Biografie.

Vystudoval germanistiku na charkovské pedagogické univerzitě. V letech 2000 – 2004 zde přednášel světovou literaturu. Překládá z němčiny, běloruštiny a ruštiny. Jeho texty byly přeloženy do němčiny, angličtiny, polštiny, srbštiny, chorvatštiny, litevštiny, běloruštiny, ruštiny, arménštiny a češtiny. Dohromady napsal skoro dvacet knih a sestavil řadu antologií. Jeho próza je kronikou devadesátých let a současně literární mapou východní Ukrajiny. Svou poezii sám často s velkým úspěchem přednáší. V roce 2015 byl hostem 16. ročníku Měsíce autorského čtení. Ve stejném roce byl s autorem natočen portrét pro cyklus Ukrajinská čítanka – Ukrajina, davaj, Ukrajiny, který vznikl v koprodukci nakladatelství Větrné mlýny a tří veřejnoprávních televizí z Česka (ČT), Polska (TVP) a Slovenska (RTVS). Režisérem dílu je Aniela Astrid Gabryel.  Žije v Charkově. Vystupuje s charkovskou skupinou Sobaky v kosmosi, s níž vydal album Sportyvnyj klub armiji. Organizuje festivaly a jiné kulturní a politické akce. V březnu 2011 získal jeho nový román Vorošylovhrad ocenění Ukrajinská kniha roku 2010. Tuto literární cenu uděluje ukrajinská redakce BBC.  Dne 12. 2. 2017 mu byl zakázán jako "teroristovi" vjezd do Běloruska a vlakem odjel z Minsku zpět do Kyjeva. Poté byl údajně zákaz zrušen a Žadan prohlásil, že Minsk navštíví opět v květnu 2017.

Styl.

Žadanův básnický styl se vyznačuje originálním spojením některých prvků moderní ukrajinské poezie (zejména futurismu) a elementů punkové subkultury se symbolickým prostorem industriální velkoměstské krajiny. Častými náměty jsou dramatické příhody kriminálníků a jiných marginálních existencí:  Pro Žadanovy básnické i prozaické texty je příznačná energie a punková syrovost. Dobrým příkladem je slavný text Kupředu levá:  V povídkové sbírce Big Mac, již napsal během stipendijního pobytu v Rakousku, svérázným způsobem zachycuje bohémský život studentů a umělců, s nimiž se setkával během měsíců, strávených na vídeňské universitě:

Serhij Viktorovyč Žadan (ukrajinsky Сергі́й Ві́кторович Жада́н, * 23. srpna 1974, Starobilsk, Luhanská oblast, Ukrajina) je ukrajinský básník, prozaik, esejista, překladatel, performer a režisér.

Serhij Wiktorowytsch Schadan (, wissenschaftl. Transliteration "Serhij Viktorovyč Žadan," alternative Transkription Serhij Zhadan; * 23. August 1974 in Starobilsk, Oblast Luhansk) ist ein ukrainischer Schriftsteller, Dichter und Übersetzer.


Život.

Mládí a profesionální začátky.

Narodil se v Buenos Aires do významné politické rodiny. Jeho otec Torcuato de Alvear byl prvním starostou Buenos Aires a člen Národní autonomistické strany, jeho bratr Carlos Torcuato de Alvear byl také starostou Buenos Aires, jeho dědeček Carlos María de Alvear byl nejvyšším představitelem Spojených provincii La Platy v roce 1815, jeho strýc Emilio de Alvear byl ministrem zahraničí Argentinské konfederace a jeho pradědeček Diego de Alvear y Ponce de León byl významným španělským vojenským důstojníkem, který se zúčastnil několika válek v Evropě i v Jižní Americe. Jeho matka María Elvira Dolores Pachecová byla dcerou významného generála Ángela Pacheceho, který nejprve bojoval spolu s Josém de San Martínem ve válce za nezávislost a později se stal jedním z klíčových velitelů armády Argentinské konfederace během vlády Juana Manuela de Rosas, přičemž nikdy neprohrál žádnou bitvu, ve které velel.  V roce 1879 začal Alvear studovat na prestižní škole Colegio Nacional de Buenos Aires, střední školu ukončil na Colegio Nacional de Rosario. V roce 1886 začal studovat na právnické fakultě Univerzity v Buenos Aires. Studium úspěšně ukončil v roce 1891. Právě během studia na vysoké škole se stal zastáncem radikálnějších myšlenek, které nebyly v souladu s linií vládnoucí strany. Na konci 19. století byl na krátce povolán do armády, kde získal hodnost podplukovníka. Nezúčastnil se však žádných bojů, armáda v té době pouze cvičila kvůli napětí o hranice se sousedním Chile. V armádě však působil jen velmi krátce a už v roce 1889 aktivně propagoval myšlenky politika Leandra Alema mezi mládeží v Buenos Aires. Alvear se později stal i sekretářem Alema a vstoupil do jeho strany Občanská unie a později i do Radikální občanské unie. Následující roky aktivně cestoval po celé zemi, propagoval myšlenky strany a Alema, podporoval myšlenky na revoluci proti vládnoucí straně. V roce 1892 ho spolu s dalšími členy strany zadržela policie a byl deportován do uruguayského Montevidea. Zde však pobyl jen asi měsíc a vrátil se zpět do Argentiny. V roce 1893 se účastnil ozbrojeného povstání, při kterém spolu s dalšími spolustraníky obsadili policejní stanici ve městě Temperley. Hipólito Yrigoyen následně z Temperley postupoval spolu s dalšími dobrovolníky do vnitrozemí provincie Buenos Aires a obsadil město La Plata. Povstání ale nakonec skončilo neúspěchem. Po neúspěších revoluce a neschopnosti prosadit změny volebního systému spáchal zklamaný Leandro Alem 1. července 1896 uprostřed ulice v Buenos Aires sebevraždu.

Politický vzestup a funkce prezidenta.

V roce 1898 potkal Alvear svou budoucí manželku Reginu Paciniovou, portugalskou sopranistku, která v té době hostovala v Buenos Aires v jednom z divadel. Rodina ani Alvearovo okolí nebylo nadšeno z představy, že by si měl člověk z tak významné rodiny vzít za manželku obyčejnou zpěvačku, ale jejich vztahu paradoxně pomohl hlavní politický protivník Julio Argentino Roca, který je uvedl do společnosti na svém banketu. Paciniová následně odešla do Evropy a Alvear odešel za ní, protože se mu ji nepodařilo přesvědčit, aby si ho vzala za manžela. K svatbě nakonec přišlo až v roce 1907 v Lisabonu. Po uzavření manželství žil Alvear i s manželkou ještě několik let v Paříži. V roce 1912 prosadil prezident Roque Sáenz Peña tzv. Zákon Sáenz Peña, který konečně garantoval všeobecné a tajné volební právo a ukončil volební podvody. Díky tomu se začala Radikální občanská unie znovu účastnit voleb a hned první i vyhrála. Alvear se tak stal v roce 1912 poslancem federálního parlamentu. Podle nových pravidel se v roce 1916 konaly i prezidentské volby, které vyhrál lídr Radikální občanské unie Hipólito Yrigoyen, který se tak stal prvním prezidentem z této strany. Alvearovi nabídl prezident post ministra války, což Alvear odmítl, následně mu byl nabídnut post velvyslance ve Francii, který přijal. Zde setrval do roku 1922. Jako velvyslanec Alvear aktivně podporoval Francii a její spojence v první světové válce, na rozdíl od prezidenta Yrigoyena, který prosazoval neutralitu. V roce 1922 bylo nutné vybrat nového kandidáta na prezidenta, Hipólito Yrigoyen se rozhodl podpořit právě Alveara, který tak získal i podporu strany. Během kampaně a voleb však Alvear stále setrvával v Evropě.  Navzdory své osobní neúčasti vyhrál volby v dubnu 1922 se ziskem více než 49 % hlasů při účasti 55 % oprávněných voličů. Volby potvrdily popularitu Yrigoyena a jeho Radikální občanské unie mezi obyvateli Argentiny. Alvear převzal úřad v říjnu 1922, přičemž viceprezidentem se stal Elpidio González. Prezident Alvear musel čelit názorovému rozštěpení radikální strany, protože její členové se nedokázali shodnout, zda pokračovat navzdory velkému dluhu ve masivních státních výdajích. Celý vládní kabinet však tvořili stoupenci předchozího prezidenta Yrigoyena, což mezi Alvearem a Yrigoyenem začalo vytvářet napětí. Alvear zpočátku podporoval radikály vyzývající ukončení výdajové politiky, ale nakonec byl okolnostmi přinucen podpořit zastánce bývalého prezidenta Yrigoyena, proti nimž chtěli jejich odpůrci použít armádu, což prezident odmítl. Navzdory všemu dosáhla argentinská ekonomika během vlády prezidenta Alveara výborné výsledky, které trvaly až do krachu burzy na Wall Street v roce 1929. V roce 1928 se konaly nové prezidentské volby, v nichž znovu kandidoval i Yrigoyen. Ten je jednoznačně vyhrál a stal se opět prezidentem.

Život po odchodu z funkce.

Po skončení svého funkčního období odešel Alvear žít zpět do Paříže, zde se dozvěděl o zhoršující se situaci v Argentině a o následném vojenském převratu v září 1930, kterým armáda svrhla prezidenta Yrigoyena. Do vlasti se Alvear vrátil v dubnu 1931, v přístavu ho vítalo 6 000 lidí včetně generála Agustína Pedra Justa, který byl zástupcem faktického prezidenta generála Josého Felixe Uriburua. Uriburu nabídl Alvearovi možnost stát se znovu prezidentem za podmínky, že v jeho vládě nebude Yrigoyen ani jeho stoupenci, což však Alvear odmítl, protože chtěl znovu sjednotit rozhádanou Radikální občanskou unii. V roce 1931 vláda prohlásila, že překazila několik pokusů Radikální občanské unie o povstání, následovalo zatýkání členů strany. Alvear musel odejít do exilu v Brazílii. V tomto roce vyhlásila junta prezidentské volby, které po velkých volebních podvodech vyhrál generál Agustín Pedro Justo. Yrigoyen byl mezi tím uvězněn na ostrově Martín García, kde požádal své stoupence, aby se navzdory vzájemným rozporům postavili za Alveara. Yrigoyenovi stoupenci se tak stali nejvěrnějšími spolupracovníky Alveara, což bylo paradoxní, protože jeho stoupenci začali kolaborovat s vojenskou juntou. V červenci 1932 se Alvear vrátil do Argentiny, ale o něco později vláda prohlásila, že odhalila další konspirace Radikální strany a znovu začalo zatýkání. Mezi zatčenými byl i Alvear, který byl uvězněn na lodi a dopraven na ostrov Martín García. Zde dostali vězni nabídku buď dobrovolně odejít do Evropy, nebo budou přesunuti na jiné místo. Alvear tak odešel znovu do Evropy, zbylí vězni byli přesunuti do města Ushuaia na úplném jihu země. Na konci roku 1933 se však vrátil znovu do Argentiny. V následujícím období vedl Radikální občanskou unii, přičemž vždy, když junta povolila normální volby, je radikálové vyhrávali, následně tak armáda začala znovu volby falšovat a členy radikální strany věznit.  Alvear prováděl tajná setkání s voliči, při kterých ho provázeli i mladí členové strany jako Ricardo Balbín a Crisólogo Larralde, kteří se později stali hlavními představiteli Radikální občanské unie. Další část mladých členů strany jako Arturo Frondizi však Alvearovo vedení zpochybňovala, množství členů Radikální strany v dalším období čelilo dokonce různým korupčním skandálem. I sám Alvear musel čelit otázkám o financování jeho neúspěšné prezidentské kampaně v roce 1937. Na konci 30. let 20. století se Alvearovo zdraví začalo zhoršovat. Rezignoval proto i na post předsedy strany, což však jeho spolustraníci odmítli. Politicky se však již dále neangažoval, 23. března 1942 zemřel následkem infarktu myokardu v městečku Don Torcuato u Buenos Aires. Pohřben je v Buenos Aires v rodinné hrobce, i jeho pohřeb se změnil na protivládní manifestaci, podobně jako pohřeb Hipólita Yrigoyena.

Sportovní činnost.

Marcelo Torcuato de Alvear byl reprezentantem Argentiny ve sportovní střelbě, vyhrál individuální bronzovou a týmovou zlatou medaili na Mistrovství světa ve sportovní střelbě v roce 1903 v disciplíně 50 metrů pistolí. Podílel se také na založení Argentinské střelecké federace. Již v roce 1901 se Alvear zúčastnil vůbec prvních automobilových závodů v Argentině.

Máximo Marcelo Torcuato de Alvear Pacheco (4. října 1868 Buenos Aires – 23. března 1942 Don Torcuato) byl argentinský politik, právník, diplomat a sportovec. V roce 1922 se stal 15. prezidentem Argentinské republiky. Vzhledem k různým státním zřízením Argentiny v minulosti je považován za 20. prezidenta země. Před tím působil jako velvyslanec ve Francii a federální poslanec. Argentinu také reprezentoval ve sportovní střelbě.

Máximo Marcelo Torcuato de Alvear Pacheco (* 4. Oktober 1868; † 23. März 1942) war ein argentinischer Politiker und Staatspräsident. Er gehörte der Unión Cívica Radical an.


Biografie.

