På denne tid dukkede der private adoptionsbureauer op, der mistænktes for at bedrive regulær "handel med børn". En del [[kvindesag]]skvinder og børnesagsfolk lagde pres på regering og rigsdag for at få sat en stopper herfor. Lynhurtigt og uden større partipolitisk uenighed fik [[C.Th. Zahle]] sit lovforslag ophøjet til mellemmandslov i april 1914, hvorefter ingen uden [[Justitsministeriet]]s [[autorisation]] kunne optræde som formidler ved plejeanbringelse eller adoption. Formidlere fik skærpet pligt til dokumentation og detaljeret bogføring af, hvem og hvor de involverede parter - ikke mindst børnene - var. Der blev også ført nøje kontrol med eventuelle indtægter af tjenesterne. Lovovertrædere risikerede politisag og [[bøde]]straf. Som formidlere ønskede rigsdagsmændene sig præster, læger, sagførere og plejehjemsforeninger. Kort efter mellemmandlovens vedtagelse fik 38 plejehjemsforeninger statsautorisation. <ref>Tinne Vammen: "Overflødige børn til afhentning", ''Samvirke'', september 2001, s. 122</ref>
Samfund Samfundsvidenskab Mellemmenneskelige_forhold Antropologi