nejvýznamnější změnou restituce (navrácení) zhruba 40% rozlohy lesů původním vlastníkům. Během 90. let minulého století skokově vzrostly pravomoce státních orgánů ochrany přírody (přijetí zákona 114/92Sb.) a byl také přijat nový zákon o lesích (289/1995 Sb.).

Pěstování lesa je důležitý lesnický obor, který se zabývá péčí o lesní porosty od jejich vzniku až po smýcení. Součástí takto široce definovaného záběru jsou jednotlivé podobory: semenářství, školkařství, zakládání, obnova a výchova lesních porostů. Jde o soubor biotechnických opatření, která směřují k ekonomickému využívání dřevin a biocenózy lesa. Vysazování lesa ovšem snižuje místní dostupnost vody.

Der Waldbau ist ein zentraler Bestandteil der Forstwirtschaft. Er hat die Aufgabe, „die vorhandenen Wälder zu pflegen und zu verjüngen und neue Waldbestände zu begründen“. Sein Ziel ist es, das Wachstum und die Stabilität der Waldbestände zu sichern und zu verbessern, und dabei insbesondere das Prinzip der Nachhaltigkeit zu berücksichtigen und so den klimaplastischen Wald zur erschaffen.


Historie.

Lide skrz několik tisíc let, co se zabývají chovem dobytka, chovají psy pro různé účely, aby mu v této práci pomáhali. Díky archeologickým nálezům z období neolitu (obydlí - Lattringen, Luscherza a Vinelz) se považuje za téměř jisté, že i v té době existovali ovčáčtí psi. V současné době existují různé teorie o původu, místa vzniku a šíření dnešních ovčáků, ale předpokládá se, že nejpřesnější je teorie o neevropském původu většiny ovčáků. Podle této teorie dnešní evropští ovčáci pocházejí ze Střední Asie a za svého předka mají "tibetského psa", který žil v Tibetu tisíce let před naším letopočtem.  Potvrzením této teorie je skutečnost, že jsou velmi podobná plemena psů rozložena od východní Asie směrem až do západní Evropy. Je předpokládáno, že se tito psi rozšířili z Asie do našich prostorů dvěma směry. Jedním z nich je "západní" směr, z Tibetu přes afghánská, íránská a kurdská horská pásma, následně Malou Asii, Balkán až po střední a západní Evropu. Druhý směr je "severní", tedy z Tibetu přes Kazachstán, Kyrgyzstán, Gruzii a dnešní Ukrajinu do východní Evropy. Tornjak, jako jeden z balkánských ovčáků, s největší pravděpodobností nese svůj původ ze západního směru. Podle vědeckých výzkumů, je téměř nepochybné, že jeho předkem je tibetský mastiff, respektive že pochází z oblasti dnešního Íránu.Ve všech písemných historických dokumentech se zmiňuje tornjak jako psí plemeno výhradně z Bosny a Hercegoviny, to potvrzují i DNA testy, které provedl kynolog dr. Alen Salkić, na jejichž základě bylo dokázané, že se jedná o zcela bosenské autochtonní plemeno. Úplně první zmínka o tomto plemeni pochází z roku 1067 a nachází se v záznamech Bosenské církve. Stejný popis se nachází také v zápisech ze 14. století a 18. století. Plemeno tak zůstalo skoro nezměněné skrze celé milénium. Během tohoto období tornjaci úspěšně odolávali všem exogenním a endogenním vlivům, které se pokusily modifikovat jejich fyzikální strukturu, charakter a kvalitu jejich poslání, jakožto ovčáckých psů.  Průměrná nadmořská výška v Bosně a Hercegovině je více než 600 metrů a řadí se mezi hornaté země. Přibližně 63 % Bosny a Hercegoviny je pokryto lesy a znamenitými vodními toky. Podnebí je kontinentální s nádechem středomořského klima, což způsobuje těžký sníh, takže doba uchovávání sněhu v horských oblastech jsou často delší než 170 dnů. Teplotní rozsah je široký a v extrémních případech je jeho rozmezí od -40 °C až po 45 °C, k tomu častý prudký vítr, hustá mlha a silný sluneční svit společně ovlivňovaly zvířata, a ty tak musela rozvíjet svou přirozenou bariéru v podobě ostré, dlouhé a husté srsti. Tento atribut je u tornjaků a jiných zdejších domácích zvířat dědičná dispozice, která poskytuje solidní ochranu před neočekávanými extrémními povětrnostními podmínkami. Po celá staletí jsou v Bosně a Hercegovině vlci a medvědi stálou hrozbou pro domácí zvířata a chovatele dobytka. Na formování psů tornjaků v přizpůsobování ekologickým podmínkám tak měl vliv i člověk, jehož potřeby byly, aby měl zdravé, silné a veliké ovčáky - se skromnými požadavky na potravu, s kvalitním mechanismem opatření proti nepříznivým přírodním podmínkám a zejména ovčáky disponujícími takovými vlastnostmi, aby byli schopni chránit majetek před velikými šelmami v horských oblastech Bosny a Hercegoviny.  Z Bosny a Hercegoviny byl ve 2. polovině 20. století výrazněji rozšířen v rámci bývalé Jugoslávie do současného Chorvatska, které se ho následně na počátku 21. století, jakožto už nezávislý stát, klamně a neoprávněně snažilo registrovat jaké své autochtonní plemeno. Bosna a Hercegovina, z důvodu složité politické situace, nesprávného fungování země a de facto jejího rozdělení (které vzniklo v zemi po agresi na Bosnu a Hercegovinu v letech 1992–1995, kdy byla podepsána 14.12.1995 Daytonská mírová smlouva) a v té době nejednotného a rozkouskovaného národního kynologického svazu, nereagovala na úmysl Chorvatska včas a tak roku 2007, po vzájemné dohodě mezi FCI, Bosenským kynologickým svazem a Chorvatským kynologickým svazem na zasedání FCI v Madridu, kde došlo k rozhodnutí o zavedení nové společné standardizace, byl kompromisně přidán do názvu vedle pojmu bosenskohercegovinský i pojem chorvatský. V listopadu 2017 bylo prozatímní uznání plemene zrušeno a místo toho byl tornjak FCI plně uznán.  Plemeno má v současné době právo účastnit se národních a mezinárodních soutěží a také možnost účastnit se evropských, světových a CACIB výstav, avšak dokud neproběhne plánovaná revize, má stále jen status provizorně přiznaného plemene, a tak nemá právo na CACIB titul.

Výskyt.

Mezi hlavní lokality jejich výskytu patří pohoří ve střední Bosně, zejména hora Vlašić a přilehlé hory, dále rovina Kupres a hora Vranica. Konkrétní příklady lze nalézt v mnoha dalších místech po celé zemi, zejména kolem města Travnik a měst Banja Luka, Gornji Vakuf, Vitez, Tomislavgrad, Glamoč, Sanski Most a Sarajevo. Přesněji, dle některých odhadů současného stavu, se asi 45% Tornjaků nachází v oblasti města Travnik, 25% v oblasti kolem Banja Luky, 12% v blízkosti města Tomislavgrad a 18% v ostatních místech.  Tornjaci se ale rozšířili po celé Evropě, hlavně však do zmiňovaného Chorvatska. Roku 2012 byl dovezen první jedinec plemene i do Česka – fenka ale již po pěti dnech od příjezdu uhynula na parvovirózu. I přesto se po několika letech narodil první vrh tornjaků v České republice, toto prvenství se podařilo chovatelské stanici Tor Bohemia.

Vzhled.