Od konce 20. let byl úředníkem v prostějovské oděvní firmě. Od raného věku se politicky angažoval. Od roku 1926 byl členem komunistické mládeže a čtyři roky později vstoupil do KSČ. Ve 30. letech pracoval satelitních komunistických organizacích (ústředí družstva "Včela", byl předsedou odborového svazu "Federace soukromých zaměstnanců"). Za války působil v komunistickém odboji na Prostějovsku a v letech 1939 – 1945 byl vězněn v koncentračním táboře Buchenwald.  Po válce zastával četné vysoké stranické funkce. VIII. sjezd KSČ ho zvolil členem Ústředního výboru Komunistické strany Československa. IX. sjezd KSČ ho ve funkci potvrdil. V období březen 1946 – leden 1952 byl zároveň členem předsednictva ÚV KSČ (v roce 1948 zastával post člena užšího předsednictva ÚV KSČ). Od října 1945 do září 1951 byl členem sekretariátu ÚV KSČ a od května 1949 do září 1951 a znovu od září 1951 do září 1952 rovněž členem organizačního sekretariátu ÚV KSČ. Od dubna 1946 do září 1951 měl také pozici zástupce generálního tajemníka KSČ a od září 1951 do ledna 1952 tajemníka ÚV KSČ. Zasedal rovněž v nejvyšším zákonodárném sboru. Ve volbách roku 1948 byl zvolen do Národního shromáždění za KSČ ve volebním kraji Jihlava. Jeho politická a stranická kariéra ovšem v roce 1952 náhle skončila. V březnu 1952 byl uvolněn z funkce člena ÚV KSČ a v květnu 1952 se vzdal funkce poslance (nahradil ho Karel Peck).  Na základě vykonstruovaných obvinění byl v roce 1952 vyloučen z KSČ. Následně byl zatčen a odsouzen k trestu smrti v procesu s protistátním spikleneckým centrem Rudolfa Slánského a popraven. V roce 1963 byl právně, občansky a stranicky rehabilitován. V roce 1968 obdržel vyznamenání Hrdina ČSSR "in memoriam".  Jeho bratrem byl Eduard Frank, další prostějovský komunistický funkcionář, který se během pražského jara angažoval v reformním hnutí, byl zde předsedou Okresního výboru Národní fronty a působil i jako poslanec České národní rady a Sněmovny národů Federálního shromáždění. Dalším bratrem byl Vítězslav Frank, který zasedal v ČNR a FS společně se sourozencem Eduardem.

Josef Frank (15. února 1909 Prostějov – 3. prosince 1952 Praha) byl český a československý politik Komunistické strany Československa a poúnorový poslanec Národního shromáždění ČSR. Popravený v rámci politických procesů v 50. letech 20. století.

Josef Frank (* 15. Februar 1909 in Plumau, Mähren; † 3. Dezember 1952 in Prag) war ein tschechoslowakischer Kommunist und Gewerkschafter.


Osobní život.

Rudolf Beran se narodil v jihočeské vsi Pracejovice, jeho otec byl místní rolník a hostinský. Beran vystudoval vyšší hospodářskou školu ve Strakonicích a již jako mladík byl činný v agrárnických hnutích. Později vstoupil do agrární strany. Před samotným vstupem do politiky sám hospodařil na statku svého otce.  Se svou ženou Marií (rozená Pilařová v Ohařích u Kolína) měl dva syny, staršího Rudolfa a mladšího Břetislava. Manželka Beranovi zůstala věrná i během jeho dlouhodobého pobytu ve vězení, ačkoli sama byla stíhána a na 6 let komunistickým režimem taktéž odsouzena.  Rudolf Beran nemá žádný hrob. Je pohřben za leopoldovskou věznicí, kam v roce 1968 byla umístěna alespoň jména zde pochovaných. Po začátku normalizace však toto provizorní pohřebiště na rozkaz srovnala těžká technika se zemí.

Politická činnost.

První republika.

Rudolf Beran disponoval vynikajícími řečnickými schopnostmi, které mu pomáhaly prosadit se na venkovských schůzích. Politickým vzorem pro Rudolfa Berana byl tehdejší předseda agrárníků Antonín Švehla, chápal jej jako svého učitele. Není tedy divu, že ho po nějakém čase v čele strany vystřídal.  Nejdůležitější část politické kariéry Rudolfa Berana začíná po druhém sjezdu Republikánské strany na konci června roku 1922. Od doby, kdy proběhly volby v roce 1920, měla za sebou strana 2 roky plné práce, kdy sbírala organizační zkušenosti. Strana za tuto dobu posílila své postavení a členskou základnu a stala se tak největší stranou. Na sjezdu vyvrcholilo úsilí sjednotit politické zemědělské hnutí, které bylo historicky ukotveno v českých zemích spolu s nově vzniklým hnutím na Slovensku a na Podkarpatské Rusi. Předsedové Antonín Švehla a Milan Hodža vyhlásili sjednocení obou hnutí v jednu politickou stranu, kterou nazvali Republikánská strana zemědělského a malorolnického lidu.  Beran v této straně zastával funkci generálního tajemníka a byl také ředitelem veškeré činnosti spjaté s organizačními složkami. Ve své funkci vydával i "Zemědělskou korespondenci", která byla určena především funkcionářům. Díky tomu, že se straně politicky dařilo, mohla prosadit řadu svých opatření, která se týkala zejména oblasti zemědělství. Například pozemková reforma zaznamenala velký úspěch hlavně na Podkarpatské Rusi, kde velkou částí přispěla k hospodářskému rozvoji. V období po roce 1930 se začala v Československu projevovat zemědělská krize, kdy o pomoc žádá Slovensko, ale i Morava. V roce 1932 byly přijaty některé zákony, které se snaží omezit dopady krize na zemědělství a hospodářství celkově.  Devatenáctého května roku 1935 strana vydala prohlášení k volbám, které obsahovalo požadavky pro budoucí agrární politiku země, hlavně dokončení pozemkové reformy, řádné hodnocení zemědělské práce nebo předání dolů do rukou národa. Tyto volby se staly zkouškou toho, jak je strana silná a zda si získala důvěru voličů po zemědělské krizi. Strana musela bojovat proti vzrůstajícímu vlivu a prosazování se fašistů na venkově, zejména v západních a jižních Čechách byla zřetelná kampaň, a to z důvodu, že zde měl Rudolf Beran sídlo. Volby však prokázaly, že Republikánská strana zemědělského a malorolnického lidu voliče neztratila, naopak se ještě stala stranou silnější.  V lednu roku 1936, kdy se konal říšský sjezd strany, kde se mj. vzdal hold zesnulému Antonínu Švehlovi. Po zasedání šestého sjezdu se potvrdila volba Rudolfa Berana coby předsedy strany (v roce 1935 již byla navržena výkonným výborem), tato funkce nebyla obsazena od Švehlovy smrti v roce 1933. Beran byl tak zvolen na základě své dřívější intenzivní spolupráce se Švehlou a díky svým zásluhám na organizaci zemědělských složek strany. Důležitým faktorem bylo také to, že si velmi vážil československého národa, na kterém mu záleželo za každých okolností. Sám Beran moc dobře věděl, že takovému politikovi, jakým byl Švehla, se nemůže nikdy vyrovnat, o to pilněji se snažil stranu vést. To, že nastoupil po Švehlovi, bral jako poctu i pro sebe samotného.  Před prezidentskou volbou v roce 1935 i během ní byla Republikánská strana vystavena velkému tlaku a to díky kandidatuře Bohumila Němce, který se postavil proti Edvardu Benešovi, toto rozhodnutí bylo později velmi kritizováno. Strana byla pomlouvána za údajnou spolupráci s henleinovci, tyto pomluvy se šířily zejména z kruhu socialistického a lidoveckého tisku. Těmito kroky šířili nedůvěru v Republikánskou stranu i v osobu samotného Berana. Pomluvy se však dostávaly i od komunistů, kteří označovali Bohumila Němce za fašistu a celou Republikánskou stranu obviňovali ze spolupráce s fašistickým hnutím.  V roce 1938, kdy se připomínalo 20. výročí samostatného Československa, Rudolf Beran pronesl řeč, ve které zdůraznil, že navzdory nepříznivému období bychom měli zůstat věrni demokratickým zásadám a že bychom sice měli věřit spojencům, spoléhat bychom se však měli hlavně sami na sebe. V tomto roce také pronesl proslov, ve kterém se vyjádřil o postavení menšin v Československu. Zejména otázka německé menšiny vyvolala velkou vlnu reakcí a nespokojenosti. Beran totiž prohlásil, že se německá národnost nesmí jen tak přehlížet, že se mají obě strany snažit dohodnout a hlavně spolu komunikovat. Němci by tak měli respektovat český stát, ale zároveň by měli dostat to, co jim patří ohledně státní správy. Zdůraznil zde to, že se Němci hlásí k určité politické straně, z nich nedělá ještě velezrádce.  Beran začal být vnímán jako vlastizrádce po svém neuváženém činu v roce 1938, tehdy navrhoval, aby československá vláda přijala do svých řad zástupce Sudetoněmecké strany Konrada Henleina. V periodiku "Venkov" byl navíc otištěn článek, který byl napsán samotným Henleinem, vůdcem Sudetoněmecké strany, ve kterém obviňoval Čechoslováky z nepochopení Němců, kteří nechtěli být po roce 1918 součástí Československa. Po válce Beran v roce 1947 před Národním soudem prohlásil, že o otištění článku neměl žádné informace a že k tomu došlo bez jeho vědomí. Toho všeho využili komunisté, aby jeho osobu i celou stranu mohli očernit. "Lidové listy" ho nakonec obvinily i z myšlenky totalitarismu, cílem těchto praktik bylo ovlivnit mínění o straně před následujícími volbami. Beran byl vyzýván, aby veřejně vystoupil a vysvětlil, co řekl o německé menšině, on však prohlásil, že nic ze svého proslovu odvolávat nebude. Jakmile odezněly diskuze ohledně Beranova projevu, objevili komunisté dokument, ve kterém poslanec Slánský žádá v parlamentní interpelaci o vysvětlení schůzky Berana s německým vyslancem Eisenlohrem. Tato schůze však byla naplánována samotným předsedou vlády.

Druhá republika.

Dne 18. 11. 1938 se z středopravých stran a z části strany národně socialistické vytvořila Strana národní jednoty, ke které se následně přidaly i krajní pravicové strany. Předsedou této strany byl zvolen sám Rudolf Beran. Beran byl pověřen, aby nabídl kandidaturu na prezidenta Háchovi, ten zase chtěl, aby Beran sestavil novou vládu, zejména z lidí, kteří již byli dříve politicky aktivní, s tím však Beran nesouhlasil, chtěl vládu, ve které by byli odborníci. Nakonec ale souhlasil a vládu sestavil, převzal do ní některé členy vlády, např. generála Syrového, a jmenoval i nové osoby.  Beranova vláda si byla velice dobře vědoma obtížné situace, ve které se československý stát po Mnichově ocitl, věřil ale, že národ má dostatek sil, aby tyto problémy přetrpěl. V této době vyzýval obyvatelstvo ke spolupráci a k tomu, aby se psychicky nevzdávali. Pro něho samotného ale byla tato situace velice tíživá a přidělávala mu velké starosti. Aby mohla vláda účinně a co nejrychleji řešit úkoly, vyžádala si od parlamentu zmocnění, že může po dobu 2 let spravovat státní záležitosti dle zmocňovacího zákona. Očekávání Berlína, že se Československo připojí k ose Berlín-Řím a že odvolá spojenecké smlouvy, které mělo uzavřené s Francií a Sovětským svazem, se stalo pro Beranovu vládu naprosto neakceptovatelné. Beran i jeho vláda se tak ocitli v těžké situaci, kdy vláda musela s Hitlerem spolupracovat, nechtěla ale slepě plnit všechna jeho ultimáta.

Protektorát.

Německá okupace z 15. března 1939 znamenala v Beranově životě zásadní zlom, byl zničen, zrazen, apaticky ležel doma v posteli. Když byl tohoto dne vyhlášen Protektorát Čechy a Morava, Beran následně podal svým jménem i jménem celé vlády demisi. Striktně totiž nesouhlasil s podpisem Háchy, který jel do Berlína, aby protektorát spolu s Hitlerem podepsali. Spolu s některými dalšími politiky však zůstal v imaginární vládní odpovědnosti a to do doby, než přijel říšský protektor Neurath. V tomto nešťastném období se musí setkávat s okupačními činiteli, což mu bylo osobně velmi nepříjemné a při soudu v roce 1947 to bylo použito proti němu. V tomto období byl v kontaktu také s odbojovou skupinou Obrana národa. Po ukončení funkce předsedy vlády odešel z politického a veřejného života, udržoval však kontakty s částí protektorátní reprezentace i domácího odboje, který též finančně podporoval.  Během války byl členem odbojové organizace Politické ústředí, kde byl jedním z místopředsedů, za tuto činnost byl v květnu 1941 zatčen gestapem a v roce 1942 souzen pro velezradu, hlavním svědkem proti němu stál K. H. Frank. Byl v Berlíně odsouzen k 10 letům žaláře a k pokutě 100 000 říšských marek (milion protektorátních korun) spolu se zabavením majetku. Ironií tak zůstává, že původně označovaný jako podlézač Němcům, byl odsouzen jako jeden z úhlavních nepřátel Německa v českém národě. V prosinci roku 1943 byl však bez udání důvodu jeho trest přerušen, byl propuštěn do domácího vězení a konfinován v Pracejovicích, které 6. května 1945 osvobodili Američané.

Po válce.

