Af det anførte vil ses, at anklageprocessen – uanset vekslende procesformer – væsentlig hviler på to grundtanker: dels adskillelsen mellem anklager (inkvisitor) og dommer – dels bestræbelsen for under forhørene at indrømme sigtede en sådan processuel stilling, at der gives ham værn mod overgreb fra myndighedernes side. Det er disse tendenser, der fornemmelig har bevirket, at anklageprocessen i nyere tid overvejende foretrækkes som ordning for strafferetsplejen, og de fleste af de procesreformer, som forskellige lande gennemførte indenfor de sidste 100 år, hviler da også på anklageprocessens principper. Dette gælder bl.a. for [[Norge]]s vedkommende, hvor reformen af [[1. juli]] [[1887]]
gjorde brud med det hidtil herskende inkvisitionssystem. I Danmark var vel oprindeligt anklageprocessen i det væsentlige gældende ifølge den ved [[Christian 5.]]s ''[[Danske Lov]]'' ([[1683]]) etablerede procesordning, der på de fleste punkter var en fællesordning for civilproces og kriminalproces. Men i løbet af det [[18. århundrede]] adskiltes de to procesarter, og hver for sig udviklede de sig efterhånden til ekstremer: Civilprocessen endte med at fratage dommeren al andel i sagens oplysning og lægge hele dette arbejde i parternes egen hånd, således at der anvises dommeren en så godt som passiv rolle, indtil sagen optages til doms jævnfør [[forhandlingsmaksime]]n. Kriminalprocessen udviklede sig derimod til den modsatte yderlighed og overdrog sagens undersøgelse til dommeren alene, i reglen til samme dommer, som senere pådømte sagen, mens sigtede stilledes som bevisobjekt og først under domsforhandlingen fik beskikket en defensor. Således accepteredes efterhånden invkisitionsprocessen i dansk retspleje. Efter [[Junigrundloven]] blev der foreskrevet retsplejens adskillelse fra forvaltningen, gennemførelse af offentlighed og mundtlighed i hele retsplejen og indførelse af nævningedomstole, men det var ikke før at [[retsplejeloven]] af 11. april 1916, som trådte i kraft [[1. oktober]] [[1919]], at man i Danmark overgik til anklageprocessen.
Jura Retshistorie