Lyrikken blev en af de kunstformer, hvor romantikken var mest vital, omend ikke nyskabende i forhold til tematik og motiv som hos førromantikerne. [[Friedrich Hölderlin]]s psykiske udvikling kan tjene som eksempel på en særlig romantisk digtertilstand, som i Frankrig blev kaldt ''[[mal de siecle]]'', det vil sige digterens manglende evne til at holde sin samtid ud. Det kombineres i hans digtning med flugten til naturen og ophøjelsen af sig selv til en gud: "Du sjæl, som forgæves stred for din guddomsret / vel findes for dig i skyggernes verden ej ro /.../ thi en gang / lignede jeg guder / og mere behøves ej".<ref>Fra "Till parcerna", oversat til svensk af Vilhelm Ekelund.</ref> Mere renlivede repræsentanter for ''mal de siecle'' er Alfred de Vigny og Alfred de Musset. Hos disse fremtræder overmenneskets gennemskuen af tilværelsens tomhed som formende for en fremmedhed, som mere eller mindre konkret separerer dem fra omverdenen. Digterens "hyperperspektiv" og ''[[Weltschmerz]]'' er for øvrigt sædvanlig selv i romanen og i [[drama]]et.
Filosofi