Velmi brzo po osvobození, 14. května 1945 byl Beran znovu zatčen, tentokrát československými bezpečnostními orgány a obviněn z úkladů proti československému státu včetně kolaborace s německými okupanty. Spolu s ním byl zatčen i Josef Černý, také politik Republikánské strany a meziválečný ministr vnitra. Beran nečekal, že po jedné diktatuře přijde diktatura druhá, a že ani tady jeho postoje nebudou uznávány bez povšimnutí a bez následného trestu. Odsouzení těchto politiků mělo dokázat, že jsou zrádci národa a měl se tak ospravedlnit zánik jejich strany.  Beran byl ve vyšetřovací vazbě až do dubna 1947, kdy byl odsouzen Národním soudem k 20 letům těžkého žaláře a propadnutí veškerého jmění, které si však ani nestihl převzít po skončení války. Žaloba trvala dlouho zejména proto, že nebyly žádné důkazy, které by mohly být natolik věrohodné, aby jim někdo věnoval pozornost. Ve svém dopise z vězení popisuje, jak s ním bylo zacházeno, je však i nadále optimistický a doufá, že bude lépe. Obžalovaní byli souzeni zejména za činy z období částečné mobilizace (květen 1938) až po vyhlášení protektorátu. Obžalovací spis však obsahoval i informace z roku 1926, kdy se na vládě podílely i německé aktivistické strany, toto bylo bráno jako zjevné stranění Němcům (ačkoliv šlo o úspěšnou demokracii, která byla uznávána i za hranicemi Československa. V obžalobě nechyběla zmínka o článku Henleina ve Venkově a Beranův proslov ohledně německé menšiny v roce 1938. Vyčtena mu byla i schůzka s německým vyslancem Eisenlohrem. Beran byl obviněn, že chtěl ovládnout celou moc ve státě a z toho, že se opíral o fašistická hnutí a ze spolupráce s Hitlerem. Založení Strany národní jednoty zde bylo bráno jako projev totalitarismu. Všechna se nesla v duchu komunistické propagandy. Komunistická strana se snažila potlačit jakékoliv svědectví, které by mluvilo ve prospěch Berana, soudy byly zmanipulovány a výsledek byl tak znám už od začátku. Svědci byli ovlivňováni, a to i tělesným nátlakem.  Během hlavního přelíčení, které probíhalo od konce ledna do začátku dubna, pronesl Beran dlouhou obhajovací řeč, ve které se snažil vyvrátit všechny body obžaloby, jeho projev byl velmi přesvědčivý. Beran rozvrátil obžalobu a porotci byli velmi otřeseni, protože měli jasně nařízeno, že Beran má dostat ten nejvyšší možný trest. Rozsudek, který byl 21. dubna 1947 vynesen, tak byl politicky zmanipulován a Beran v něm byl odsouzen, z obsáhlé žaloby však zbyly jen trosky, které k popravě naštěstí nestačily. Josef Černý byl zproštěn obžaloby úplně. Beran byl uznán vinným mimo jiné za uvítání říšského protektora Neuratha v dubnu 1939, projevy, které musel v té době pronášet, byly označeny za zločin, ačkoliv se jednalo jen o snahu o umírnění dopadu protektorátu na Československo. Druhým trestným činem byl prodej zbraní Německu, ke kterému došlo ale pod nátlakem a bez prvotního záměru prodat zbraně zrovna Němcům. Nabídnuty byly totiž i Anglii, Francii a Rumunsku.  Beran byl tedy odsouzen k 20 letům tvrdého žaláře, pozbyl tak i občanské cti. Polovinu trestu si musel odpykat na svobodě ve zvláštních nucených pracovních oddílech. Celé jeho jmění propadlo státu. Obětí se stala i Beranova manželka, která byla obžalována, že před konfiskací majetku nepřiznala všechny rodinné šperky, obrazy a jiné předměty včetně cizích valut. Roku 1951 byla odsouzena k 6 letům žaláře. Byla také označena za nepřítele nového socialistického státu.  Rudolf Beran byl převezen do věznice na Pankráci, kde s ním bylo až nelidsky zacházeno. Ihned po příjezdu byl zbit obuškem a od začátku podstupoval velkému psychickému nátlaku. Nebyly mu dovoleny vycházky a nesměl se koupat a ani holit. Během svého pobytu neměl přístup k tisku a nebylo mu povoleno vlastnit ani papír a tužku. Vyslýchání, které musel podstupovat, trvaly mnohdy i celé hodiny v kuse bez jakékoliv pauzy. Praktiky, které musel vydržet, připodobňoval k praktikám, které používalo gestapo. Vyšetřování pro Národní soud totiž neprováděly soudy, ale sama policie. S tímto faktem se vázala skutečnost, že chování k Beranovi bylo velmi agresivní, ponižující a psychicky náročné.  Ve svém dopise rodině, který však prvotně věnoval zemědělské veřejnosti, vyzdvihoval myšlenku demokracie a nezapomněl také povzbudit československý národ. Dále kladl důraz na to, aby lidé drželi pohromadě a spolupracovali spolu. Vzhledem k odkazu Antonína Švehly, který ve svém dopise také zmiňuje, neopomíná zdůraznit tradici agrárních uskupení, které je potřeba zachovat. V rámci dopisu žádá o materiály pro svou rodinu, které by mohly pomoci k jeho obhajobě.  Věznice v Leopoldově, kde byl Beran uvězněn, patřila mezi nejhorší věznice svého typu. S vězni, často nevinnými, nebylo zacházeno nijak příjemně. Často se jim nedostávalo kvalitní zdravotní péče a za práci nebyli skoro vůbec placeni. V lednu roku 1954 onemocněl chřipkou a kvůli špatným podmínkám, které panovaly během jeho léčby i před ní, této nemoci 28. února 1954 podlehl. Beran nebyl pohřben do hrobu, ale pouze za leopoldovskou věznicí, kde jen vystavili jména zesnulých. Spolu se začátkem normalizace byl však i tento „hrob“ srovnán se zemí.  Podle mnohých názorů odborníků se Beranovi stala závažná křivda a měl by být soudně rehabilitován. Jsou i takové názory, že byl Beran vlastizrádce a kolaborant. Proto je otázka Beranova osudu velmi složitá a nejednoznačná. Rudolfu Beranovi a otázce jeho rehabilitace se pozorně věnuje ve své knize "Rudolf Beran a jeho doba" Jaroslav Rokoský.

Rudolf Beran a jeho rodná ves.

Beran se svého postavení snažil využit naplno, pomáhal své rodné obci Pracejovice, kde se dalo. Například v době svých studií na hospodářské škole v Pracejovicích založil Spolek pro zvelebení chovu dobytka. Později nechal vydláždit náves a všechny cesty v obci. Dlažba obyvatelům slouží dodnes. Rudolf Beran byl zaujat družstevnictvím. V roce 1928 byla v Pracejovicích zakoupena první obecní mlátička, k níž Rudolf Beran daroval motor. Později byly dokoupeny i další společné mlátící stroje, nejprve na benzínový, po provedení elektrizace na elektrický pohon.  Od roku 1928 do roku 1932 se z Beranovy iniciativy prováděla meliorace a odvodnění pozemků všech zemědělců ve vsi. Rudolf Beran k tomuto účelu vymohl subvenci od Ministerstva zemědělství a Zemského správního výboru, která pokryla 55 % nákladů. Sám zaplatil projekt meliorace, šlo asi o 6800 korun. Jeho přičiněním byly rovněž lesem osázeny neplodné plochy obecních pastvin „V Jamkách“. Všechny stromky dodal iniciátor zdarma. Díky Beranovu vlivu prošla obec také elektrifikací, byla zbudována kanalizace a moderní vodovod.

Ocenění.

V roce 2011 mu byla udělena Cena Václava Bendy (in memoriam).

Rudolf Beran (28. prosince 1887 Pracejovice – 28. února 1954 Leopoldov) byl český agrární politik a druhorepublikový česko-slovenský ministerský předseda.

Rudolf Beran (* 28. Dezember 1887 in Pracejovice, Südböhmen; † 28. Juli 1954 in Leopoldov, Tschechoslowakei) war ein tschechischer und tschechoslowakischer Politiker und tschechoslowakischer Ministerpräsident.


Vývoj.

U těchto lodí, které měly být protiváhou německých těžkých křižníků třídy "Deutschland" a bitevních křižníků třídy "Scharnhorst", se Francouzi inspirovali britskou třídou "Nelson". Pro poslední třídy francouzských bitevních lodí byly typické jinde nepoužívané čtyřdělové věže. Ty měly být použity už u nerealizovaných bitevních lodí třídy Normandie (pouze "Béarn" byla dokončena jako letadlová loď).  Jednotky třídy "Dunkerque":

Kontrukce.

Podle Washingtonských dohod byl výtlak lodí omezen na 35 000 tun. Hlavní výzbroj tvořilo osm 330mm kanónů ve dvou čtyřdělových věžích, které byly obě umístěny na přídi lodi. Sekundární výzbroj představovalo 16 kusů 130mm kanónů, umístěných v pěti věžích. Tři čtyřdělové věže byly v zadní části nástavby, dvě dvoudělové na jejich bocích. Lehkou výzbroj tvořilo osm 37mm kanónů a 32 kusů 13,2mm kulometů Hotchkiss. Na zádi lodi byl umístěn katapult.

Služba.

Útok na Mers-el-Kébir.

Po kapitulaci Francie na počátku druhé světové války a vzniku Vichistické Francie se část francouzských lodí uchýlila na britské základny, většina loďstva však v nejasné situaci kotvila na francouzských základnách v Africe. Jedinou bojovou akcí obou lodí tak byl paradoxně britský útoku na Mers-el-Kébir (Operace Catapult), kdy před přístav připlula britská flota, která měla zabránit možnosti, že by se francouzských lodí zmocnili Němci. Poté, co francouzi odmítli kapitulaci, 3. července 1940 spustily britské lodě palbu, která potopila bitevní loď "Bretagne", zatímco "Provence" a "Dunkerque" byly těžce poškozeny ("Dunkerque" musel potopení zabránit najetím na břeh) a pouze "Strasbourg" dokázal bez vážného poškození uniknout z přístavu a odplout do Toulonu, kde se stal novou vlajkovou lodí.  Protože Britové měli pochybnosti o skutečném stavu "Dunkerque", o dva dny později jej torpédy napadly bombardéry Fairey Swordfish z letadlové lodě HMS "Ark Royal". Dvě torpéda zasáhla hlídkovou loď "Terre-Neuve" kotvící u boku "Dunkerque" a přivedla k výbuchu část min, které loď nesla na palubě.  Na části trupu bitevního plavidla bylo strženo pancéřování i obšívka a vzniklým otvorem o rozměrech cca 18×12 metrů vniklo do nitra "Dunkerque" přes 20 000 tun vody. Po prohlídkách bylo plavidlo zprvu označeno jako totální ztráta, postupně se však podařilo obrovskou díru v trupu provizorně utěsnit betonem a odčerpat vodu. Dne 19. února 1942 se po provoznění části strojovny vydala zmrzačená bitevní loď na celkovou opravu do loděnic v Toulonu.

Potopení v Toulonu.

Po obsazení zbytku Francie německou armádou na konci roku 1942, byla většina francouzských válečných lodí včetně "Dunkerque" a "Strasbourg" 27. listopadu 1942 potopena v Toulonu vlastní posádkou.

Další osud lodí.

"Dunkerque" už byl poté pouze sešrotován. "Strasbourg" Italové v následujícím roce vyzvedli, ale opravit ho do své kapitulace v roce 1943 již nedokázali. Loď poté obsadili Němci, přičemž 18. srpna 1944 ji podruhé potopil americký nálet. Po osvobození Toulonu byl vrak opět vyzvednut, ale již nebyl opraven. Po válce byl "Strasbourg" sešrotován.

Třída Dunkerque byla třída francouzských bitevních lodí. Tyto první francouzské skutečně moderní bitevní lodě byly postaveny na základě dohod z Washingtonské konference náhradou za odzbrojenou bitevní loď "Jean Bart" a ztroskotanou bitevní loď "France". Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1937–1942. Obě byly potopeny za druhé světové války.

Die "Dunkerque"-Klasse war eine Klasse von Großkampfschiffen der französischen Marine. Ihr gehören mit der "Dunkerque" und der "Strasbourg" nur zwei Schiffe an, die in den 1930er Jahren entwickelt und gebaut wurden. Die ersten Entwurfskizzen wurden bereits 1926 gefertigt. Ihr Bau war Teil der umfassenden Modernisierungsanstrengungen der französischen Marine nach dem Ersten Weltkrieg.


Život.

Voják.

Timothy Kopra pochází z texaského města Austin. Roku 1985 Barratt získal titul bakaláře na Vojenské akademii ve West Pointu. Od srpna 1986 sloužil v letectvu Armády Spojených států. Roku 1995 získal magisterský titul na Georgijském technologickém institutu v oboru letecké a kosmické strojírenství. Poté byl zkušebním letcem v armádním zkušebním středisku (""). Do roku 2000 dosáhl hodnosti majora.

Astronaut.

V červenci 2000 byl vybrán mezi astronauty NASA. Absolvoval všeobecnou kosmickou přípravu a získal kvalifikaci letový specialista. V únoru 2007 byl jmenován náhradníkem Garretta Reismana z Expedice 16, odstartovavšího v březnu 2008 a Gregory Chamitoffa, odstartovavšího v květnu 2008. Současně se od léta 2007 připravoval na funkci palubního inženýra Expedice 20, se startem v červnu 2009 (let STS-127) a přistáním v srpnu 2009 (let STS-128).  Do vesmíru Kopra odstartoval v raketoplánu Endeavour po několikatýdenních odkladech 15. července 2009, o dva dny později se raketoplán spojil se stanicí ISS. V posádce stanice vystřídal japonského astronauta Kóiči Wakatu. Po necelých dvou měsících raketoplán Discovery přivezl Koprovu nástupkyni Nicole Stottovou, Kopra se v Discovery vrátil na Zem, ve vesmíru při prvním letu strávil 58 dní, 2 hodiny a 50 minut a absolvoval jeden výstup do vesmíru.  Timothy Kopra byl nominován jako specialista mise do posádky raketoplánu Discovery na misi STS-133, jejíž start byl naplánován na 16. září 2010. Start STS byl několikrát odložen, nicméně Kopra byl po úrazu způsobeném pádem z kola z posádky vyřazen.  Od ledna 2014 se připravoval na druhý dlouhodobý pobyt na ISS jako člen Expedice 46/47 společně s Timothym Peake a Sergejem Zaljotinem (později nahrazeným Jurijem Malenčenkem). K ISS vzlétli v polovině prosince 2015 v Sojuzu TMA-19M. Na ISS trojice zůstala do 18. června 2016, kdy ve stejném Sojuzu přistáli v kazašské stepi. Jejich let trval 185 dní, 22 hodin, 11 minut a 30 sekund, Kopra během něj dvakrát vystoupil do na povrch stanice. Včetně výstupu při prvním letu strávil v otevřeném vesmíru 13 hodin a 31 minut.  Timothy Kopra je ženatý, má dvě děti.

