Den lyst, Colbjørnsen altid havde til at gøre almindelige grundsætninger gældende, viste sig også i hans rent juridiske betænkninger; men hvor stærkt han end her var påvirket af datidens forkærlighed for visse almenteorier, hvor abstrakt anlagt han end for så vidt var, så holdt hans sunde blik ham dog inden for de rette grænser. I det han på strafferettens område lige så godt, som når han drøftede landboforholdene, gik ud fra samfundets opgave at værne om borgerfrihed og borgersikkerhed i forening, søgte han alle vegne, hvor det var muligt, at bygge på grundlaget af datidens humanitetsideer. Han havde den instilling, at "''Straffenes Grader bør afvejes paa Retfærdigheds Vægtskaal i Forhold til enhver Forbrydelses Natur. Men Retfærdighed bør ledes af Mildhed, saa at den i at beskytte imod Forurettelser paa den ene Side sætter tillige paa den anden Side Grænser for den fornærmede Medborgers Hævn.''" Det var udgående fra dette princip, at han fx ved straffene for tyveri søgte at få et billigere og mere passende forhold fastslået imellem misgerningens forskellige grader og straffene for dem, ligesom forordningen herom af 20. februar 1789 også har den betydning, at den indeholdt en anerkendelse af, at straf bør sigte til den dømtes forbedring.<ref name="Holm 31"/>
Historie