Tornjaci jsou řazeni do skupiny molossoidních plemen, tzn. že jsou poměrně velicí a mohutní. Jedná se o silně stavěné a přesto mrštné psy. Stavbu těla mají téměř kvadratickou. Zpravidla jsou vícebarevní s výraznými znaky různých barev. Obvykle je dominantní základní barvou bílá. Můžou se objevit psi s černou základní barvou a bílými znaky, nejčastěji okolo krku, na hlavě a na nohách. Mohou se vyskytovat i jedinci téměř bílí s jen malými znaky. Jejich srst je dlouhá a hustá, dobře izoluje, aby se voda nedostala na kůži a na krku vytváří límec. Hlava je protáhlá. Krk je středně dlouhý a nesený spíše nízko, měl by být dobře osvalený a silný. Hřbet je rovný a široký. Hrudník je oválného tvaru, a je široký. Končetiny jsou dobře vyvinuté, silných kostí a pevného osvalení. Ocas je dlouhý, nasazený přiměřeně vysoko a velmi pohyblivý. V klidu visí a v pohybu je vždy vztyčený jako vlajka nad úroveň hřbetu. Psi dosahují výšky 65 až 70 cm, feny 60 až 65 cm. FCI toleruje odchylku pouze +/- 2 cm. Váha se pohybuje v rozmezí 35 až 60 kg.

Povaha a péče.

Jelikož jsou to pastevečtí psi, mají i sklony k pasení a ochranitelské pudy vůči své "smečce". Jsou to tvrdohlaví psi, ale jsou celým svým srdcem oddání své rodině, kterou respektují a chrání ji. Jsou vyrovnané povahy, velmi přátelští, odvážní, poslušní, inteligentní a sebevědomí. Se svojí vrozenou obranou reakcí jsou urputní při bránění svěřeného majetku, značně odolní vůči bolesti, neúplatní a podezíraví k cizím. Oddaní svému pánovi a velmi klidní a mírní v jeho přítomnosti. Co se jejich srsti týče, tak tornjaci nepotřebují takřka žádnou péči, neboť jejich vysoce kvalitní, bohatá srst je samočistící a chrání psa ve všech povětrnostních podmínkách. Stačí ji jen občasně pročesat.  Hodí se pouze pro pobyt venku, v bytě by nebyli šťastní a nejspíše by ani neměli tolik pohybu, který tolik potřebují. Mají skromné požadavky ohledně stravy i "ubytování", neboť drsné kontinentální klima, ve kterém stoletími žijí, komplexně s vlky a medvědy, stvořilo tohoto psa pro široké užití v podmínkách strádání a podvýživy (v sněžných nocích zůstává ležet ve sněhu, který ho často i překrývá). Geneticky je velmi dominantní. Má specifický pohled, bystrý, rozpačitý, vážný a klidný. Hodí se spíše pro zkušenějšího chovatele a pro sportovně založené lidi. Potřebuje důslednou výchovu, ale ne tvrdou. S radostí plní svěřené úkoly a je snadno cvičitelný.

Tornjak je ovčácký pes původem výhradně z Bosny a Hercegoviny, kde převládajícím územím jeho výskytu je širší region hory Vlašić (centrální část Bosny a Hercegoviny).

Der Tornjak ist eine von der FCI anerkannte Hunderasse aus Bosnien-Herzegowina und Kroatien (FCI-Gruppe 2, Sektion 2.2, Standard Nr. 355). Der AKC führt die Rasse seit Mai 2012 im Hinblick auf eine mögliche Anerkennung in seinem "Foundation Stock Service".


Historie.

Její stavba byla zahájena v loděnicích "Jokosuka Kaigun Kóšó" ("Loděnice válečného námořnictva v Jokosuce") 4. listopadu 1911, na vodu byla spuštěna 21. listopadu 1912 a do služby vstoupila 4. srpna 1914.  Po první světové válce byly zmodernizovány její kotle a pod čáru ponoru byly přidány protitorpédové výdutě.  Mezi lety 1932 a 1940 sloužila "Hiei" jako cvičná dělostřelecká loď. Byla částečně odzbrojena a také část jejího pancéřování byla odmontována (odstraněna byla zadní dělová věž a boční pancéřový pás). Při modernizaci v roce 1940 dostala svou výzbroj a pancéřování zpět, prodělala stejný modernizační program jako ostatní lodě třídy Kongó a byla opět zařazena mezi bitevní lodě.  Protože byla "Hiei" původně stavěna jako bitevní křižník (to platilo pro celou třídu Kongó), byla i po přestavbě velmi rychlá (ve srovnání s ostatními bitevními loděmi), což ji předurčovalo k doprovodu rychlých letadlových lodí. Během války se ale projevily její limity při obraně před leteckými útoky způsobené zastarávajícím designem.  "Hiei" byla součástí úderného svazu letadlových lodí, který 7. prosince 1941 zaútočil na americkou flotilu kotvící v Pearl Harboru, účastnila se 19. února 1942 útoku na Darwin, nájezdu do Indického oceánu proti britské Východní flotile v dubnu 1942, chránila invazní flotilu během bitvy o Midway v červnu 1942, zúčastnila se bitvy u východních Šalomounů v srpnu 1942 a bitvy u ostrovů Santa Cruz v říjnu 1942. Během námořní bitvy u Guadalcanalu v noci na 13. listopadu 1942 byla "Hiei", pod vedením kapitána Nišidy Masao, zasažena třiceti 8palcovými náboji z křižníků USS "San Francisco" a "Portland", mnoha 5palcovými náboji a dvěma torpédy z torpédoborce "Sterett". Její systém řízení palby hlavních i sekundárních baterií byl vyřazen, nástavby byly v plamenech a 188 členů posádky bylo zabito. Po rozednění byla při pokusu o únik opakovaně napadána torpédovými bombardéry Grumman Avenger z Hendersonova letiště na Guadalcanalu, Avengery a střemhlavými bombardéry Douglas Dauntless z letadlové lodi USS "Enterprise" a výškovými bombardéry B-17 Flying Fortress 11. bombardovací skupiny USAAF z ostrova Espiritu Santo. Celkem během dne čelila 70 náletům, po jejichž skončení zůstala nakloněna na pravobok se zatopenou zádí. Večer viceadmirál Abe přikázal kapitánovi Masaovi otevřít Kingstonovy záklopky a opustit loď. Mezi 19 hodinou večer a 1 hodinou ráno se Hiei potopila zádí napřed poblíž ostrova Savo ().  Ztráta bitevní lodi byla pro japonské velení velmi hořkou pilulkou, jak píše historik Aleš Skřivan: "„Ztráta Hiei, první japonské bitevní lodi v celé pacifické válce, byla pro Jamamota nesporně vážnou ranou,...“".

Hiei (: 比叡), pojmenovaná podle hory Hiei ležící severovýchodně od Kjóta, bitevním křižníkem japonského císařského námořnictva třídy "Kongó", který byl přestavěn a v roce 1931 překlasifikován na bitevní loď.

Die Hiei (jap. ) war ein Kriegsschiff der japanischen Marine im Ersten und Zweiten Weltkrieg. Fertiggestellt als Schlachtkreuzer der "Kongō"-Klasse, wurde es später zu einem Schnellen Schlachtschiff umgebaut. Benannt war es nach dem Berg Hiei, etwa 3 km nordöstlich von Kyōto. Die "Hiei" wurde 1942 im Pazifikkrieg schwer beschädigt und von der Besatzung aufgegeben.


D2 (Typ 4D, 1994-2002).

Celá karoserie je vyrobena z hliníku za použití hliníkového příhradového rámu – Audi Space Frame, který značně snižuje hmotnost vozu, zvyšuje tuhost karoserie, zajišťuje vysokou bezpečnost vozidla a v neposlední řadě nepodléhá korozi, jako konvenční ocelové karoserie jiných výrobců. Kvalita materiálů a lícování je u tohoto vozu na velmi vysoké úrovni. Původně začínala nabídka s motory 2.8 (128 kW) a 4.2 (220 kW). O rok později se objevil motor 3.7 (169 kW). V roce 1996 byl motor 2.8 upraven na výkon 142 kW. První S8 dostalo do vínku také motor 4.2, upravený na výkon 250 kW. Od roku 1998 je v nabídce dieselový motor TDI o objemu 2.5 a výkonu 110 kW a o rok později byly všechny zážehové motory přepracovány a byl zvýšen výkon. V roce 2000 byl upraven i vznětový agregát na výkon 132 kW a objevil se i nový 3.3 TDI o výkonu 165 kW. V roce 2001 doplnil nabídku benzínových jednotek motor 6.0 o výkonu 309 kW. O rok později přišla na trh druhá generace.  V roce 1997 byl na autosalonu v Ženevě představen prototyp Audi A8 Coupé. Ten se však do výroby nikdy nedostal. Mělo jít o konkurenta pro vůz BMW 8.  Vůz byl osazován motory od šestiválců až po dvanáctiválce.