Timothy Lennart Kopra (* 9. dubna 1963 Austin, Texas, USA) je bývalý vojenským letcem, od července 2000 je americkým astronautem, členem oddílu astronautů NASA. V červenci 2009 se poprvé dostal do vesmíru na dvouměsíční let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen Expedice 20, od prosince 2015 do června 2016 pracoval na ISS podruhé, tentokrát jako člen Expedice 46 a 47.

Timothy Lennart Kopra (* 9. April 1963 in Austin, Texas, USA) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Astronaut. Er verließ die NASA am 1. Oktober 2018.


Nejstarší doba.

O prvotním osídlení Asýrie toho moc nevíme. Podle Bible byl Aššúr založen Šémovým synem Aššúrem. V 3. tisíciletí př. n. l. bylo území Asýrie obsazeno postupně Sumery, Sargonem Akkadským a v 16. a 15. století př. n. l. Babylonií.  První zmínky o asyrských vládcích se objevují kolem roku 2000 př. n. l. Asýrie se tehdy skládala z mnoha městských států a malých semitských království. Asyřané se brzy dostali do kontaktu s městy v Malé Asii a v Kappadokii si dokonce založili několik obchodních kolonií. Tyto osady, označované jako "karum" (přístav), byly sice oficiálně součástmi anatolských měst, ale "de facto" byly závislé pouze na Asýrii. Hlavními obchodními artikly dováženými do Asýrie byly kovy (pravděpodobně olovo a cín), textilní látky byly naopak vyváženy do Anatolie.  V 19. století př. n. l. se vlády v Aššúru zmocnil Šamší-Adad I. (1813–1781 př. n. l.), který také dobyl při Eufratu ležící království Mari a na tamní trůn dosadil jednoho ze svých synů. Dalšího ze synů učinil vládcem města Ekkalatum. Tímto sjednotil Šamší-Adad celou severní Mezopotámii. Za vlády jeho nástupců bylo ztraceno město Mari a jeho nový vládce se spojil s babylonským králem Chammurapim, který nakonec Asýrií dobyl a přeměnil ji ve vazalský stát Babylonu. Později se Asýrie stala závislou na nově vzniklé říši Mitanni na horním toku Eufratu a Tigridu.

Středoasyrské období.

Z mitannské nadvlády vymanil Asýrii až Eríba-Adad I. (1392–1366 př. n. l.), přesto však trvalo jistou dobu, než se Asýrie etablovala jako regionální mocnost v oblasti. Za Aššur-uballita I. se podařilo získat přechodně kontrolu nad Babylonií, kam asyrský král dosadil na trůn svého chráněnce Kurigalza II. (obsazen byl i Babylon). Vrcholem této fáze asyrských dějin však byla až vláda Tukultí Ninurty I. (1244–1208 př. n. l.), který porazil jak Babyloňany, tak Chetity, a zejména pak vláda Tiglatpilesara I. (1114–1076 př. n. l.), jednoho z nejschopnějších starověkých vládců.  Za Tiglatpilesara I. se Asýrie stala velmocí, jejíž vliv sahal daleko za hranice Mezopotámie. Král bojoval především v jižní Arménii, vedl časté výpravy proti Aramejcům, kteří v té době začali pronikat do nížin Eufratu a Tigridu, a po smrti babylonského krále Nabukadnezara I. dočasně ovládl některá významná babylonská města. Za jeho vlády vyrostly v Aššúru četné chrámy zasvěcené asyrským bohům, čímž si chtěl Tiglatpilesar naklonit kněžstvo, a postaven byl i luxusní královský palác. Je možné, že se Asyřanům podařilo uchytit na pobřeží Středozemního moře, neboť král ve svých nápisech tvrdí, že při plavbě ve člunu ulovil „mořského býka“ (pravděpodobně delfína).  Tiglatpilesarovi nástupci však nebyli ve své politice tak úspěšní a území asyrského státu se zejména v důsledku aramejských útoků opět zredukovalo na centrální oblast okolo Aššúru.

Novoasyrské období.

V 9. století př. n. l. Asyřané, řadu let omezení jen na území centrální Asýrie, dobyli, obsadili a postupně asyrizovali aramejské státy na Eufratu a v severní Mezopotámii. Poté v 9. a 8. století př. n. l. dobyli též Sýrii, Palestinu a země na severozápadě, severu a východě, čímž vznikla první velká říše v dějinách Předního východu. Největšího rozsahu dosáhla roku 671 př. n. l., když ovládla i Egypt. Specifický byl vztah k podmaněné Babylonii, jejíž kultury a vzdělanosti si Asyřané vážili jakožto základu kultury vlastní. Významná babylonská města (Babylón, Borsippa, Sippar) si proto mohla ponechat své dosavadní výsady, někteří asyrští králové se nechali v Babyloně formálně korunovat na babylonské krále a podobně. Babyloňané svého postavení využívali a často se proti asyrské nadvládě bouřili. Jejich spojencem byl stát Elam.  Dobytá území se různými způsoby snažila od novoasyrské říše odtrhnout. Zajatce a bouřící se obyvatelstvo měli Asyřané ve zvyku přesídlovat (i po statisících) – usídlovali je ve skupinách po celé říši. Vzniklo tak multietnické osídlení a jako dorozumívací řeč se prosadila aramejština (to zůstalo zachováno i později, po vzniku perské říše). Do 10. století př. n. l. se dobyté země ještě ponechávaly v rukou domácích dynastií, avšak od 9. století př. n. l. začali králové zřizovat asyrské provincie v čele s asyrskými místodržiteli. Po roce 800 př. n. l. se jednotliví místodržitelé stali téměř nezávislými vládci, kteří často ohrožovali asyrskou centrální vládu, a teprve Tiglatpilesarovi III. (744–727 př. n. l.) se reformou správy podařilo moc guvernérů omezit (hlavně jejich častým střídáním). Nejdůležitějšími městy novoasyrské říše byly Aššúr, Kalchu a Ninive.  Po smrti významného panovníka Aššurbanipala (668–627 př. n. l.) začala země, vyčerpaná ustavičnými válkami, upadat. Roku 626 př. n. l. se odtrhla Babylonie (vznik tzv. Novobabylonské říše) a v letech 614–609 př. n. l. spojená vojska Médů a Babyloňanů Asýrii dobyla. Novoasyrská říše zanikla a její teritorium si rozdělili vítězové.

Pozdní doba.

Asýrie již nikdy znovu nezískala samostatnost, třebaže ještě dlouhou dobu tvořila specifickou územní jednotku s vlastními správci. Babyloňany a Médy zde vystřídali v polovině 6. století př. n. l. Peršané, kteří na severu Mezopotámie zřídili satrapii "Athurá" podřízenou velikému satrapovi babylonskému. Alexandr Veliký a Seleukovci pak v podstatě převzali perskou správní strukturu, jen nově obsadili funkce. V následujících stoletích docházelo k postupnému vytrácení historického povědomí a tradic země, k němuž paradoxně přispělo i přenesení hlavního města nově vzniklé říše Parthů kolem poloviny 2. století př. n. l. na střední tok Tigridu. Parthové byli ovlivněni tradicemi íránskými a zčásti i řeckými, takže svébytná kultura oblasti postupně mizela. Definitivní tečku za asyrskými dějinami potom učinila arabská expanze v 7. století n. l.

Asýrie je označení pro území severní Mezopotámie v dnešním Iráku (horní tok řeky Tigris), v širším smyslu pak pojmenování významného starověkého státního útvaru, jenž zvláště od 9. do 7. století př. n. l. hrál dominantní roli na Předním východě. Název Asýrie je odvozen od jména města Aššúru, jehož počátky spadají do doby kolem roku.

Das Assyrische Reich war ein Staat des sogenannten Alten Orients mit Ursprung im nördlichen, auch als "Zweistromland" bezeichneten Mesopotamien. Es existierte über einen Zeitraum von etwa 1200 Jahren, vom Beginn des 18. Jahrhunderts v. Chr. bis zu seiner Vernichtung um 609 v. Chr. Seine Geschichte wird in drei Perioden eingeteilt: das Alt-, Mittel- und Neuassyrische Reich. Namensgeber sowohl für das Reich als auch für seine erste Hauptstadt war Assur, der höchste Gott im Glauben der Assyrer.


Název a jeho původ.

Název Arménie se používá v různých variantách v prakticky všech jazycích světa kromě samotné arménštiny. Pochází ze staroperského názvu „Armanestán“ a „Arman“ podle pohraniční provincie státu Urartu na historickém arménském území, které bylo v polovině 1. tisíciletí př. n. l. osídleno mimo jiné Aramejci. Sami Arméni se označují jménem „Hajer“ (arménsky Հայեր) a svou vlast „Hajastan“ (Հայաստան). Přípona –stan znamená „země“, takže Hajastan je země Hajů (čili Arménů). Nehledě na staré pohádkové legendy není dosud objasněno, jak toto vlastní pojmenování arménského národa vzniklo.

Dějiny.

Starověk.

Arménská vysočina patří k dávným centrům lidské civilizace. Byla trvale osídlená od paleolitu. V nejstarších písemných památkách z dob Chetitů je zmínka o národu Chajasa ve 2. tisíciletí před naším letopočtem. V tomto období ovládli území Arménie Asyřané. Město Jerevan bylo nejstarším písemně doloženým městem na území někdejšího SSSR. Spojením arménských kmenů v 9. století př. n. l. vznikla říše Urartu v oblasti Vanského jezera. V říši Urartu byla založena mnohá opevněná města, rozvíjela se řemesla a pěstování vína. V 6. století před n. l. Urartská říše zanikla po vpádu médských vojsk. V Malé Arménii a na Araratské rovině vzniklo Arménské království a začal se formovat arménský národ. Arménské království bylo prvním státem, který přijal křesťanství jako své oficiální náboženství (r. 301). Ve 4. století si Arménii rozdělili Římané a Peršané.

Středověk.

Od 7. do 9. století tehdejší Arménii ovládali Arabové. Arménský stát se obnovil v 9. století. Arméni vynikali jako obchodníci, zakládali kolonie po celé Přední Asii, ale i v Kyjevě a Novgorodě. Od 11. století ovládali zemi seldžučtí Turci, od 13. století Mongolové. Arménští uprchlíci před seldžuckou invazí založili arménské království v Kilíkii.

Novověk.

V 17. století byla Arménie rozdělena mezi Osmanskou říši (připadla jí západní Arménie) a Persii (východní Arménie). Národní identitu Arménům v tomto období pomohla udržet jejich kultura, pěstovaná převážně emigranty v zahraničí. Až začátkem 19. století připadla část východní Arménie spolu s východní Gruzií carskému Rusku. Ruská vojska a arménští dobrovolníci roku 1827 ovládli celou východní Arménii. Armény žijící v Osmany spravované západní Arménii postihl těžký osud. V letech 1890–1922 byli systematicky vyvražďováni. V závěru 19. století nastaly tzv. arménské řeže, při nichž přišlo o život 100–300 tisíc Arménů, při genocidě v době 1. světové války pak přišlo o život zhruba 1,5 miliónu lidí, dalších 100 tisíc uteklo před pronásledováním do Ruska a jiných zemí. Rozvíjela se fakticky už jen východní Arménie. Po první světové válce se Arménie dostala na nějakou dobu pod správu států Dohody.

Arménie v SSSR.

V roce 1920 začalo komunisty podporované povstání, které vyhnalo zahraniční vojska ze země a naopak na svoje území přivolalo Rudou armádu. 29. listopadu 1920 byla vyhlášena sovětská vláda a o dva roky později Arménie vstoupila do Zakavkazské federace a stala se členem SSSR. Arménsko-tureckou hranici, dodnes platnou, stanovila tzv. Karská smlouva.  Sovětskou Arménii postihlo v roce 1988 silné zemětřesení o síle 7,2 stupně Richterovy stupnice, v důsledku kterého zahynulo nejméně 50 000 lidí. Humanitární pomoci se, spolu s dalšími zeměmi, zúčastnilo i Československo. S touto pomocí jsou spojeny počátky české humanitární organizace Člověk v tísni.

Spor o Náhorní Karabach.

V roce 1920 nesouhlasil sovětský Ázerbájdžán s připojením Náhorního Karabachu, který byl z velké většiny osídlen Armény, k sovětské Arménii, a tak byl spolu s Nachičevanem roku 1923 připojen k Ázerbájdžánu. Během sovětské éry Arménie bezúspěšně usilovala o připojení Karabachu ke svému území.  Roku 1987 se zformovalo arménské hnutí za připojení k Arménii. V říjnu t.r. pak Ázerbájdžán zakázal výuku arménských dějin na karabašských školách. Snahy Moskvy o urovnání konfliktu byly neúspěšné, a tak byl Náhorní Karabach v lednu 1988 podřízen přímo ústřední vládě SSSR. S tímto postupem nesouhlasila ani jedna strana.  V roce 1988 začaly boje mezi Arménií a Ázerbájdžánem o tuto oblast, které se ještě vyostřily po rozpadu SSSR. Turecko na protest proti obsazení Náhorního Karabachu uzavřelo arménské hranice. 28. listopadu 1989 byl vrácen pod správu Ázerbájdžánu, ale Arménie ho hned 1. prosince anektovala. V letech 1991 až 1994 probíhala o karabašské území mezi oběma zeměmi válka. Dočasným východiskem se stalo příměří z 16. května 1994, které zůstává v platnosti do současnosti. K nové eskalaci konfliktu došlo v roce 2016, kdy vypukly intenzívní boje podél celé hranice s Náhorním Karabachem.  Výsledkem je Karabach z 92,5 % ovládaný arménsko–karabašskými silami, které mají pod kontrolou také dalších 5 celých okresů (a 2 částečně) mimo vlastní Karabach. Celkově tak karabašští Arméni kontrolují 13,4 % rozlohy Ázerbájdžánu. Vojenské zásahy byly doprovázeny exodem azerských a arménských menšin z území sousedního státu. Z Ázerbájdžánu odešlo 413 000 Arménů, zatímco Arménii v důsledku konfliktu opustilo 724 000 Azerů.

Nezávislá Arménie.

