=== I England ===
I [[1583]] tog han med den franske ambassadør Michel de Castelnau til [[London]], hvor han var i tre år som dennes gæst, og i den tid skrev han i rivende hast sine fem dialoger, forfattet på italiensk, da den engelske elite beundrede italiensk sprog og kultur. De italienske værker har slået hans navn fast som stor forfatter og [[filosofi|filosof]]. Han omgikkes en række engelske intellektuelle, men nåede ved sine skarpe, [[Satire|satiriske]] udfald siden at gøre sig uheldigt bemærket i hele det engelske ''establishment'', lige fra grammatikerne ved universitetet i [[Oxford]] til hoffets lærde, hvilke han havde en del til fælles med – hans påvirkning kan spores hos bl.a. den unge [[Shakespeare]] og [[Christopher Marlowe|Marlowe]]. Han var ven med hofmanden og poeten Philip Sidney, og dedikerede sin digtsamling ''Om de entusiastiske helte'' til ham. Dengang regnede man med fire grader af entusiasme:
# Poetisk inspiration (under [[muse]]rne),
# religiøs begejstring (under [[Dionysos]]),
# profetisk entusiasme (under [[Apollon]]), og øverst
# kærlighedens flamme (under [[Venus (gudinde)|Venus]]).
Gennem Sidney mødte han også [[Elizabeth I]]. Bruno beskrev hende senere med ord som "''hellig''" og "''guddommelig''", hvad der blev brugt mod ham i kætteriprocessen. Dronningen på sin side brød sig ikke om Bruno og anså det, som han stod for, for farligt og undergravende. Med udsagn som "''Den, der higer mod filosofien, må starte arbejdet med at stille alt under tvivl''" og "''Medmindre du gør Gud til din lige, kan du aldrig forstå Gud''", bragte han sig selv i en udsat stilling i forhold til kirken, ikke mindst ved at beskrive Jesus som en ''magus'' – magiker. <ref>Ranveig Eckhoff: ''Italienske hemmeligheter'' (s. 110-6), forlaget Press, Oslo 2006</ref>
Filosofi Historie