Technická data motoru 4.2 V8.

Zážehový vidlicový osmiválec o objemu 4172 cm3, měl v tomto modelu z počátku 220kW a odvozená sportovnější verze (S8) byla vyladěna na 250kW při vyšších otáčkách. Při přechodu na 5-tiventilový rozvod v roce 1999 došlo k navýšení výkonu na 228kW (A8) a 265kW (S8). Nejvyšší rychlost byla 250 km/h (elektronicky omezena). Zrychlení z 0 na 100 km/h za 5.5s (265kW) – 6.9s (220kW). Automatická pětistupňová či manuální šestistupňová převodovka. Pohon všech kol.  Dále byly v nabídce menší V8 s objemem 3.7L a koncernový V6 s objemem pouze 2.8L, který se na tak velké a těžké auto moc nehodí.  Motor 3.7 V8 byl na přání i s pouze předním náhonem, do roku 1999 měl 32 ventilů a 169kW a po přechodu na 5V techniku měl 40 ventilů a výkon navýšen na 191kW. Koncernový motor 2.8 V6, známý z mnoha jiných vozidel VW/Audi/Seat/Škoda byl na přání i s pouze předním náhonem, začal na 128kW a po přechodu na 5V techniku byl výkon navýšen na 142kW  motory po modernizaci v roce 1999 mají na plastovém krytu motoru napsáno "5V"  pro zájemce o naftu byl v nabídce 2.5/V6 s výkonem pouze 110kW, který měl s tak velkým a těžkým vozem opravdu hodně práce, což se podepsalo na spotřebě i spolehlivosti. Po modernizaci v roce 1999 se objevila v nabídce podstatně splehlivější verze 2.5/132kW, ale pro mnoho zájemců o diesel to bylo stále málo, tak se nabídka rozšířila o diesel 3.3/V8 s výkonem 165kW.  Do této reprezentativní limuzíny jsou vhodné pouze motory V8, přesto byly v nabídce i slabé V6, které jsou spíše z nouze ctnost.

D3 (Typ 4E, 2002-2009).

Na přelomu září a října roku 2002 byl představen na mezinárodním pařížském autosalonu (neboli Mondial de L’Automobile) model A8, postavený na koncernové platformě Volkswagen Group s názvem D3. Oproti předchůdci byl větší ve všech rozměrech. Nabízela se pouze verze se šestistupňovou automatickou převodovkou. Tento typ si zahrál ve filmu Kurýr 2 i 3

Verze S8.

Pod kapotou je použit desetiválcový motor o objemu 5.2 litru původem z Lamborghini. Motor, jehož dvě řady válců svírají úhel 90°, byl pro potřeby velké limuzíny vyladěn na nižší výkon a vyšší točivý moment a byl lehce přepracován. Především se zvýšilo vrtání (z 82,5 na 84,5) a palivo do válců dopravuje přímé vstřikování FSI. Maximálního výkonu 450 koní dosahuje Audi S8 v 7000 ot./min. K dosažení nejvyššího točivého momentu 540 Nm stačí 3500 ot./min. Elektronický omezovač je nastaven na 250 km/h. Vozidlo je vybaveno nejmodernější verzí pohonu všech kol Quattro. Od sériové verze ji odlišuje znak na masce a víku kufru, spojler, chromovaná mřížka chladiče a čtyři koncovky výfuku.

D4 (Typ 4H, 2010-současnost).

Třetí generace se vyrábí od roku 2010.  Motory

Zajímavosti.

Audi A8L si zvolil bývalý prezident Václav Klaus, který sice říkal, že český prezident by měl jezdit v českém voze, ale sám před hradním Škoda Superb první generace dával právě přednost vozu Audi, který prý tolik „nedrncal“.

Audi A8 je luxusní automobil německé automobilky Audi sídlící v Ingolstadtu. Výroba probíhá od roku 1994. Jeho hlavními konkurenty jsou BMW 7 a Mercedes-Benz S. Vyráběla se také verze A8L prodloužená o 13 cm. Odvozené Audi S8, které je v prodeji od roku 1997 je sportovnějším modelem.

Der Audi A8 ist ein Oberklassefahrzeug von Audi, das seit Mitte 1994 in bisher vier Generationen hergestellt wird und das Nachfolgemodell des Audi V8 darstellt.


Vznik organizace.

Již během neúspěšných tažení německé armády na východní frontě uvažovali někteří vedoucí nacističtí pohlaváři o tom, zda by v případě nepříznivého vývoje druhé světové války či dokonce porážky Německa mělo vzniknout záškodnické či partyzánské hnutí, které by bojovalo proti nepříteli. V průběhu války byly zpracovány varianty možného odboje, jedna z nich pracovníkem zpravodajského oddělení Reinhardem Gehlenem, další nechal vyhotovit Heinrich Himmler. Válečné neúspěchy Německa přiměly roku 1944 jeho vedoucí činitele, aby v této záležitosti začali s výcvikem a s organizačním a materiálovým zabezpečením. Na podzim se rozběhla akce „W“, přičemž byli vybíráni vhodní dobrovolníci, kteří byli školeni pro partyzánskou válku ve výcvikových centrech německých vojenských a bezpečnostních složek.  Jedním z vysokých školících důstojníků SS byl i nechvalně proslulý Otto Skorzeny, který učil werwolfy záškodnické činnosti na zámečku Friedenthal u Berlína. Absolventi se učili střílet, potichu zabíjet, šifrovat, sbírat zpravodajské informace, vyhazovat vlaky do povětří, ničit budovy a mosty atd. Školili se také v systému stopařských značek, které je měly v lesním terénu dovést k jejich skrýším. Na přelomu let 1944 a 1945 znovu vyšel román tehdy již nežijícího německého autora Hermanna Lönse „Der Wehrwolf“ (česky jako "Vlkodlak: Selská kronika"), který pojednával o německém podzemním odporu v dobách třicetileté války, avšak který byl dán do dějinné souvislosti s blížícími se událostmi. Kniha byla vydávána ve větším nákladu než Hitlerův Mein Kampf, a četla se povinně v armádě, v SS, v Hitlerjugend i ve školách, a byla vydávána za učebnici novodobého werwolfu. V této době se začala na území Třetí říše budovat síť tajných skladů, které měly být zásobárnou pro činnost těchto německých partyzánů.

Činnost Werwolfu ve válce.

Bojová aktivita werwolfu byla různá, rozdílná byla zejména ve vztahu k postupujícím spojeneckým silám. Zatímco na západě se jednotky rozpadly a zbývající bojovníci byli odhaleni na základě udání od sousedů, na východě byla jejich činnost daleko výraznější, protože zde se nemohli Němci smířit, že jsou poraženi od „slovanských podlidí“. Jedinou větší akcí werwolfů na západě byla Operace Karneval, při které byl zavražděn první demokraticky zvolený starosta Cách Franz Oppenhoff.  Výcvikové středisko werwolfů bylo v severních Čechách na zámku v Ústí nad Labem - Krásném Březně.  V květnu roku 1945 v samém závěru války vydal velkoadmirál Dönitz rozkaz, v němž nařizuje werwolfům složit zbraně na západě, „protože to poškozuje náš národ“, ale o konci jejich činnosti na východě se nezmínil.

Poválečná činnost Werwolfu v Sudetech.