V roce 1991 získala Arménie nezávislost na Sovětském svazu a stala se součástí SNS. V roce 1999 byl při zasedání parlamentu zavražděn premiér Vazgen Sarkisjan, což následně vedlo k částečné ekonomické i společenské krizi v zemi.

Geografie.

Území Arménie má plochu 29 743 kilometrů čtverečních. Krajina je hornatá, nadmořská výška na celém území neklesne pod 390 metrů nad mořem.  Do Arménie zasahuje horské pásmo Malého Kavkazu a vysokohorské pohoří Ararat, kde se také nachází oficiální nejvyšší hora Arménie (Aragac, 4090 m n. m.). Arméni však za svoji považují o biblickou horu Ararat (5134 m n. m.), kterou mají dokonce ve státním znaku, která však leží asi kilometr od hranic v muslimském Turecku. Po tisíciletí obývali území kolem Araratu právě Arméni. Avšak po genocidě osmanskými Turky v letech 1913–1920 zůstalo kdysi velké Arménii pouze malé území. V době největší územní expanze v 1. století př. n. l. se arménské království rozkládalo od Středozemního až ke Kaspickému moři.  Klima je převážně kontinentální, vyznačující se velmi horkými léty a velmi chladnými zimami. Kvůli suchému létu zde převládají polopouštní a stepní vegetace; řídké lesy pokrývají pouze sedminu území. Kvůli hornaté krajině je rozšiřování zemědělských oblastí obtížné.  V roce 1988 zemi postihlo zemětřesení o síle 7,2 stupně magnitudy, které připravilo o život více než 50 000 lidí především ve městech Spitak, Leninakan (dnes Gjumri) a Kirovakan (dnes Vanadzor).

Politický systém.

Arménie je poloprezidentská republika. Jednokomorový parlament (Národní shromáždění) má 131 křesel a je volen na 5 let.  Vzhledem k špatným historickým zkušenostem má Arménie komplikované vztahy se dvěma sousedy, Tureckem a Ázerbájdžánem. To vede arménskou zahraniční politiku k udržování úzkých vztahů s Ruskem, jež do značné míry garantuje arménskou bezpečnost. Arménie se připojila k celní unii Běloruska, Kazachstánu a Ruska a k Eurasijské hospodářské unii. Na druhou stranu sympatizuje Arménie také se západním světem a snaží se budovat dobré vztahy s EU a NATO. Roku 2011 začala jednání o partnerství s EU. Arménie se podílela na operaci NATO v Kosovu (KFOR). Tradičním spojencem Arménie v Evropě jsou Francie a Řecko; v obou zemích žije velká arménská komunita. Spolupráce Arménie s Ruskem je ale v západním světě přijímána s nevůlí. Organizace Freedom House, financovaná přímo americkou vládou, označila roku 1999 a znovu v roce 2007 Arménii jen za "částečně svobodnou zemi" a roku 2008 provokačně dokonce za poloautoritářský režim.  Všechny volby od roku 1995 vyhrála Republikánská strana Arménie ("Hayastani Hanrapetakan Kusaktsutyun"). Tato nejvlivnější síla v zemi také vždy sestavovala vládu. Je označována za nacionálně-konzervativní. Hlásí se k ideologii zvané tseghakronismus, která zdůrazňuje spjatost arménské identity s náboženstvím a církví. Hlavním tvůrcem této ideologie byl politik Garegin Nzhdeh, klíčová postava první arménské republiky (1918–1921), jehož antikomunismus jej ovšem za druhé světové války přivedl ke spolupráci s německými nacisty. Tseghakronismus je i kvůli tomu někdy označován za rasistickou ideologii. Výhrady k němu kvůli tomu mají i někteří představitelé Republikánské strany Arménie, formuloval je například arménský premiér Andranik Markarjan. Jiní republikáni vnímají tseghakronismus spíše jako historický relikt a posouvají stranu k neideologickému středu. Představitel Republikánské strany Arménie Serž Sarkisjan byl prezidentem od roku 2008 do roku 2018.

Administrativní dělení.

Arménie se dělí na 10 provincií ("marzer", sg. "marz") a hlavní město:

Ekonomika.

Připojení Arménie k SSSR mělo výrazný vliv na rozvoj průmyslu. Ze země se pomalu stal rozvinutý průmyslovo-zemědělský stát. Arménie vyvážela stroje, textil a spotřební výrobky. Po rozpadu SSSR v roce 1991 země zrušila zemědělská družstva a o zemědělskou výrobu se starají drobní rolníci. Průmysl prošel začátkem 90. let obdobím stagnace, ale nová vláda začala s liberalizací ekonomiky. Ta od roku 1995 zaznamenává růst.  Významnou je v zemi těžba barevných kovů, zejména mědi, olova, zinku, železné rudy, zlata a stříbra. V zemi se také zpracovávají diamanty a vyrábějí šperky. Pilířem ekonomiky je také potravinářský průmysl, výroba automobilů, pneumatik a elektromotorů a přesné strojírenství. Tradiční je textilní výroba (zejm. koberce, pletené zboží a obuv) a výroba hudebních nástrojů.  Vzhledem k hornaté krajině lze k zemědělství využít jen 46 % plochy země. Většina obdělávané půdy leží nad hranicí 1000 m n. m. Z toho vyplývá specializace na pěstování rostlin, ovoce (zejm. broskve, meruňky a švestky) a vína. Arménská vína jsou známá svou aromatičností. Proslulým je zvláště arménský koňak. K nejslavnějším značkám patří brandy Ararat, vyráběná již od roku 1887. Největší část vývozu, 23 procent, míří do Belgie. Klíčovým dovozním partnerem je Rusko.  Dlouhodobým problémem arménského hospodářství je poměrně vysoká nezaměstnanost (18,5 procenta v roce 2015), proti tomu růst HDP je ve srovnání se západní Evropou rychlý (7,2 procenta roku 2012, 3,7 procenta v roce 2015).

Veřejná doprava.

Arménská síť veřejné dopravy hustě spojuje hlavní města a mnoho vesnic. Ve velkých městech, jako je Jerevan, Gyumri, Vanadzor nebo Armavir, jsou autobusová nádraží vybavena čekárnou a pokladnou, v jiných městech jsou autobusová nádraží jen parkoviště bez přístřešků. Trasy jsou většinou obsluhovány technicky zastaralými minivany GAZelle s kapacitou pouze 15 cestujících. Autobusový systém má problémy s kapacitou, zejména v Jerevanu, kde jsou vozidla vždy přetížena. Vlaky a metro nabízejí vyšší standard a fungují spolehlivě, ale obsluhují pouze několik tras. V Jerevanu neexistuje systém jízdenek, cestující platí řidiči při výstupu. Cestující podzemní dráhou musí zakoupit plastový žeton u pokladny a použít žeton k otevření turniketu ve stanici. Cestující na vnitrostátních autobusových linkách si mohou zakoupit jízdenku v pokladnách na autobusových stanicích nebo zaplatit řidiči před nástupem do vozidla. Vlakové jízdenky se prodávají na železničních stanicích. Časy odjezdů a jízdné jsou zveřejněny na webu Transport for Armenia.

Obyvatelstvo.

k 1. lednu 2016 měla Arménie 2 977 092 obyvatel. Oproti roku 2006 to značilo pokles o zhruba 250 000, přesto je Arménie stále druhou nejhustěji osídlenou zemí z bývalých sovětských republik.  Národnostně je Arménie mimořádně homogenní: 97,9 % obyvatel tvoří Arméni; následují jezidští Kurdové (1,3 %) a Rusové (0,5 %). V minulosti tvořili významnou menšinu v Arménii Azerové, na konci 80. let asi 2,5% obyvatel, ovšem odešli ze země po začátku konfliktu o Náhorní Karabach. V protisměru z Ázerbájdžánu zamířilo do Arménie mnoho etnických Arménů. 139 000 jich žije v Náhorním Karabachu, kde tvoří většinu obyvatel. Přes 6 milionů Arménů žije v zahraničí. Největší komunity jsou v Rusku,Francii, Íránu, Spojených státech, Gruzii, Sýrii, Libanonu, Argentině, Austrálii, Kanadě, Řecku či Izraeli (prastará tisícová komunita ve starém Jeruzalémě).  Jediným oficiálním jazykem v zemi je arménština. Arménštinou mluví drtivá většina obyvatel, okolo 96%. Mnoho lidí v zemi (95%) velmi dobře ovládá i ruštinu, což je dáno historickou i současnou spoluprací s Ruskem. Arménština je pro cizince obtížná především proto, že užívá specifické, prastaré originální písmo. Tvůrcem této unikátní arménské abecedy byl Mesrop Maštoc, a to již roku 405.

Náboženství.

Arménské království jako první státní útvar na světě přijalo roku 301 křesťanství jakožto státní náboženství. K arménské apoštolské církvi, nejstarší národní církvi na světě, se hlásí takřka 95 % obyvatelstva. Za zakladatele arménské církve je považován Řehoř Osvětitel. Významným duchovním centrem země je malé město Ečmiadzin ležící asi 25 kilometrů západně od Jerevanu, kde se nachází katedrála Mayr Tačar; zde sídlí i tzv. "katholikos", tedy hlava arménské apoštolské církve.  V září roku 1855 byl na zámku v Zákupech na návštěvě u excísaře Ferdinanda I. Dobrotivého arcibiskup Arménů Arihtazes Azaria.  Kurdové žijící na západě země praktikují zoroastrismus a šamanismus. Většina Azerů vyznávajících islám utekla během konfliktu o Náhorní Karabach do Ázerbájdžánu.

Kultura.

Mezi oblíbené hudební nástroje patří duduk.  Turecká genocida a útlak zplodily rozsáhlou arménskou diasporu, která rozšířila arménskou kulturu do více než 120 zemí světa.  Doma i ve světě se prosadila řada osobností. Významným hudebním skladatelem byl Aram Chačaturjan, autor slavného Šavlového tance. Zakladatelem moderní arménské hudby byl Komitas. Představiteli klasické hudby byli též Alexander Arutjunjan, Avet Terterjan či Alexander Spendiarjan. V populární hudbě se prosadili někteří představitelé arménské diaspory, například francouzský šansoniér Charles Aznavour, americká zpěvačka Cher, nebo rocker ze skupiny System of a Down Serj Tankian. Z Arménie naopak vyrážel do světa hráč na duduk Djivan Gasparyan. Arménský původ měl malíř Ivan Ajvazovskij, stejně jako Američan Arshile Gorky. Ke známým malířům působícím v Arménii patřil Martiros Sarjan.  V sovětském filmu se prosadil režisér Sergej Paradžanov či herec Armen Džigarchanjan. V Kanadě režisér Atom Egoyan.  Nejznámějším spisovatelem arménského původu je patrně William Saroyan, ovšem ten působil v diaspoře. Zakladatelem moderní arménské literatury byl Chačatur Abovjan. K důležitým jménům patří též Jeghiše Čarenc, Hovhannes Tumanjan, Avetik Isahakjan, Sajať-Nova či Diana Abgar.  Na seznam světového dědictví UNESCO byly zapsány tři arménské klášterní komplexy: Haghpat, Sanahin a Geghard. Krom toho katedrála (a další kostely) v Ečmiadzinu. Chrám sv. Ripsime v Ečmiadzinu byl vystavěn Řehořem Osvětitelem již v roce 303. Sídlí v něm hlava Arménské apoštolské církve. Z dalších staveb je významný klášter Tatev, helénský chrám v Garni zasvěcený kdysi bohu Mithrovi, klášter Chor Virab a klášter Noravank.

Kuchyně.

Národním jídlem je chléb zvaný lavaš. Peče se v pecích kónického tvaru umístěných v zemi. Jde o tenkou placku, do níž se často balí jiné jídlo - třeba směs sýru, masa a zeleniny. Tradičním je zejména tzv. chorovac, tedy grilované maso zabalené do lavaše, kořeněné zejména bazalkou, koriandrem, rozmarýnem a koprem. Jednou z mála polévek arménské kuchyně je tzv. bozbaš, též zvaný haš, připomínající českou dršťkovou polévku.

Věda.

Otcem arménské vědy je starověký učenec Anania Širakaci. Významným botanikem byl Armen Tachtadžjan. V časech SSSR se proslavil astronom Viktor Amazaspovič Ambarcumjan a letecký konstruktér Arťom Mikojan. Arménský původ měl i rakouský matematik Emil Artin či známý průkopník eutanázie Jack Kevorkian.  K intelektuálním pilířům starověké Arménie patřili zakladatel arménské církve Řehoř Osvětitel, historik Movses Chorenaci či teolog Řehoř z Nareku. Georgij Ivanovič Gurdžijev byl známým mystikem 20. století.  Kořeny arménské vzdělanosti jsou hluboké. První univerzita, v Gladzoru, byla založena již roku 1280 a fungovala do roku 1340. V tom roce její pozici převzala nově založená univerzita v Tatevu (v rámci tatevského kláštera), která zanikla v roce 1435. kdy ji i klášter vypálili Mongolové. V současnosti je největší univerzitou v zemi Jerevanská státní univerzita. Studuje na ní okolo 20 000 studentů na 19 fakultách.

Sport.

