Uanset om detaljerne i de ovennævnte fortællinger er sande eller ej, så havde både Svend Tveskæg, Oluf Skötkonung og Erik Jarl gode grunde til at gå imod Olaf Tryggvason. Olaf havde fx taget kontrollen over [[Viken (Norge)|Viken]] i det sydlige Norge, et område, der ellers havde været under dansk overherredømme. Olaf havde også sammen med Svend ført krig i England, men havde indgået en fred, mens Svend fortsat kæmpede. Den svenske konge Oluf var på venskabelig fod med Svend, og ydermere var de beslægtede gennem ægteskab. De var derfor naturligt allierede.<ref>Oluf kan endda have været Svends [[vasal]], hans tilnavn ''Scotkonungœr'' (kendes dog først fra 13. århundrede) kunne være et tegn på en sådan forbindelse; navnet betød ifølge Snorre Sturlason skattekonge, dvs. en, som betalte [[tribut]], og han sammenlignede det med en [[Jarl (titel)|jarl]] se: Peter Sawyer, in ''The New Cambridge Medieval History IV, p 295.</ref> Erik Jarl var drevet ud af sit eget arvedomæne af Olaf Tryggvason, i lighed med det der formodentlig skete for hans far [[Håkon Jarl]]; Eriks motiv var derfor sandsynligvis hævn.
 
Ud fra de mange forskellige og i flere tilfælde modstridende oplysninger i kilderne har historikere forsøgt at rekonstruere den mest sandsynlige årsagssammenhæng, der førte til selve slaget. Intet taler imod, at Olaf var på vej hjem fra Vendland til Norge, da han blev angrebet; mens sagaernes fremhævning af dronning Thyri og omstændighederne omkring deres ægteskabs betydning sikkert er overdrevet. Stridigheder omkring medgift gør det sandsynligt, at Olaf forventede en snarlig krig, og at han derfor måske var i Vendland for at finde allierede til kommende kampe; det støttes dog ikke af nogen af kilderne. Sigvaldis rolle omgærdes af mystik. Hans forræderi kan være en litterær tilføjelse i senere beretninger, men spor i fragmenter af samtidige skjaldedigte tyder på, at han bedrog Olaf.<ref>Bjarni Aðalbjarnarson 1941:cxxxiii-iv.</ref>
Historie