V lednu 1945 se v „hlavním městě“ werwolfu v Ústí nad Labem konala schůzka vybraných hodnostářů Sudetské župy, která se zabývala působením této organizace v českém pohraničí. Dne 31. ledna 1945 obdržel státní tajemník úřadu říšského protektora K. H. Frank instrukce k akci „W“ s rozpisem kurzů, které se měly konat ve škole Sudetské župy SA v Doksech. V Sudetech byla postupně vytvářena další výcviková centra a budovány tajné sklady, přičemž hlavním skladem zbraní a třaskavin se stal zámek v Krásném Březně. Organizace se vytvářela od března roku 1945 a vstupovali do ní většinou mladí lidé z řad Hitlerjugend a Svazu německých dívek. Činnost werwolfu začala již při osvobozování Československa, kdy němečtí záškodníci prováděli útoky nejen na vojáky Rudé armády, ale jsou zaznamenány i akce proti Američanům v západních Čechách.  Po ukončení bojů druhé světové války docházelo ke střetům s československou armádou, která obsazovala pohraničí. Menší vojenské jednotky byly napadány střelbou ze zálohy, docházelo k teroristickým pumovým útokům. Příslušníci werwolfu prováděli útoky proti českým civilistům, kteří byli před válkou vyhnáni a vraceli se zpět do svých domovů, mnohdy docházelo k ničení jejich majetku, nezastavili se ani před vražděním německých antinacistů. Ještě roku 1946 došlo k vraždám několika československých policistů. Československo se tak stalo paradoxně zemí, kde teroristická a záškodnická činnost werwolfu po ukončení války byla ze všech zemí nejvyšší.  V červenci 1945 došlo k výbuchu skladiště válečného materiálu v Krásném Březně, který se nacházel několik metrů od bývalého výcvikového střediska werwolfu. Obrovský výbuch, jehož příčina nikdy nebyla uspokojivě vysvětlena a doložena, nejenže zabil na místě desítky lidí, ale zničil i velké zásoby strategicky důležitého materiálu. O tomto incidentu informovala i tajná vysílačka werwolfů, která vysílala až do konce léta 1945. Bezprostředně po výbuchu následoval masakr německých civilistů, kterému učinily přítrž jednotky československého vojska.

Werwolfové byli němečtí záškodníci, kteří prováděli svoji činnost na konci druhé světové války a bezprostředně po ní. Jejich pojmenování werwolf – vlkodlak je odvozeno od mystického zjevení, napůl člověka, napůl šelmy, která se živí lidskou krví.

Die Organisation Werwolf (seltener: "Wehrwolf") war eine nationalsozialistische Organisation zum Aufbau einer Untergrundbewegung am Ende des Zweiten Weltkrieges, die im September 1944 von Heinrich Himmler als Minister und Reichsführer SS gegründet wurde. Aufrufe zur Bildung der Werwolf-Gruppen fanden in der Bevölkerung und unter Angehörigen der Wehrmacht nur ein geringes Echo. Nach Hitlers Tod untersagte Karl Dönitz am 5. Mai 1945 weitere "Werwolf"-Aktionen als illegale Kampftätigkeit.


Historie.

Dnešnímu hlavnímu nádraží předcházelo několik menších železničních stanic umístěných v okolí centra města, provozovalo je více železničních společností. Na západním břehu řeky Rýn, byly železniční stanice společností (starý pravopis) "Bonn-Cölner Eisenbahn-Gesellschaft BCE", (starý pravopis) "Cöln-Crefelder Eisenbahn-Gesellschaft CCE", "Rheinische Eisenbahn-Gesellschaft RhE". Na východním břehu řeky Rýn pak železniční stanice společností "Bergisch-Märkische Eisenbahn-Gesellschaft BME", (starý pravopis) "Cöln-Mindener Eisenbahn-Gesellschaft CME".  Původní hlavní nádraží (německy Centralbahnhof) bylo otevřeno dne 5. prosince roku 1859, navrhl jej Hermann Otto. Nádraží brzy naplnilo svoji kapacitu, avšak železniční společnost "Rheinische Eisenbahn-Gesellschaft RhE" tehdejší provozovatel nádraží, neměl zájem na rozvoji stanice a to z důvodu prospěchu konkurenčních společností. Skutečné plánování a rozšíření nádraží, přišlo až po znárodnění železnic v roce 1880.  Při plánování nového hlavního nádraží, bylo zvažováno více možností. Tou první byla výstavba nového nádraží na jiném místě. Původní nádraží by plnilo úlohu menší železniční stanice. Druhou možností byla výstavba nové nádražní budovy na stejně místě, s rozšířením nástupišť a výstavbou dvou menších železničních stanic na západě (starý pravopis) "Cöln West" a jihu (starý pravopis) "Cöln Süd". Přijata byla druhá možnost, stavba započala v roce 1889, nádražní budovu navrhl Georg Frentzen. V roce 1894 byla stavba dokončena. Během restrukturalizace všech železničních tratí v oblasti Kolína na Rýnem v letech 1905-1911, prošlo hlavní nádraží další přestavbou. Pouze čekárny pro I. a II. třídu přežily druhou světovou válku a následné úpravy provedené po válce, slouží i dnes v podobě restaurace a centra "Alter Wartesaal".  Již několik let po druhé světové válce přišla debata o tom, zdali hlavní nádraží nebude potřeba přestavět. V roce 1953 přišla demolice jedné z budov na západní straně, která byla nahrazena moderní budovou. Stará (původní) nádraží budova, která byla jen lehce poškozena během války a dočasně opravena, byla zničena v roce 1955. Dne 23. září roku 1957 byla otevřena nová nádražní hala, pocházející z návrhu architektů Schmitt a Schneider. Hlavní staniční budova byla postavena na severní straně stanice.  V průběhu budování příměstské železnice S-Bahn až do roku 1991, prošlo nádraží další přestavbou. V roce 2000 bylo otevřeno nákupní centrum, které zahrnuje 70 obchodů, restaurací na ploše 11 500 m2.

Železniční doprava.

Dálkové spoje: Hlavní nádraží obsluhuje dálkové vnitrostátní i mezinárodní spoje Intercity-Express (dřívější forma názvu je InterCityExpress) - ICE, EuroCity - EC, InterCity - IC jedoucí např. do Berlína, Westerlandu, Hamburku, Hannoveru, Karlsruhe, Mnichova, Vídně, Basileje, Bruselu, Amsterodamu, Paříže.  Regionální spoje: Četné jsou především spoje Regional-Express - RE a Regionalbahn - RB směřující do Aachenu, Krefeldu, Düsseldorfu, Gerolsteinu, Wesel, Siegen, Rheine, Münster.  Meziměstské spoje: Hlavní nádraží je také centrální křižovatkou dvou rychlých dopravních systémů ve městě S-Bahn a Stadtbahn. S-Bahn obsluhuje linky S6, S11, S12, S13. Podzemní stanice Stadtbahn pak linky 5, 6, 18. Tato podzemní stanice není součástí metra, nýbrž městského dopravního systému Stadtbahn, což je rychlá městská dráha.

Köln Hauptbahnhof, zkráceně Köln Hbf, je hlavní nádraží v Kolíně nad Rýnem s průměrným počtem cestujících 280 000 denně. Provozuje jej dceřiná společnost největšího železničního dopravce v Německu Deutsche Bahn AG – DB Station&Service, která je zodpovědná za více než 5 000 stanic německé železniční sítě. Nádraží je významnou destinací dálkových, vysokorychlostních vlaků Intercity-Express zkráceně ICE. Navazuje na železniční síť v Kolíně nad Rýnem S-Bahn a Stadtbahn.

Der Kölner Hauptbahnhof ist der wichtigste Eisenbahnknoten von Köln und liegt im Stadtzentrum neben dem Kölner Dom. Mit täglich etwa 350.000 Reisenden und Besuchern sowie rund 1200 An- und Abfahrten zählt er zu den meistfrequentierten Fernbahnhöfen der Deutschen Bahn. Der Durchgangsbahnhof mit seinen elf Gleisen gehört – zusammen mit dem auf der anderen Rheinseite gelegenen Bahnhof Köln Messe/Deutz – zu den 21 Bahnhöfen der höchsten Preisklasse 1 von DB Station&Service. Von seiner südöstlichen Ausfahrt führt die Bahntrasse in einer engen Kurve auf die Hohenzollernbrücke über den Rhein nach Deutz auf der rechtsrheinischen Seite.