Největší úspěchy dosahují Arméni v zápase, podobně jako jiné kavkazské národy. Zápasník Armen Nazarjan vyhrál pro samostatnou Arménii první zlatou olympijskou medaili, druhou přidal na olympiádě v Riu roku 2016 Artur Aleksanjan. Jeho kolegové Arsen Julfalakjan, Armen Mkrtčjan a Miran Arutjunjan mají olympijské stříbro. Suren Nalbandjan, Sanasar Oganisjan, Levon Julfalakjan a Mnacakan Iskandarjan vyhráli olympiádu ještě v dresu SSSR (Iskandarjan v tzv. Sjednoceném týmu v Barceloně roku 1992). Zápas má v Arménii velké zázemí, přetrvává i tradice specifického arménského druhu zápasu zvaného "kokh".  Dalším sportem, v němž dosahují Arménii značných úspěchů, je vzpírání. Vybojovali v něm již pět olympijských cenných kovů, z toho třikrát stříbro (Simon Martirosjan, Gor Minasjan, Tigran Vardan Martirosjan). V dresu Sovětského svazu vybojovali zlato arménští vzpěrači Rafael Chimiškjan (Helsinki 1952), Jurik Vardanjan (Moskva 1980), Oksen Mirzojan (Soul 1988) a Israel Militosjan (Barcelona 1992). Norair Nurikjan to dokázal v dresu Bulharska.  Čtyři olympijské kovy, z toho dvě zlaté, si z Helsinek v roce 1952 přivezl gymnasta Hrant Šahinjan, tři zlaté a jedno stříbro má na svém kontě jeho nástupce Albert Azarjan, jehož syn Eduard Azarjan později získal rovněž zlato, ze závodu družstev. V boxu vybojoval nejvyšší olympijské ocenění Vladimir Jengibarjan, v Melbourne roku 1956, ve střelbě Hrachja Petikjan (1992). V kolektivních sportech si v barvách Sovětského svazu zlato z olympiády přivezli fotbalista Nikita Simonjan (1956), basketbalistka Elen Šakirovová (1992) a šermíř Heorhij Pohosov (1992). Nejúspěšnějším arménským atletem je skokan do dálky Igor Ter-Ovanesjan, dvojnásobný mistr světa. Ze šachistů k nejvýznamnějším patří Tigran Petrosjan či Levon Aronjan.  Ve fotbale vyniká především klub Pjunik Jerevan, z hráčů můžeme zmínit hlavně záložníka Henricha Mchitarjana, který s Manchesterem United vyhrál Evropskou ligu.  Arménský původ měla i řada úspěšných francouzských fotbalistů, například Youri Djorkaeff či Alain Boghossian, či americký tenista Andre Agassi.

Arménie, (plným názvem Arménská republika,, "Hajastani Hanrapetuthjun"), je vnitrozemský stát ležící v Zakavkazsku. Podle některých definic hranice mezi Evropou a Asií je součástí Evropy, podle jiných patří do Asie. Na severu hraničí s Gruzií (164 km), na východě s Ázerbájdžánem a s "de jure" k němu patřící, "de facto" Arménií ovládanou Republikou Arcach (566 km), na jihu s Íránem (35 km) a na západě s ázerbájdžánskou exklávou Nachičevan (221 km) a Tureckem (268 km).

Armenien (armenisch Հայաստան, Transkription "Hajastan" [], amtlich Republik Armenien, armenisch Հայաստանի Հանրապետություն, Transkription "Hajastani Hanrapetutjun" []) ist ein Binnenstaat in Vorderasien und im Kaukasus mit rund 3 Millionen Einwohnern. Er grenzt im Norden an Georgien, im Osten an Aserbaidschan, im Süden an die aserbaidschanische Exklave Nachitschewan und den Iran und im Westen an die Türkei. Das Staatsgebiet umfasst den nordöstlichen Teil des ehemals viel größeren armenischen Siedlungsgebiets, das jedoch in der wechselvollen Landesgeschichte nur selten ein vereintes Reich bildete. Hauptstadt und mit rund einer Million Einwohnern größte Stadt Armeniens ist Eriwan (Jerewan). Weitere wichtige Städte sind Gjumri, Wanadsor und Wagharschapat mit der weltberühmten Kathedrale von Etschmiadsin.


Historie.

Sadovo bylo založeno v letech 1365 – 1390 jako sídlo pro turecké osadníky přesídlené do Thrákie, a to za panování sultánů Murada (porobitele Bulharů) a Bajezída. Zpočátku byla obec osídlena výhradně tureckými muslimy. Podle ústního podání byl její nejstarší název Küçuk Stambol. Nejstarší písemný záznam pochází z osmanského daňového rejstříku z roku 1472, kde je uvedena jako Çeşnegir a všichni její obyvatelé jako muslimové.  Sídlo ztratilo jednotný muslimský charakter v 16. století přistěhováním Romů, mezi nimiž byli zastoupeni i křesťané s vlastními knězi. V roce 1572 zde bylo zaznamenáno 120 muslimských rodin (75 tureckých, 30 romských a 15 bulharských) a 12 romských křesťanských rodin. V roce 1596 zde bylo napočítáno 96 muslimů a 48 křesťanů, z nichž 37 bylo Romů včetně 2 popů; ostatní křesťané byli Bulhaři bez vlastního kněze. Podle berního soupisu z roku 1622 zde žilo 9 bulharských křesťanských rodin. Převážně muslimské osídlení trvalo po celé 17. století a poté se podíl křesťanů začal zvyšovat.  V každoročním berním soupisu je sídlo v roce 1848 zaneseno pod názvem Çeşnegir s přívlastkem Tongurcak. Před rusko-tureckou válkou k obci patřilo 30 ha orné půdy, na níž se pěstovala zejména rýže, a pastviny, kde se chovaly ovce, krávy, buvoli, prasata a koně. Po oné válce se obec stala součástí Východní Rumélie. Současný název nese od roku 1881, údajně podle básníka Ivana Vazova, který při svém průjezdu obcí, zvolal: „Jaký krásný sad!“

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 2 590 obyvatel a je zde trvale hlášeno 2 394 obyvatel. Podle sčítáni 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Sadovo ( "Садово") je město ve středním Bulharsku v Hornothrácké nížině. Žije tu přes 2 tisíce obyvatel. Jedná se o správní středisko stejnojmenné obštiny v Plovdivské oblasti.

Sadowo (auch: Sadovo; bulgarisch: Садово) ist eine Stadt mit 2476 Einwohnern (2016) und Verwaltungszentrum einer gleichnamigen Gemeinde in der Oblast Plowdiw in Zentralbulgarien. Die Stadt liegt 15 km östlich von Plowdiw und 15 km nordöstlich von Assenowgrad.


Vznik a vývoj.

V říjnu 1968 oznámila společnost Cessna zahájení projektu proudového cestovního a služebního letounu s obchodním názvem Fan Jet 500. Nový stroj měla pohánět dvojice dvouproudových motorů.  Konstrukčně nový letoun vycházel z pístových strojů Cessna série 400, z nichž převzal trup, přímé křídlo a ocasní plochy. Příďový podvozek byl snížen a křídlo bylo z důvodu centráže posunuto vzad až za kabinu cestujících.  Firma Cessna se tak snažila maximálně zjednodušit a zlevnit přechod ve výrobě na nový typ.  První prototyp s názvem Cessna Fan Jet 500 (imatrikulace N500CC) poprvé vzlétl 15. září 1969. Instalace poměrně výkonných turbodmychadlových motorů Pratt & Whitney of Canada JT-15D-1 o tahu po 9,7 kN na záď draku pístové série 400 přinesl problém v podobě jeho pevnostních nedostatků.  Druhý přebudovaný prototyp přejmenovaný na Cessna 500 Citation (N501CC) byl zalétán v lednu 1970. Změnou všech konstrukčních celků však vzrostla vzletová hmotnost. Oba prototypy prošly intenzivními letovými testy, které byly doplněny neletovými zkouškami dalších dvou draků v sériové podobě.  První sériový letoun Citation (N502CC) provedl první let v červnu 1971 a v září mu bylo uděleno osvědčení dohlédacího úřadu Federal Aviation Administration. První Cessna Citation pro maximálně 9 pasažérů byla zařazena do provozu v roce 1972, do konce února 1973 bylo dodáno 136 kusů a 600. byl dodán v červnu 1981. Byly to částečně stroje se vzletovou hmotností povolenou až do hodnoty 4921 kg, která původně začínala na 4309 kg. Od draku č. 71 činila vzletová hmotnost 5215 kg a pro starší letouny se následně dodávala souprava umožňující úpravu draku na tuto mez. Od 35. vyrobeného stroje se označují Citation I, popřípadě Cessna 501 Citation I/SP v úpravě pro jediného pilota. „Pětsetjedničky“, jejichž produkce byla zahájena v roce 1977, obdržely nové motory JT-15D-1A o tahu po 9,8 kN a nové koncové oblouky křídla, které zvětšují rozpětí o 2,2 m.  V roce 1977 byl zalétán prototyp nové verze Cessna 550 Citation II (N550CC), ohlášené v září předchozího roku. Prodloužením trupu o 1,14 m a zlepšeným uspořádáním vnitřního prostoru kabiny cestujících vznikla možnost zabudování až dvanácti sedadel. Standardní výbavou se staly obraceče tahu motorů JT15D-4 po 11,12 kN, které byly u souběžně vyráběného Citationu I montovány pouze na přání zákazníka. Prodloužené křídlo o 1,40 m bylo zeštíhleno, což přispělo ke zlepšení letových vlastností a zásoba paliva byla zvětšena na 2702 l. Zdokonalený klimatizační systém udržoval tlak vzduchu v kabině na úrovni 2440 m až do letové hladiny 13 115 m. Citation II získal osvědčení o letové způsobilosti v březnu 1978, 500. stroj byl předán v roce 1985. Zdokonalenou verzi Citation S/II s novým profilem křídla převzalo jako cvičné v počtu 15 exemplářů US Navy pod označením T-47A. Koncem roku 1976 byly uveřejněny první údaje o novém provedení letounu Cessna 650 Citation III, jehož prototyp (N650CC) vzlétl 30. března 1979. Tato verze již měla šípové křídlo s vysokou štíhlostí vyvinuté v NASA. Za pohon byly zvoleny dva americké turbodmychadlové motory Garret AiResearch TFE 731-3-100S se statickým tahem po 16,46 kN. Ocasní plochy byly překonstruovány do tvaru T. Americký letecký úřad vydal osvědčení o způsobilosti 30. dubna 1982, na jaře následujícího roku byly zahájeny dodávky zákazníkům.  V roce 1987 byl model Citation II nahrazen verzí Citation V, po níž roku 1991 následovaly verze CitationJet, Citation VI a náhrada za Citation III Citation VII. Prototyp letounu Cessna 525 CitationJet absolvoval zálet na konci dubna 1991 a od března 1993 byly zahájeny dodávky odběratelům. Nový letoun s kapacitou pět pasažérů s dvoučlennou posádkou byl určen jako náhrada za stroje Citation a Citation I. S následným rozšířením této řady byl přeznačen na Citation CJ1 a v roce 2005 byl na výrobní lince vystřídán zlepšenou verzí Citation CJ1+.  Největším letounem rodiny Citation je Citation X, zalétaný v roce 1993 a dodávaný od roku 1996. Letoun s mezikontinentálním doletem má kapacitu až 9 cestujících v luxusní obchodní třídě.  Další člen rodiny CitationJet, Model 525A Citation CJ2 se sedmimístnou kabinou byl dodáván na trh od roku 2000. Vylepšená varianta Citation CJ2+ byla sériově vyráběna od roku 2005.  Společnost Cessna Aircraft následně obohatila svůj sortiment o ještě větší Citation CJ3 (Model 525B) zalétaný v roce 2002. Od prosince 2004 byly zahájeny dodávky zákazníkům. Stejně jako CJ2 byl tento letoun určen pro sedm cestujících, ale naízel větší prostorový komfort.  Dne 27. února 2002 zalétal Wayne Spriggs a Bob Rice ve Wichitě po čtyřletém vývoji prototyp Cessna Citation Sovereign, určený pro přepravu až dvanácti cestujících. Pohon zajišťovala dvojice turbodmychadlových motorů Pratt & Whitney Canada PW306C s tahem po 25,3 kN, vybavených obraceči tahu. Cena průměrně vybaveného letounu dosáhla 12 milionů USD.  V roce 2002 letecký výrobce Cessna oznámil na zasedání asociace National Business Aviation Association ve floridském Orlandu vstup do kategorie letounů Very Light Jets. Předvedl zde kabinu nového stroje Cessna 510 Citation Mustang. Stavba jediného prototypu byla zahájena v roce 2004 v závodě Independence v Kansasu. Zálet byl uskutečněn posádkou Scotty Jergenson a Dave Bonifield 23. dubna 2005 ze základny McConnell AFB. Do následných testů a certifikace se postupně zapojily ještě první dva sériové stroje. Klasickou dolnoplošnou koncepci pohání dva turbodmychadlové motory Pratt & Whitney of Canada PW615F s tahem po 6,49 kN. Na dvoumístný skleněný kokpit Garmin 1000 navazuje sekce pro čtyři pasažéry. Dodávky zákazníkům byly zahájeny počátkem roku 2007, dne 27. ledna 2012 sjel z výrobní linky závodu Independence ve státě Kansas jubilejní 400. exemplář.  V srpnu 2006 firma Cessna oznámila rozšíření řada CitationJet o čtvrtý model, jehož oficiální prezentace proběhla v říjnu na zasedání výrobců a provozovatelů biz-jetů NBAA v Orlandu.Nový letoun Citation CJ4 s továrním označením Model 525C přímo navazoval na CJ3, jehož trup byl prodloužen. Přepravní kapacita se tak rozšířila na osm pasažérů. Další konstrukční změny byly provedeny na aerodynamicky uhlazenější přídi, „čtverka“ rovněž obdržela nové křídlo o rozpětí 15,49 m. Jeho vzorem se stala nosná plocha biz-jetu střední třídy Citation Sovereign, která však byla zmenšena. Za pohon byla vybrána dvojice turbodmychadlových motorů Williams International FJ 44-4A o tahu po 15,12 kN. Prototyp CJ4 poprvé vzlétl 5. května 2008 ze základny McConnell AFB s testovací posádkou ve složení Dan Morris a Dave Bonifield. Do letových zkoušek byl od 19. srpna 2008 zapojen také první sériový stroj, který byl vyhrazen pro testy avioniky. Do certifikačního procesu úřadu FAA se zapojil i třetí vyrobený exemplář, který si Cessna Aircraft vyhradila pro své potřeby. Osvědčení o letové způsobilosti bylo uděleno 13. března 2010, 20. dubna stejného roku převzal CJ4 první odběratel.  Dne 26. září 2011 byl v centrále společnosti Cessna Aircraft ve Wichitě oficiálně představen projekt letounu Cessna Citation M2. Kabina nového stroje ve skutečné velikosti byla prezentována na tradiční výstavě NBAA, která se konala 10. až 12. října v Las Vegas. Citation M2 s přepravní kapacitou šest pasažérů s dvojicí pilotů představuje segment biz-jetu umístěný mezi stroje Citation Mustang kategorie VLJ a řadu Citation CJ. Na bocích zadní partie trupu byly na pylony umístěny dva turbodmychadlové motory Williams International FJ44-1AP-21 s tahem po 8,74 kN. Zálet prototypu proběhl 9. března 2012.  Modernizací verze Citation X vznikl biz-jet Cessna Citation Ten, jehož prototyp zalétal zkušební pilot Michael Voigt 17. ledna 2012 na letišti Mid-Continent Airport ve Wichitě. Pasažérská kabina pojme 9 až 11 cestujících, pohon zajišťují dva motory Rolls-Royce AE3007C2.  7000. Cessna Citation byla dodána majiteli 27. června 2016. Skupina Cessna Citation je největší flotila soukromých letadel světa.

