== Vurdering af Halls politik ==
[[Fil:Carl Christian Hall 1812-1888.jpg|thumb|250px|Carl Christian Hall i [[1860'erne]]]]
I tidsrummet 1857-63 bar Hall altså på de afgørende områder både det formelle og det moralske ansvar for ledelsen af den danske politik, og denne ledelse er jo blevet overordentlig strengt bedømt. Man har i reglen væsentlig holdt sig til det sørgelige udfald – tabet af Slesvig – og dømt derefter. Den historiske dom må imidlertid ikke glemme, at Hall lige så vel som andre statsmænd var afhængig af de forhold, han forefandt, og af de store strømninger i den offentlige mening, som han i det højeste kunne modificere, men ikke lede i en anden retning. Nogle har bebrejdet Hall, at han ikke søgte løsningen i helstaten; andre, at han ikke, medens der endnu var tid, gennemførte Slesvigs deling. Men Hall var ikke helstatsmand og anså helstaten for umulig at opretholde i længden over for den dybe og voksende spaltning mellem de to nationaliteter, den skulle omfatte. Og hvad Slesvigs deling angår, så kunne i de år, hvorom her er tale, ingen dansk statsmand have gennemført den. Han ville have haft alt og alle imod sig: kongen, helstatsmændene, de nationalliberale, [[Bondevennerne]] og slesvigerne selv. Den bebrejdelse, man oftest hørte imod Hall, da han endnu var ved magten, var, såvel blandt de nationalliberale som inden for [[Venstre]], den, at han gik for langsomt og ængstelig til værks. Han burde langt mere åbenlyst og resolut have hejst Ejderfanen. Når alt kommer til alt, må det vistnok erkendes, at det i de år i Danmark ikke var muligt at føre nogen politik, som gik i anden retning end den Hallske, og at en anden førsteminister sandsynligvis ville have ført landet til en krise med end hurtigere og end mere uafvendelig udgang. Glemmes må det heller ikke, hvorledes alle konjunkturer vendte sig mod Hall i de skæbnesvangre sidste måneder af 1863, og navnlig ikke, at det ikke blev ham, som kom til at føre sagen til ende. Der er meget, som tyder på, at Hall så hen til Slesvigs deling som den endelige udgang, men vel at mærke som en udgang, der først kunne nås, efter at sindene var beredte for den ved den afgørende krises tryk, og de, der har stået Hall nærmest, følte sig overbeviste om, at han aldrig ville have ladet London-konferencen skilles uden resultat. Omvendt kan Hall kritiseres for at have undladt at skaffe sig sikkerhed for, at Sverige-Norge ville støtte Danmark i en militær konflikt. Dermed faldt han i Bismarcks fælde.
Titler Politik Samfund Ledelse Ledere