Vývoj a kariéra.

Na přelomu let 1935/36 vytvořil Kurt Tank po rozhovoru s Dr. Stüsselem plán čtyřmotorového letounu s možností užitečného vysokého zatížení a rychlosti. Na počátku roku 1936 dal podnět Ing. Bamsemirimu k vytvoření podrobnějších nákresů. Současně se snažil přesvědčit Říšské ministerstvo letectví, aby jeho letounu přidělili prestižní číslo 200, které tehdy zdaleka neodpovídalo množství typů letadel Focke-Wulf. V červnu byly plány Fw 200 „Condor“, jak ho Tank nazýval, hotovy. Tou dobou byl projekt nabídnut von Gablenzovi (ředitel Lufthansy) a Dr. Stüsselovi. Přesně o rok a 11 dní později byl první prototyp připraven na startovací dráze (červenec 1937). Prototyp V-1 (D-AERE) měl čtyři motory Pratt & Whitney Hornet S1E-G chlazené vzduchem, o výkonu 760 koní. Měly dvoulisté vrtule. Zkušební lety probíhaly tak přesvědčivě, že společnost DHL první sérii odkoupila celou. Aby Tank demonstroval výkonnostní schopnosti svého letounu, zhotovil seznam dálkových letů, které měl Fw 200 vykonat. Tyto lety předcházely výstavě FAI, výstavě pro letecké rekordy.  Pro všechny tyto náročné lety musel být D-AERE přestavěn. Kromě přídavných nádrží obdržel také nové jméno D-ACON a byl označen jako Fw 200 S-1. Ohlasy a zájem o tento stroj na sebe nenechaly ze zahraničí dlouho čekat. První nákup letounu uzavřelo Dánsko, jeho letecká společnost (Det Danske Luftfartselskab) obdržel nejprve v červenci 1938 stroj, který pojmenovala „Dania“ a poté v listopadu stroj „Jutlandia“. Další objednávka přišla z Jižní Ameriky, dále z Japonska (konkrétně Japonsko-Mandžuská letecká společnost – Dai NIppon Kabushiki Kaisha) a z Finska. V roce 1940 se zrodila myšlenka přestavět Fw 200 na vojenský letoun. Mohl sloužit jako vojenský transportér, ničitel balónů, námořní letoun, či bombardér pro japonské vojenské letectvo. Ale tyto pokusy neprokazovaly žádné potěšující výsledky, protože křehká konstrukce pro přepravu osob nebyla dosti silná. Byly dokonce postaveny dva kusy speciálně pro Hitlera a jeho doprovod. Později měl takto upravený Fw 200 i Göring. Nepřítomnost dálkového bombardéru pocítila RLM v polovině roku 1940, dala proto rozkaz pro vývoj Fw 200 C. Tato verze s nezměněným drakem, jako dálkový průzkumný bombardér s mnoha střeleckými pozicemi a zvýšeným výkonem však těmto požadavkům nestačil. I přes tyto problémy dokázal mezi lety 1940 a 1944 dosáhnout mnoha úspěchů při podpoře ponorek a bombardování konvojů. Mezi lety 1940 a 1944 bylo postaveno 262 kusů Fw 200.

Plán na nový Fw 200.

Žádný z Fw 200 se nedočkal konce války – připravuje se projekt, který chce jeden kus civilní verze Fw 200 postavit znovu. Projekt připravuje Lufthansa.

Focke-Wulf Fw 200 Condor byl německý čtyřmotorový dálkový průzkumný námořní, bombardovací nebo transportní letoun. První prototyp V1 (D-AERE) původně civilního letounu vzlétl 27. července roku 1937 a stroj se začal ihned vyrábět. Letouny byly dokonce prodávány do zahraničí. Jejich proslulost byla tak velká, že některé z nich byly speciálně upravené a sloužily k přepravě nacistických vůdců včetně Adolfa Hitlera.

Die Focke-Wulf Fw 200 „Condor“ (von den Alliierten auch als „Kurier“ bezeichnet) ist ein viermotoriges Tiefdecker-Langstreckenverkehrsflugzeug für 26 Passagiere und vier Mann Besatzung, das von Andreas von Faehlmann und Ludwig Mittelhuber bei Focke-Wulf in Bremen entwickelt wurde. Von den 276 gebauten Fw 200 verwendete die Luftwaffe im Zweiten Weltkrieg 263 Maschinen als Seeaufklärer, Fernbomber und Transportflugzeug.


Životopis.

Po vyučení pracoval v dělnických profesích nejprve ve Zlatousťském metalurgickém závodě (Ruská SFSR) a posléze v letech 1959–1987 v Elektrostojírenském závodě v Nové Kachovce (Ukrajinská SSR), kde dosáhl funkce zástupce ředitele. Roku 1974 ukončil studia na Záporožském strojírenském institutu a získal titul inženýr. V listopadu 1987 se přestěhoval na území dnešního Podněstří, jelikož byl jmenován do funkce ředitele tiraspolského závodu Elektromaš, kterou zastával do roku 1990 – do svého zvolení předsedou Podněsterské moldavské sovětské socialistické republiky "(zkratka: PMSSR)". Do roku 1991 člen KSSS. Smirnov je autorem politických pojednání Žít v naší zemi (2001; rusky: "Жить на нашей земле") a Společně s Ruskem (2007, rusky: "Вместе с Россией"). Je ženat, má dva syny, kteří zastávají vysoké funkce ve státní správě PMR. V roce 2000 byl zvolen v podněsterské anketě "Člověkem desetiletí 1990–2000". Smirnov je občanem Podněstří a Ruské federace. Rozhodnutím Evropské komise má Smirnov, jeho synové a další vysocí političtí představitelé PMR od roku 2005 zakázán vstup do zemí Evropské unie.

Politická kariéra.

V únoru 1990 byl zvolen poslancem tiraspolského Městského sovětu a poslancem Nejvyššího sovětu Moldavské sovětské socialistické republiky "(zkratka: MSSR)", kde spolu s dalšími poslanci ruské národnosti z Podněstří vystupoval v rámci poslanecké skupiny Sovětská Moldávie proti rumunizaci Moldavska (zavedení moldavského jazyka psaného latinkou – tedy totožného s rumunštinou – jako jediného oficiálního jazyka MSSR namísto moldavštiny psané cyrilicí a ruštiny). V dubnu téhož roku byl zvolen předsedou Městského sovětu v Tiraspolu. Když se na jaře 1990 začalo vážně uvažovat o připojení tehdejší MSSR k Rumunsku, postavil se do čela podněsterských odpůrců, kteří požadovali vytvoření Podněsterské autonomní sovětské socialistické republiky v rámci MSSR. Po odmítnutí této varianty ze strany moldavského vedení byl svolán 1. sjezd poslanců všech úrovní Podněstří, na kterém byl Smirnov zvolen předsedou "Koordinačního sovětu pro sociální a ekonomický rozvoj Podněstří". Na druhém sjezdu, kde byla 2. září 1990 vyhlášena Podněsterská moldavská sovětská socialistická republika "(zkratka: PMSSR)" jako svazová republika SSSR, byl Smirnov zvolen předsedou Nejvyššího sovětu PMSSR a později také předsedou republiky. MSSR oznámila, že považuje vyhlášení PMSSR za protiústavní. Po neúspěšném v srpnu 1991 (kterému vedení PMSSR prohlásilo plnou podporu) se Sovětský svaz začal hroutit a jednotlivé republiky vyhlašovaly nezávislost. 25. srpna Smirnov odjel do Kyjeva na jednání s Nejvyšším sovětem Ukrajiny o nezávislosti Podněstří. Moldavské vedení, které rozhodlo o jeho zatčení, využilo zahraniční cestu. Speciální jednotka moldavského ministerstva vnitra Smirnova v Kyjevě unesla z hotelu a tajně dopravila do Kišiněva. Podněsterská strana požadovala jeho propuštění, na což Moldavsko nereagovalo. Nezvyklý protest proti jeho zadržení uspořádal tiraspolský Svaz žen – jeho členky po dobu několika týdnů blokovaly v Tiraspolu důležitou železniční trať Kišiněv-Oděsa, čímž přispěly k jeho propuštění a návratu do Podněstří. V prosinci 1991 byl Smirnov poprvé zvolen prezidentem Podněstří.