Odkazy.

Externí odkazy.

Cessna Citation je americký dvoumotorový proudový dolnoplošník kategorie business jet společnosti Cessna Aircraft Company z Wichity. Tento název se používá pro několik rodin — sérií letadel.

Bei der Citation handelt es sich um eine Flugzeugfamilie des amerikanischen Herstellers Textron Aviation (früher Cessna). Sämtliche Flugzeuge sind zweistrahlig und fallen in die Sparte der Geschäftsreiseflugzeuge. Sie sind zwischen 12 und 23 Meter lang und bilden neben der Learjet-Reihe die erfolgreichste Flugzeugfamilie ihrer Klasse. Ursprünglich wurde der Entwurf 1968 unter dem Namen "FanJet 500" als Attrappe vorgestellt. Beim Erstflug 1969 trug die gegenüber dem Ausgangsentwurf verlängerte Maschine bereits den von einem berühmten Rennpferd abgeleiteten Namen Citation.


Historie.

"Saldenheim" byl poprvé zmíněn v dokumentech z roku 1193, a v roce 1222 zmíněn Cholo von Saldenhofen. Později patřil hrad šlechtici Páni von Pettau, v roce 1348 koupil hrad Otto von Liechtenstein-Murau. V době uherské války byl rod Liechtensteinů spojencem Uhrů, proto císař Friedrich III. dobyl hrad a nechal zničit. Potom Lichtensteinové postavili zámek. Po vymření této větve rodu získal zámek Windischgrätz, zámek pustl už v 18. století. Po několikeré změně majitelů, počátkem 19. století zámek koupil roku 1844 Georg Kometer, svobodný pán von Trübein. Ten nechal zámek znovu rekonstruovat. v protikladu s tehdejší módou, s romantickou výzdobou. Zevnějšek i atrium prezentuje módu 17. století.

Popis zámku.

Zámek je dvoupatrový je nepravidelného protáhlého půdorysu. Malé otevřené atrium má po obou stranách pilířů arkády a v jihovýchodním úhlu je přistavěno schodiště. Západní fronta budov je přerušena třípatrovou věží. V jihozápadní části je arkýř na kamenné konzole. Na východní straně je vstupní brána vstupního portálu s hrotitou klenbou. Na bráně je erb dřívějšího rodu Kometter-Fritsch.

Kaple svaté Trojice.

Zámecká kaple Svaté trojice je přiměřenou stavbou, kterou nechal postavit Johann Friedrich von Windischgraetz 1668, vysvěcena byla v roce 1670. Původně zde byla patrně gotická kaple. Již v roce 1417 byla zmíněna dřívější kaple. Stavba je vysoká a protáhlá s jednoduchým kůrem. Strop chrámové lodi a kůru je klenutý valenou klenbou. Empora varhan je vyzděná na jižní straně s toskánskými sloupy a oblouky. Hlavní oltář pochází z roku 1668, oba postranní oltáře jsou rovněž ze 17. století.

Zámek Seltenheim leží západně od korutanského hlavního města Klagenfurt am Wörthersee a trůní na návrší. Jde původně o hrad z 12. století.

Schloss Seltenheim ist ein im Westen der Kärntner Landeshauptstadt Klagenfurt am Wörthersee gelegenes, auf einem Hügel thronendes Schloss. Das Schloss steht unter Denkmalschutz ().


Historie.

První zmínky.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1352. Původní název snad zněl "Lossnitz" (v roce 1405) či "Welika Losenicze" (1547). Obec byla založena ve 12. století. Původní je české obyvatelstvo, ale zvláště za dob Přemyslovců sem byli přivedeni odborníci na těžení nerostných surovina, a to z německých oblastí jako Horní Sasko a Durynsko. Těžilo se zde hlavně stříbro, také železná ruda, a to na kopci Peperku. Z počátků vzniku osady, z doby kolem 12. století je zřejmě i kostel sv. Jakuba Staršího. Poté, co se vše „vytěžilo“, byli zdejší obyvatelé odkázáni na zemědělství. Až do konce 16. století byla Velká Losenice pod správou Polenské farnosti, posléze se po schválení knížete Ditrichsteina osamostatnila.

Pojmenované okolí.

Německé obyvatelstvo pak dalo okolí Velké Losenice názvy jako Robízeň (Rohe Wiese, hrubá louka); Nížkobold (Nischwald, les, ve kterém jsou hnízda ptáků a zvěře); Lenopuš (Lehnbusch, křovitý svah); Štánych (Steinig, kamenitý); Pyšlík (Büschlig, křovinatý, porostlý křovím); Kociperk (Katzenberg, Kočičí hora); Rozprureo (Rostbrunnen, rezavá studna, pramen); Dmerk (Merk, znamení). Německého původu jsou názvy polí ve Frenku, nebo Trenku (Frön, povinnost v rámci nevolnictví); Šípy (Schiffe, lodi); lesy v Tálkách (Teil, Teilchen, díl, díleček). V blízkém okolí jsou rybníky Rotajch (Rotteich, rudý rybník); rybničná oblast nazvaná Šiškotajch, muže mít svůj původ v době Žižkova tažení krajem, jako Žižkův rybník. Směrem k Malé Losenici se říkalo U hýblu (Hübel, kopec).

Současnost.

Obec Velká Losenice v roce 2011 obdržela ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny, konkrétně získala ocenění modrý diplom, tj. diplom za vzorné vedení obecní knihovny.

Přírodní poměry.

Velká Losenice se dělí na dvě katastrální území (Velká Losenice a Pořežín). Většinu z katastrálního území 1490 ha zabírají lesy a zemědělská půda.  Obec leží na okraji CHKO Žďárské vrchy a nedaleko jsou hranice historických zemí Čech a Moravy zvané Konec světa. Obcí protéká Losenický potok, který se po 15 km vlévá do řeky Sázavy. Za zmínku stojí přírodní památka Čertův kámen či starý statek s překrásným výhledem na obec a rozlehlým sadem Bambouch.  Do Losenice vedou silnice III. třídy; z nich silnice č. 35011 se po přibližně 1,5 km napojuje na silnici I/19. Jižní částí katastrálního území Velká Losenice prochází železniční trať Havlíčkův Brod – Brno a je zde železniční stanice, nazvaná po bližší sousední obci "Sázava u Žďáru".

Obyvatelstvo.

Struktura populace (2015):

Velká Losenice () je obec v okrese Žďár nad Sázavou, v kraji Vysočina. V obci žije obyvatel a v rámci Svazu obcí pod Peperkem i Svazu obcí Přibyslavska patří mezi větší obce.

Velká Losenice (deutsch "Groß Losenitz", auch "Groß Lossenitz", "Groß Loßenitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer östlich von Přibyslav und gehört zum Okres Žďár nad Sázavou.


Historie.

Počáteční zaměření na evropskou historii a kulturu.

Europa-Institut byl založen jakožto „koruna a symbol" Sárské univerzity, která sama vznikla spojením německých a francouzských vzdělávacích tradic. Univerzita byla založena pod záštitou Univerzity v Nancy a mezi svými prvními studenty měla osobnosti jako například jednoho ze zakladatelů Evropské unie Roberta Schumana.  Europa-Institut se zaměřil na proces Evropské integrace od samotného počátku, nabízejíc vzdělávání nezávisle na Sárské univerzitě. Mezi prvními vyučujícími byl například francouzský politik, akademik a průkopník Evropské integrace André Philip.  Na začátku studijní program obsahoval téměř všechny "Evropské obory". V letech 1951 a 1952 bylo studium zaměřeno především na literární komparatistiku, filosofii, historii a muzikologii. Právo a ekonomie hrály pouze vedlejší roli.  Postupná integrace Evropských společenství ovlivnila změnu vzdělávacího programu tak, že postupně více odrážel právní, ekonomický a politický charakter Společenství.

Vytvoření Evropských společenství: zaměření na diplomacii.

Význam Institutu rostl také s vývojem evropské integrace. Strukturální změny roku 1953 přinesly založení katedry diplomacie. Cílem této katedry bylo vzdělávat studenty se zájmem o kariéru v diplomacii nebo ve veřejném sektoru tehdy semi-autonomního Sárského regionu. Současně vzrostla výuka práva, ekonomie, kultury a došlo také k založení nezávislých jazykových kateder.  Když se Sársko stalo součástí Spolkové republiky Německa v roce 1957, Sárská univerzita převzala německý vzdělávací systém. Europa-Institut, který byl doposud institucí především kulturních a literárních studií byl v roce 1957 přeměněn na evropský výzkumný institut, jehož hlavní zaměření tkvělo v právu a ekonomii.  V polovině šedesátých let byly programy Institutu sloučeny a vznikl jediný integrovaný kurz. Zaměřen byl hlavně na otázky Evropské integrace a související nástroje a metody. Jádrem programu se staly právně zaměřené kurzy, které doplňovaly kurzy historie, politiky a ekonomie.

Od r. 1980: zaměření na Evropské právo.

V roce 1980 byl ustaven postgraduální LL.M. program "European Integration" ("Evropská integrace").  V roce 1990 byl ustaven postgraduální MBA program "European Management" ("Evropský management").  V současnosti je Europa-Institut modelovým programem Evropských studií a jako takový je aktivně podporován Evropskou komisí, Spolkovým ministerstvem zahraničí, Spolkovým ministerstvem vzdělávání a nadací "Stifterverband für die Deutsche Wissenschaft". Každoročně se o 75 míst uchází přibližně 500 zájemců.

Studijní programy.

Master of European Law, LL.M..

Magisterský studijní program European Integration (Evropská integrace) je dvanáctiměsíčním prezenčním LL.M. studiem zaměřeným na hmotné, institucionální a procedurální evropské a mezinárodní právo. Pro úspěšné ukončení programu musí student získat 60 kreditů. Studium se skládá z 2 semestrů (celkem 9 měsíců, 45 kreditů) a diplomové práce (obvykle 3 měsíce, 15 kreditů).  Program nabízí následující specializace:  Pro získání specializace musí studenti absolvovat povinné předměty daného celku a současně také alespoň 12 kreditů daného celku; na magisterském diplomu jsou pak označeny maximálně dvě dosažené specializace. Institut stejně jako univerzita používá francouzské hodnocení (0-9 neuspěl, 10-20 uspěl). Studenti s průměrem vyšším než 15 mají právo být přijati k doktorskému studiu.  V roce 2011 bylo zápisné €4,000 (€2,000 za semestr).

Master of Business Administration, MBA.

MBA program European Management (Evropský management) je zaměřen na evropský trh. Kromě znalosti angličtiny a ukončeného pregraduálního studia o nejméně 240 kreditech jsou pro přijetí nutné také alespoň 2 roky odpovídající pracovní praxe.  Program se zaměřuje především na tři aspekty: lidi (jejich potřeby & kultury), trhy a etiku (odpovědnost vůči prostředí a zaměstnancům). Skládá se z 15 studijních jednotek (9 měsíců, 45 kreditů) a diplomové práce (obvykle 3 měsíce a 15 kreditů). Kromě toho je také možnost distančního studia, které může trvat až 4 roky. Takto prodloužené studium umožňuje absolvování 15 studijních jednotek při práci, přičemž doba na sepsání diplomové práce je prodloužena na 6 měsíců.  V roce 2011 činilo zápisné €12,000 pro standardní dobu studia, €14,500 pro prodlouženou dobu studia.

Knihovna a Evropské dokumentační centrum.

Knihovna Institutu byla založena v roce 1951 stejně jako EI samotný. Nachází se v ní více než 60,000 svazků, 150 periodik a 40 knih s volnými listy.  Od roku 1972 se v knihovně Europa-Institutu nachází jedno z 52 Evropských dokumentačních center v Německu a z 600 celosvětově. Cílem centra je zpřístupnit (jak v rámci univerzity tak i navenek) informace o Evropské unii a podpořit výzkum a vzdělávání evropských integračních procesů.

Časopis ZEuS.

Od roku 1998 publikuje Europa-Institut svůj vlastní akademický žurnál ZEuS (Zeitschrift für europarechtliche Studien, "Časopis pro evropskoprávní studia"). Vychází čtvrtletně a věnuje se otázkám evropské integrace, evropského a mezinárodního práva, ale také mezinárodních aspektů ústavního práva, evropské mediální právo, evropskou ochranu lidských práv, stejně jako na evropské a mezinárodní ekonomické právo. Příspěvky jsou psány především německy, anglicky, francouzsky a španělsky.

Europa-Institut ("Evropský Institut") byl založen při Sárské univerzitě v roce 1951, dlouho před uzavřením Římských smluv, a je tak druhou nejstarší institucí zaměřenou na Evropskou integraci (po College of Europe, Bruggy, Belgie). Od té doby institut absolvovalo více než 5000 studentů z více než 40 zemí světa. Europa-Institut se zaměřuje na Právo Evropské unie a mezinárodní právo s možností specializace ve vybraných studijních celcích.

