Napoleon 3. undgik modsat sin onkel storkrige, men tog flere gange del i mindre. Han optrådte officielt som forkæmper for de undertrykte folkeslags rettigheder, men kunne ikke holde sin linje ude fra fransk erobringspolitik og nød derfor begrænset troværdighed. [[1853]]-[[1856]] deltog han i alliance med England i [[Krimkrigen]]. [[1859]] udkæmpede han den [[Anden Italienske Uafhængighedskrig|fransk-østrigske krig]] (Anden Italienske Uafhængighedskrig) for at støtte de [[italien]]ske samlingskræfter (Il Risorgimento); som modydelse overtog Frankrig bl.a. et stykke af den italienske riviera fra Ventimiglia og hen mod byen [[Nice|Nice,]] italiensk: Nizza. I 1860'erne svækkede han til gengæld sin prestige alvorligt ved den mislykkede intervention i [[Mexico]] [[1862]]-[[1867|67]]. Han støttede oprettelsen af det Andet mexikanske Kejserrige, selvom [[Maximilian 1. af Mexico]] tilhørte huset Habsburg, som Napoleon 3. frem til 1965 havde udført en stedfortræderkrig mod i Norditalien. Da [[Preussen]] under [[Otto von Bismarck]] samtidigt begyndte at trænge sig frem, førte han en vigende og afventende kurs uden klart at tage stilling. Han søgte at opruste Frankrig, men uden konsekvens. Baggrunden for hans magtbestræbelser (hegemoni) var at knytte det samlede Italien, Belgien og andre fransk eller romansk sprogede områder i Europa og i den nye verden under sig i en Latinsk Union, som modvægt til de tyske samlingsbestræbelser, der foregik hen mod slutningen af hans kejsertid i Paris.
Titler Samfund Historie