Volby.

Igor Smirnov zastával post prezidenta PMR po čtyři funkční období. Byl zvolen v letech 1991, 1996, 2001 a 2006. Pokaždé zvítězil v prvním kole voleb (podněsterský prezident se volí pomocí dvoukolového většinového systému s absolutní většinou). Západ podněsterské volby neuznával a odsuzoval jako nedemokratické a zmanipulované. V Kamenském rajonu I. N. Smirnov obdržel roku 2001 dle oficiálních výsledků 103,6 % hlasů. Ministerstvo zahraničních věcí České republiky ve svém prohlášení ze dne 12. prosince 2006 uvádí, že: „... v současné době v Podněstří neexistují podmínky pro svobodné vyjádření vůle občanů. Česká republika proto neuznává konání, průběh ani výsledky tzv. 'prezidentských voleb'. Akce nebyla organizována ústředními moldavskými orgány a je v rozporu s principy suverenity a územní celistvosti Moldavské republiky.“.

Volební porážka.

Před volbami v prosinci 2011 Smirnov ztratil dosavadní podporu Moskvy, odkud mu bylo naznačeno, že by měl odejít do penze, neboť jeho politika nemůže přinést žádný zvrat v dosavadní patové situaci podněsterské otázky. Igor Smirnov se přesto rozhodl znovu kandidovat na prezidentskou funkci. Rusko otevřeně podpořilo kandidaturu dosavadního předsedy Nejvyššího sovětu Anatolije Kaminského, jehož zvolením podmínilo zachování své finanční i materiální podpory Podněstří. K tomu krátce před volbami Vyšetřovací výbor Ruské federace obvinil prezidentova syna Olega, ředitele podněsterské banky "Gazprombank", ze zpronevěry 160 milionů rublů určených na humanitární pomoc Podněstří. Přesto se očekávalo Smirnovovo znovuzvolení, podle průzkumu prováděného metodou exit poll agenturou "Vektor" se jeho zisk odhadoval na 47,38 %, na druhém místě se umístil Jevgenij Ševčuk s 23,21 %. Oficiální výsledky, které vyhlásila Ústřední volební komise „z technických důvodů“ o dva dny později, se jevily proti odhadům značně odlišné. Zvítězil Ševčuk se ziskem 38,53 % hlasů, druhý se umístil favorit Moskvy Kaminskij s 26,48 %, Smirnov skončil s 24,82 % na třetím místě a tudíž do druhého kola nepostoupil. Prezident ve druhém kole nepodpořil ani jednoho z kandidátů, sám se hlasování neúčastnil a své příznivce vyzval k bojkotu. 30. prosince 2011 funkci předal vítězi druhého kola Jevgeniji Ševčukovi.

Igor Nikolajevič Smirnov (rusky: "Игорь Николаевич Смирнов", moldavsky: "Igor Smirnov/Игор Смирнов"; * 23. října 1941, Petropavlovsk-Kamčatskij, Ruská SFSR, SSSR) je podněsterský politik ruské národnosti, v letech 1991 až 2011 byl prvním prezidentem mezinárodně neuznané Podněsterské moldavské republiky ("zkratka: PMR").

Igor Nikolajewitsch Smirnow (, wiss. Transliteration ""; ; * 23. Oktober 1941 in Petropawlowsk-Kamtschatski) war von 1991 bis 2011 der erste Präsident Transnistriens.


Části města.

Město Březnice se skládá ze šesti částí na čtyřech katastrálních územích:

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1224. Ve 14. století bylo známo těžbou stříbrných rud. Městečkem je od roku 1327, roku 1575 byla povýšena na město, titul město byl navrácen roku 1975.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve městě Březnice "(2396 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: V obci Martinice "(111 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Březnice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lesní družstvo, hostinec, mlýn, 2 rolníci, trafika.

Chov koní.

Ve 30. letech 20. století vytvořil hrabě Jan Nepomuk Pálffy na svém panství v Březnici mimořádně kvalitní chovné stádo koní. Stádo tvořily především klisny zakoupené v Podkarpatské Rusi. Po kolektivizaci zemědělství v 50. letech se však chov šlechtěných koní stal pro většinu rolníků neudržitelným. Šlechtěná plemena z Březnice postupně vymizela a jediným zástupcem zůstal pouze huculský kůň, který splňoval požadavky všestranného tažného koně se silnou konstitucí (vlastnostmi připomíná plemeno pony, které bylo šlechtěno v západních státech Evropy). Využívalo se také kříženců huculského koně s koněm fjordským.  Po revoluci v roce 1989 se chov šlechtěných plemen opět rozrostl. Bohatá tradice chovu koní a jezdectví přetrvává v Březnici dodnes. Ve vesnici Martinice, která je součástí obce Březnice, se každoročně konají závody v parkurovém skákání a drezuře v místním jezdeckém resortu.  Historické jádro města je městskou památkovou zónou.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012

Poutní cesta na Svatou Horu.

Roku 1649 nechali jezuité vystavět 16 křížů podél cesty vedoucí do Příbrami přes Chrást, Modřovice, Třebsko, Narysov a Zdaboř. Později byly na místě křížů postaveny oboustranné výklenkové kaple, ve kterých byly obrazy znázorňující tajemství růžence (radostný, bolestný a slavný). Těchto kaplí se dochovalo osm. Cesta z Březnice na Svatou Horu vedla od kostela svatého Františka Xaverského a svatého Ignáce z Loyoly přes kamenný most, kde stojí první kaple. Druhá kaple stojící za městem byla opravena v roce 1929 a je ozdobena keramickými reliéfy Václava Fürsta. Dochované jsou dále kaple v řadě třetí až sedmá, a pak ještě devátá, která je v obci Třebsko.  Kříže podél cesty na Svatou Horu byly postaveny za doby, kdy zde byl představeným koleje Jiří Pfefferkorn (před rokem 1647 a poté od roku 1651). Jezuitská rezidence při poutní kapli Panny Marie na Svaté Hoře administrativně spadala pod březnickou kolej a poutě byly vedeny z Březnice.

Město Březnice (německy "Bresnitz" nebo "Preßnitz") se nachází v okrese Příbram ve Středočeském kraji, asi 17 km jižně od Příbrami. Žije zde obyvatel.

Březnice (deutsch "Bresnitz", früher auch "Preßnitz") ist eine Stadt in Südböhmen. Sie liegt 15 Kilometer südlich von Příbram an der Vlčava. Die Stadt zählte 2005 3.639 Einwohner und 787 Unternehmen.


Původ.

Borgiové pocházeli z nepříliš významné španělské šlechtické rodiny, jejíž příslušníci se ve vojsku Jakuba I. Aragonského zúčastnili dobývání maurského valencijského království a za své zásluhy v těchto bojích získali roku 1244 lénem rozsáhlé pozemky v Játivě.

Vzestup.