Das Europa-Institut in Saarbrücken, Sektion Rechtswissenschaft, ist ein Institut der rechtswissenschaftlichen Fakultät der Universität des Saarlandes. Das Europa-Institut bietet einen einjährigen Masterstudiengang an, der zu einem Master of Laws (LL.M.) führt. Die Ausbildung konzentriert sich auf Europäisches und Internationales Recht und bietet mehrere Spezialisierungsmöglichkeiten. Das Studium kann auf Deutsch und/ oder Englisch absolviert werden. Jährlich kommen Studierende aus mehr als 30 verschiedenen Nationen nach Saarbrücken, um am Europa-Institut zu studieren. Für nationale und internationale (Nachwuchs-)WissenschaftlerInnen garantiert das Europa-Institut optimale Forschungsbedingungen, nicht zuletzt durch die institutseigene Bibliothek.


Mládí a studium.

Studoval na gymnáziích v Ružomberku, Levoči a Banské Bystrici. Po vyloučení ze všech škol v někdejším Uhersku kvůli panslavistické agitaci dostudoval na gymnáziu v Přerově v roce 1888. Po maturitě odešel studovat na Lékařskou fakultu Karlovy univerzity do Prahy. Zde se zapojil do práce v spolku "Detvan". Pod vlivem T. G. Masaryka se stal čechoslovakistou a patřil mezi Masarykovy skalní stoupence. Udržoval také kontakty s radikálně naladěnými studenty v české Omladině. V roce 1898 začal ve spolupráci s Pavlem Blahou vydávat časopis "Hlas"; jeho poslední dva ročníky (1902–1904) už redigoval sám.

Politické působení.

V Uhersku.

Roku 1906 kandidoval do Uherského sněmu. Do roku 1918 působil jako lékař v Ružomberku. Ružomberok se díky němu stal centrem slovenské politické aktivity, protikladem tzv. martinské skupiny. V roce 1918 byl za své politické aktivity krátce internován.

V Československu.

Jménem Slováků podepsal v říjnu 1918 Zákon o zřízení československého státu. V první Československé republice byl zprvu poslancem za Slovenskou národní a rolnickou stranu (SNaRS), posléze za Republikánskou stranu zemědělského a malorolnického lidu, tedy za agrárníky, se kterými Slovenská národní a rolnická strana počátkem 20. let splynula. Stal se prvním ministrem pro správu Slovenska, jehož úkolem bylo zajistit politické a administrativně právní začlenění Slovenska do nové republiky. Kromě toho byl ještě ministrem zdravotnictví a školství. V letech 1925–1935 byl senátorem Národního shromáždění ČSR. Postupně se však z politické scény vytrácel. V době slovenského klerofašistického státu stál v čele malé skupiny protifašistického odboje, orientované na československou exilovou vládu v Londýně.  Do politiky se ještě vrátil po druhé světové válce. V únoru 1945 byl krátce pověřencem školství ve 3. Sboru pověřenců. V roce 1946 před parlamentními volbami založil Stranu svobody a byl jejím prvním předsedou.  Po komunistickém převratu v únoru 1948 se stal ministrem pro sjednocení zákonů v druhé vládě Klementa Gottwalda. Podle publicisty Karla Pacnera mu Gottwald nabídl tuto vcelku bezvýznamnou funkci, protože potřeboval mít ve vládě člověka spojeného s Masarykem, a Šrobár ji naivně přijal.  Zemřel 6. prosince 1950 v Olomouci, ale pohřben je v Bratislavě.

Názvy ulic.

V České republice jsou po něm nazvány ulice ve čtyřech městech (2009):

Vavro Šrobár (9. srpna 1867 Lisková – 6. prosince 1950 Olomouc, Československo) byl slovenský lékař, politik, ústřední postava meziválečné slovenské politiky v Československu, od roku 1935 profesor Komenského univerzity v Bratislavě v oboru sociálního lékařství.

Vavro Šrobár (* 9. August 1867 in Liszkófalu, Komitat Liptau, Königreich Ungarn, heute Lisková; † 6. Dezember 1950 in Olmütz) war ein österreichisch-ungarischer Arzt, Aufklärer und tschechoslowakischer Politiker. Als Leiter des ‚Ministeriums mit Vollmacht für die Verwaltung der Slowakei‘ („Ministerstvo s plnou mocou pre správu Slovenska“; 1918–1920) war er de facto der erste Regierungschef der Slowaken nach deren Eingliederung in die Tschechoslowakische Republik.


Raný život a vzdělání.

Roberto Peccei se narodil v roce 1942 v Itálii. Jeho otec Aurelio Peccei byl zakladatelem Římského klubu. Střední školu absolvoval v Argentině a v roce 1958 přišel do Spojených států kde začal vysokoškolské studium fyziky. Získal bakalářský titul na Massachusettském technologickém institutu v roce 1962, magisterský titul na New York University v roce 1964 a doktorát z opět na Massachusettském technologické institutu v roce 1969.

Kariéra.

Po zisku doktorátu krátce pracoval na Washingtonské univerzitě. V roce 1971 nastoupil na Stanfordovu univerzitu, kde s Helen Quinnovou vymyslel Pecceiovu–Quinnové teorii, jedno z nejznámějších navrhovaných řešení silného CP problému. V roce 1978 se vrátil do Evropy jako zaměstnanec Institutu Maxe Placka v Mnichově v Německu. Připojil se k německé urychlovačové laboratoři DESY v Hamburku jako vedoucí teoretické skupiny, jímž byl od roku 1984. Zpět do Spojených států odešel roku 1989, začal pracovat na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. Brzy poté se stal předsedou oddělení. Toto pozici vykonával až do doby, kdy byl jmenován děkanem fyzikálního oddělení v listopadu 1993.  Peccei pracoval jako redaktor časopisu Journal of Physics G, byl členem Římského klubu, správcem Světové Akademie Umění a Věd, prezidentem nadace Aurelia Pecceiho a členem Americké fyzikální společnosti a Institutu fyziky ve Spojeném království. Na počátku 21. století působil v mnoha poradních sborech v Evropě a v USA. Předsedá jak vědecké poradní radě laboratoře pro jadernou fyziku na Cornellově univerzitě a je hostující členem výboru pro laboratoř jaderné fyziky na Massachusettském technologickém institutu. Byl také členem rady pro výzkum Kalifornské univerzity.

Roberto Daniele Peccei ([petˈtʃɛi]; 6. ledna 1942 – 1. června 2020) byl italský fyzik, prorektor pro výzkum na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, tuto pozici zastával mezi roky 2000–2010. Byl částicovým fyzikem, jeho hlavní zájmy leží v oblasti elektroslabých interakcí a na rozhraní částicové fyziky a kosmologie.

Roberto Daniele Peccei (* 6. Januar 1942 in Turin; † 1. Juni 2020) war ein italienischer theoretischer Physiker. Er beschäftigte sich mit Elementarteilchenphysik sowie mit ihrer Verbindung zu astrophysikalischen und kosmologischen Fragen (Astro-Teilchenphysik), beispielsweise der Hypothese der Baryogenese über die vorherige Erzeugung von Leptonen (Leptogenese).


Geografie.

Nachází se v Hornosázavské pahorkatině 13 km jihozápadně od Žďáru nad Sázavou a 8 km severovýchodně od Polné. Obcí protéká Sirákovský potok, který pramení 1 km východním směrem od obce, poté vtéká do Poděšínského potoka. Severozápadně od obce se rozkládá Sirákovský rybník.  Nejvyšším bodem v okolí obce je kopec Blažkov s 693,5 m n. m., jenž stojí 2,5 km jižně a vede přes něj několik turistických tras. Vrchol kopce však již leží na Moravě v katastru sousední obce Rudolce. Vrch je součástí pásma tzv. střechy Evropy.

Etymologie.

Název obce se údajně odvodil z toho, že na nějakou dobu osiřela. Do roku 1921 nesla obec název Sirakov.

Historie.

Nejstarší písemná zmínka pochází ze soudního sporu z roku 1319, ve kterém vedli spor Vikard z Polné s loupeživými Billungem ze Žumberka a Bohuňkem z Popovic. V listině vydané 6. dubna 1356 Čeněk z Lipé postoupil Sirákov, Polnou a dalších 13 vesnic Ješkovi z Pirkštejna, od té doby se Sirákov stal na dlouhá staletí součástí polenského panství a měl i stejné majitele. V roce 1828 postavili v obci školní budovu, ve které se učilo až do roku 1977 (1. až 4. třída), od té doby dojíždějí do školy v Nížkově. Dne 2. září 1874 obec postihl velký požár, který zničil skoro celou vesnici, podařilo se zachránit pouze školní budovu stojící uprostřed návsi. V roce 1923 další oheň zlikvidoval dvě třetiny vsi.  Mezi lety 1869–1880 spadal Sirákov pod okres Polná, v letech 1880–1950 pod okres Německý Brod (později Havlíčkův) a od roku 1950 pod okres Žďár nad Sázavou. V letech 1980–1990 Sirákov patřil pod MNV Nížkov.  V letech 2006–2010 působil jako starosta Petr Jaroš, od roku 2010 tuto funkci zastává Aleš Neubauer.

Obyvatelstvo a občanská vybavenost.

Podle sčítání 1921 zde žilo v 56 domech 351 obyvatel, z nichž bylo 175 žen. 350 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 1 k německé. Žilo zde 349 římských katolíků. V roce 1846 se zde narodil významný český meteorolog František Augustin.  44 % obyvatel je ekonomicky aktivních, 80 % z celkového počtu občanů jsou věřící. V obci leží 79 domů a 92 bytů.  V roce 2000 dokončili plynofikaci obce, která má vlastní vodovodní řad. Okolní půdu obdělává zemědělské družstvo a 4 soukromí zemědělci. Svá sídla tu mají 2 zámečníci, truhlář a živnostník zabývající se zakázkovou výrobou videosnímků. Funguje tady obchod se smíšeným zbožím a hostinec. Sbor dobrovolných hasičů vznik v roce 1906 a sídlí v místní hasičské zbrojnici. Školu v roce 1987 přestavěli na kulturní dům.

Sirákov () je obec v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina. Žije zde obyvatel. Rozkládá se na české straně historické zemské hranice Čech a Moravy.

Sirákov (deutsch "Sirakow", auch "Sirakau") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt acht Kilometer nordöstlich von Polná und gehört zum Okres Žďár nad Sázavou.


Děj.

Už od narození je Pippa, která se narodila s hustým ochlupením po těle, odmítána matkou Suky. Postupem času se ale matka s dcerou sblíží, zejména následkem obsedantního chování matky, na které Pippa dohlíží. Když Pippa zjistí, že matčino chování je důsledkem závislosti na amfetaminech, snaží se s matkou mluvit o svých pocitech z její závislosti. Když se matka po krátké abstinenci znovu vrátí k užívání prášků, Pippa rovněž nějaké požije. Vše vyústí v Pippin útěk z domova. Matka na ni při odchodu zavolá: "Vždycky jsem tě nenáviděla." Pippa nalezne útočiště u sestry svého otce Trish v New Yorku. Je překvapená, když zjistí, že její teta je lesba, jež žije s fotografkou Kat, která se specializuje na focení lesbických sadomasochistických scén. Pippa padne pod Katin vliv a stane se její fotomodelkou. Jednou se ale Trish vrátí dřív domů a najde Kat, jak fotí Pippu, která se podílí na erotických scénách. Pippa odejde i od Trish a další cestu hledá s pomocí několika bohémů.  Po čase Pippa spolu s přáteli navštíví party v domě na pláži, kde se seznámí s o třicet let starším Herbem Leem. Po krátkém přátelství s Herbem se Pippa začne cítit "pod ochranou", Herb přijme její starý životní styl. Po čase Herb oznámí Pippě, že se rozhodl rozvést se svou manželkou Gigi a vzít si ji.  Pippa a Herb navštíví Gigi na poslední večeři před tím, než se oficiálně rozvedou. Na večeři Gigi, která do té doby vypadala civilizovaně a že je s rozvodem vyrovnaná, vytáhne zbraň, zamíří s ní na své hosty a pak si ji strčí do úst, vystřelí a zabije se.  Pippa si s pocitem viny vezme Herba a následujících dvacet let spolu se svými dvěma dětmi pokojně žijí, dokud Herba nezasáhne několik infarktů, což rodinu přiměje přestěhovat se z bytu na Manhattanu do komunity důchodců na předměstí v Connecticutu. Tam se u Pippy projeví poruchy spánku. Protože je zdaleka nejmladší z místních obyvatel, začne být znuděná a neklidná. Jednoho dne potká o mnoho let mladšího odtažitého syna své sousedky Chrise. Stanou se z nich přátelé. Pippa později zjistí, že její kamarádka Sandra Dullesová má poměr s Herbem. Zároveň se rozvíjí Pippin vztah s Chrisem. Pippa s Herbem se začnou domlouvat na rozvodu, ale Pippa pak Herba nalezne po dalším infarktu. Pippa potom jde s Chrisem na prázdné baseballové hřiště, společně se potom modlí za Herba. Nakonec spolu mají pohlavní styk.  Později se Pippa dozví, že Herb žije pouze díky podpoře života pomocí přístrojů. Pippa spolu s dcerou odjede domů a synovi pak lékaři oznámí, že Herb již nejeví známky mozkové aktivity. Pippa mezitím vyřeší svůj složitý vztah s dcerou. Následující den ráno je Herb odpojen od přístrojů. Pippa dětem řekne, ať si z domu vezmou, co chtějí a že zbytek věnuje charitě. Také jim oznámí, že ona sama se nebude starat o Herbův pohřeb. Po krátkém rozloučení Pippa odejde s Chrisem.

Soukromé životy Pippy Lee (v anglickém originále The Private Lives of Pippa Lee) je americký film z roku 2009 režisérky Rebeccy Millerové. Scénář je založen na její stejnojmenné knize. Hlavní postavu Pippy Lee ztvárnila Robin Wright Penn.

Pippa Lee ist ein US-amerikanischer Spielfilm aus dem Jahr 2009. Der Film entstand nach dem (2008 in deutscher Sprache erschienenen) gleichnamigen Roman von Rebecca Miller, die auch das Drehbuch schrieb und Regie führte. Er feierte 2009 bei der Berlinale, wo er außerhalb des Wettbewerbs lief, Premiere. Offizieller Kinostart in Deutschland war am 1. Juli 2010.