Skutečný mocenský vzestup rodu započal až po roce 1429, kdy člen rodu, duchovní Alonso Borgia, dosáhl ve službách aragonského krále Alfonsa několika mimořádných politických a diplomatických úspěchů, které jej vynesly nejprve do úřadu biskupa a později, v roce 1444, i kardinála ve Valencii. V roce 1455 byl Alonso Borgia zvolen papežem a přijal jméno Kalixtus III. Další významnou osobností z rodu Borgia byl synovec papeže Kalixta III. Rodrigo Borgia, který od svého strýce nejprve přijal titul kardinála a následně i funkci papežova místokancléře. Tuto funkci zastával i po smrti svého strýce a udržel si ji po dobu pontifikátu dalších tří následujících papežů. Kardinál Rodrigo Borgia byl zvolen papežem v roce 1492 a přijal jméno Alexandr VI. Kromě těchto dvou papežů dosáhli významných duchovních i světských úřadů a titulů i další členové rodu, jehož moc byla na vrcholu právě za pontifikátu Alexandra VI. Jednotliví příslušníci rodu se tak pyšnili především dědičným titulem vévoda gandijský, ale také tituly dalšími - vévoda z Valentinois a Romagne, kníže squillacejský, baron de Mila, vévoda spoletský a beneventský, hrabě z Procidy, baron z Villalongy a mnoha dalšími. Zastávali rovněž církevní úřady biskupů, arcibiskupů a kardinálů, ženy se pak stávaly abatyšemi klášterů. Borgiové zbavili moci významné římské šlechtické rody (rod Colonnů, Savelliů, Gaetaniů a Orsiniů), které často ovlivňovaly politická rozhodnutí předchozích papežů. Alexandr VI. se spolu se svým synem Cesarem stali skutečnými pány nejen Říma, ale celého církevního státu, jehož území rovněž vojenskou silou ovládli. Promyšlenou sňatkovou politikou navíc dosáhl rod Borgiů toho, že byl postupem času dynasticky spřízněn nejen s významným rodem d ́Este ve Ferraře, ale i s francouzským a španělským královským rodem.

Špatná pověst.

Cesta Borgiů na výsluní evropské politiky byla provázena řadou skandálů, uplácení, protežování příbuzných (nepotismus) a dokonce i zločiny. Podobné metody ovšem tehdy využívaly i jiné šlechtické rody. Přesto právě rod Borgiů získal mimořádně nechvalnou pověst a dodnes je s jeho jménem spjata řada nešvarů tehdejší doby – od mravního úpadku církve až po úkladné vraždy. Dobové informace týkající se například chování papeže Alexandra VI. a jeho dětí Cesara a Lucrezie však nemůžeme považovat za zcela objektivní, jelikož Borgiové měli vzhledem ke své obrovské moci také řadu protivníků, odpůrců a pomlouvačů.

Borgiové (španělsky a katalánsky Borja, italsky Borgia) byl původně španělský šlechtický rod, který se stal v době renesance jedním z nejmocnějších a nejbohatších šlechtických rodů na území dnešní Itálie. Politický vliv jeho členů však nejednou dosahoval i významu celoevropského (především za pontifikátu dvou papežů z rodu Borgia – Kalixta III. a Alexandra VI.). Kromě těchto dvou papežů vstoupili významněji do historie i další Borgiové – např. Cesare Borgia, Lucrezia Borgia nebo Francisko Borgia (vévoda gandijský, generál jezuitského řádu, v roce 1671 prohlášen za svatého).

Die Borgia (italienisch) oder Borja (spanisch und katalanisch) sind eine aus Aragonien stammende Adelsfamilie, aus der zwei Päpste hervorgingen und deren Name zum Inbegriff des Nepotismus im päpstlichen Adel wurde.


Název.

Pojem ebionité (, "evjonim", řecky "Εβιωναίοι", latinsky "ebionaei, ebionitae, hebionitae") je odvozen z hebrejského "evjon" (אֶבְיוֹן), což znamená „chudý“. Tento pohled zastával především Órigenés, který si však pojem vykládal jako „chudý v porozumění“. Tertullianus ve svém díle odvozoval původ názvu od Ebiona, fiktivního vůdce tohoto hnutí. Ačkoliv se pojem "evjon" vyskytuje relativně hojně jak v Hebrejské bibli, tak v jiných textech judaismu, není možné jej s jistotou spojovat s konkrétním náboženským hnutím, vzhledem k tradici zvláštního vztahu chudých k Bohu v judaismu.

Vznik a působení.

Epifanios ze Salaminy datuje počátky hnutí ebionitů do období po pádu Jeruzaléma, do města jménem Pella v biblickém Desetiměstí, kam podle něj tehdy směřovala většina křesťanstva. Na jiném místě uvádí jako zdroje šíření učení ebionitů místa jako Nabatea, Banias, Moabitis, Cocabe a také Kypr. Epifanios pravděpodobně založil své tvrzení o Pelle na základě Eusebiova díla "Církevní dějiny", kde však ebionité v tomto kontextu zmíněni nejsou. Eusebius však ve svém díle explicitně uvádí místo, kde ebionité žili, a tím má být vesnice Choba poblíž Damašku. Někteří badatelé toto místo spojují s již zmíněným Cocabe.

Religiozita.

Ebionité, jakožto židokřesťanské hnutí, byli monoteisté. Jejich christologie byla pro Ireneje z Lyonu hlavním důvodem pro jejich zařazení mezi hereze.
 Ve svém díle "Proti herezím" píše, „že ebionité souhlasí s tím, že svět byl stvořen Bohem, avšak jejich názory týkající se Pána jsou obdobné, jako názory Kérintha a Karpokrata.“ O Kérinthovi píše: „Představoval Ježíše nikoliv jako narozeného z panny, ale jako syna Josefa a Marie,... který však byl spravedlivější, prozíravější a moudřejší než ostatní lidé. Mimo to k němu po jeho křtu sestoupil Kristus ve formě holubice od Pána Nejvyššího, kterého poté prohlásil za svého nepoznaného otce a vykonával zázraky. Ale Kristus nakonec Ježíše opustil, a poté Ježíš trpěl a znovu povstal, kdežto Kristus zůstal bez utrpení, neboť byl duchovní bytost.“
 Eusebius uvádí, že „ho (Krista) považovali za obyčejného člověka, který byl ospravedlněn jen díky své mimořádné ctnosti a který byl plodem pohlavního styku muže a Marie“.
 Órigenés píše o ebionitech jako o těch, „kteří s námi buď souhlasí v tom, že Ježíš byl zrozen z panny, nebo to popírají, a tvrdí, že byl počat jako ostatní lidské bytosti.“

Ebionité jsou podle spisů církevních otců takoví křesťané, kteří dodržují židovské zvyky, z větší části odmítají pojetí Ježíše Krista jako narozeného z panny a vnímají ho jako obyčejného člověka. Starověkými autory byli považováni za heretiky, což značně komplikuje rekonstrukci historických dat, vzhledem k polemické povaze spisů těchto autorů.

Ebioniten (auch Ebionäer, hebräisch-aramäisch "ebionim," die Armen) war eine Selbstbezeichnung von antiken Judenchristen, die eine von der Kirche getrennte Gruppe bildeten.


Život.

Joseph Medlicott Scriven byl druhým synem irského námořního důstojníka Jamese Scrivena a jeho manželky Jane Medlicottové. Měl tři bratry a dvě sestry, rodina byla považována za bohatou. V šestnácti letech začal studovat na Trinity College v Dublinu, ale skončil po necelých dvou letech bez titulu. V roce 1837 přešel na Addiscombe Military College poblíž Londýna, aby se připravil na vojenskou misii v Indii. Ze zdravotních důvodů po dvou letech vojenský výcvik ukončil a vrátil se na Trinity College, kterou dokončil v roce 1842, kdy se stal bakalářem umění. Krátce poté se Scriven zasnoubil, ale večer před plánovanou svatbou došlo k nehodě, při níž se jeho snoubenka utopila v řece. Scriven se připojil k hnutí „Plymouthských bratrů“, které vzniklo v prvních desetiletích 19. století a mělo svůj původ v Dublinu. Od roku 1832 se tato skupina, jejíž sídlo se přesunulo do Plymouthu v jižní Anglii, začala vnímat jako křesťanské sdružení a její stoupenci cestovali po celém Irsku i Anglii. Od smrti své snoubenky nešťastný J. Scriven odplul v roce 1845 do Kanady. Jeho prvním bydlištěm se stal Woodstock v Ontariu, kde se znovu připojil k bratrskému hnutí. Ve Woodstocku, v Brantfordu i v Bewdley poblíž Port Hope, kde se usadil později, se živil jako učitel. Kromě vyučování kázal i na veřejných křesťanských shromážděních – nejenže kázal, ale snažil se žít podle Ježíšova učení z Kázání na hoře. Scriven byl filantrop a hluboce věřící křesťan, který rozdával peníze i oblečení nemajetným lidem – bez obav o svou budoucnost. V oblasti Port Hope byl oblíbený, někteří lidé ho považovali za výstředního. Joseph M. Scriven se dne 10. srpna 1886, ve věku 66 let, utopil v kanadském jezeře Ontario. Není jasné, zda šlo o nešťastnou náhodu či sebevraždu.

Dílo.

Joseph Medlicott Scriven v roce 1869 publikoval sbírku svých 115 básní pod názvem „Hymns and other verses“"." Tato sbírka neobsahovala text pozdější písně „What a Friend We Have in Jesus"“". Báseň nebyla původně určena pro veřejnost, byla napsána v roce 1855 pro povzbuzení jeho vážně nemocné matky s titulem „Pray Without Ceasing“ (Modli se bez přestání). Báseň přejmenoval a zhudebnil Charles Crozat Converse (1832–1918), vynikající hudebník a skladatel, jehož díla bývala hrána nejlepšími americkými orchestry. Píseň se stala mezinárodním chvalozpěvem evangelického křesťanství a je nejoblíbenější kanadskou písní. Do češtiny byla přeložena J. Bašteckým pod názvem „Ó, jak vzácné štěstí“ a zařazena do zpěvníku CČSH pod číslem 148.

Ocenění.

V rodišti Josepha M. Scrivena, v Banbridge, jsou v kostele Nejsvětější Trojice dvě okna z olovnatého skla, která mají připomínat tohoto básníka. Jedná se o dílo studentky Louise McClann, okna pocházejí z roku 2002. Památná zahrada věnovaná tomuto básníkovi se nachází na Downshire Place, rovněž v Banbridge.

Joseph Medlicott Scriven (10. září 1819 Dublin – 10. srpna 1886 Port Hope, jezero Ontario, Kanada) byl irsko-kanadským učitelem, kazatelem a básníkem. Je autorem textu písně „What a friend we have in Jesus“. Tento světoznámý hymnus byl přeložen do mnoha jazyků a je nejoblíbenější písní v Kanadě.

Joseph Medlicott Scriven (* 10. September 1819 in Banbridge, County Down, Nordirland; † 10. August 1886 in Port Hope am Ontariosee, Kanada) war ein irisch-kanadischer Lehrer, Prediger und Kirchenliederdichter. Bekannt wurde er vor allem durch das Lied "What a friend we have in Jesus". Es ist weltweit verbreitet, wurde in viele Sprachen übersetzt und gehört zu den „wirkmächtigsten geistlichen Liedern der Erweckungsbewegung“.


Popis.

Kořeny jsou tvořeny široce rozvětvenými odnožemi. Základem keře jsou tenké vzpřímené větve pokryté měkkými krátkými šedivými chloupky. Drobné bílé květy jsou uskupeny v květenství lata.

Listy.

Uspořádání listů je vstřícné nebo po třech v přeslenech. Tenké listy mají délku až 6 cm, jejich šířka se pohybuje okolo 2 cm. Jsou řapíkaté, kopinaté, celokrajné a z obou stran lysé. Na lícní straně temně zelené, na rubu světlejší s výrazným středovým žebrem. Na podzim listy získávají nafialovělou barvu. Listy ptačího zobu obecného v zimě opadávají. V mírných polohách nebo při mírných zimách opadají až na jaře při rašení pupenů. Pupeny jsou vejčitě kuželovité a klínovité. Vrcholový pupen je vždy větší.

Květenství.

Ptačí zob obecný rozkvétá drobnými čtyřčetnými květy uspořádanými ve vzpřímených vrcholových latách. Květenství dorůstá do délky kolem 6 cm. Kalich zůstává zvonkovitý a nevýrazně zoubkovaný. Koruna je nálevkovitě rozložitá a její průměr může být až 6 mm. Korunní lístky mají zelenobílou až bílou barvu se zelenými cípy na špičkách. Délka korunní trubky přibližně odpovídá délce korunního lemu. V oboupohlavním květu jsou samčí pohlavní orgány přirostlé ke koruně a nevyčnívají nad ni. Tyčinky tvoří malé prašníky. Samičí pohlavní orgán, pestík, tvoří svrchní dvoupouzdrý semeník, tenká čnělka a dvoulaločná blizna. Vonné laty kvetou v období květen až červenec.

Plod.

Plodem je až 8 mm velká, téměř kulovitá nebo vejčitá, lesklá černá bobule s fialovohnědými semeny. Dužina uvnitř plodu byla v minulosti díky své sytě červené barvě používána k dobarvování červeného vína. Bobule dozrávají na konci léta v srpnu a září. Ve všech částech rostliny, ale nejvíce právě v plodu, se objevují blíže nespecifikované glykosidy. Toxicita není příliš vysoká. Případná otrava se projevuje zvracením a průjmem. Přesto, že mají plody svíravě trpkou chuť, jsou hojně vyhledávanou potravou ptactva, pro které bobule jedovaté nejsou, na rozdíl od člověka.

Stanoviště.

Ptačí zob obecný nejčastěji roste na okrajích lesů, v houštinách nebo na slunných svazích. Nejlépe se mu daří na živných vápenatých půdách. Nachází se většinou v nadmořských výškách do 1500 m. Jde o rostlinu poměrně nenáročnou, mrazuvzdornou. Nejlépe se jí daří na slunci a polostínu.

Rozšíření.

V Evropě jsou keře rodu ptačí zob ("Ligustrum") zastoupeny jen ojediněle. Jediným zástupcem vyskytujícím se v Evropě a také v České republice je právě ptačí zob obecný. Celý rod je hojně rozšířen hlavně v jižní a východní Asii, Malajsii a Austrálii.

Pěstování.

Výsadbu keře provádíme na jaře po rozmrznutí půdy nebo na podzim. Rostliny sázíme 0,5 až 3 m od sebe. Po zasazení radikálně seřízneme. Dřevina je nenáročná. Vhodným způsobem pro její množení je řízkování. Od července do srpna řízkujeme deseticentimetrovými bylinnými řízky, v říjnu pak dvaceticentimetrovými dřevitými. Mladé rostlinky, samovolně se objevující na stinných místech, bývají vyrostlé ze semen roztroušených ptáky. Listy ptačího zobu obecného mohou být napadány housenkami velmi vzácného lišaje šeříkového ("Sphinx ligustri").

Použití.

Ptačí zob obecný je jedna z nejznámějších a nejpoužívanějších dřevin na stříhané, tvarované i volně rostoucí živé ploty. Je vhodný jako podrost pod vyšší stromy. Velice dobře plní maskovací funkci. Z bílých květů se připravuje toaletní voda a olej, který pomáhá sluncem spálené pokožce k rychlejší regeneraci. Kůra poskytuje žluté barvivo.

Ptačí zob obecný ("Ligustrum vulgare") je nejznámější dřevina používaná na stříhané (tvarované) živé ploty. Je to hustý, pomalu rostoucí keř patřící do čeledi olivníkovitých ("Oleaceae"). Jako jediný z rodu ptačí zob ("Ligustrum") je rozšířen v Evropě. Dorůstá do výšky 2 - 3 metrů.

Der Gewöhnliche Liguster ("Ligustrum vulgare"), auch Gemeiner Liguster, Rainweide, Beinholz, Tintenbeerstrauch, Tintenbeertraube, Zaunriegel, Hartriegel genannt (Verwechslungsgefahr mit Arten der Gattung "Cornus", vgl. Hartriegel) ist eine Pflanzenart in der Familie der Ölbaumgewächse (Oleaceae).