Både i disse år og det følgende var Biermann knyttet til hovedkvarteret og ledsagede kongen både i [[Tyskland]] og i [[Skåne]]. Han fungerede herved som en slags kabinetssekretær og fortrolig rådgiver, til hvem endog storkansleren, [[Frederik Ahlefeldt (storkansler)|Frederik Ahlefeldt]], henvendte sig mere som til en kollega end som til en underordnet. I hans papirer findes blandt andre også udkast til den taksigelse, kongen sendte [[Niels Juel]] for sejren under [[Møn]], og hans betænkning indhentes i spørgsmålet, om man tør vove et angreb efter [[slaget ved Landskrone|slaget]] ved [[Landskrona|Landskrone]] eller ej. [[1677]] udnævntes han til [[etatsråd]], og [[1679]] afsluttede han med greven af Aldenburg og [[Jens Juel (lensbaron)|Jens Juel]] på dansk side [[Freden i Lund|freden]] i [[Lund (Sverige)|Lund]]. [[24. oktober]] [[1681]] optoges Biermann i adelstanden (fornyet [[30. maj]] [[1693]]) med navnet Biermann von Ehrenschild, og i begyndelsen af [[1682]] blev han optaget i [[Gehejmekonseil]]let. Det følgende år gik han som særlig afsending til [[Lüneburg]] og Berlin for at prøve stemningen under øjeblikkets spændte stilling, da på den ene side tyrkernes angreb og på den anden Frankrigs overgreb beslaglagde opmærksomheden. [[1684]] sluttede Danmark sig til alliancen i [[Köln]], der udgjorde det fransksindede parti i Tyskland, man inddrog [[Hertugdømmet Slesvig|Slesvigs]] [[Slesvig-Holsten-Gottorp|hertugelige del]], rustede hæren og forhandlede med sine venner om en fælles udplyndring af Sverige. [[5. maj]] samme år udnævntes Ehrenschild til Ridder af [[Dannebrogordenen]]; men triumfens tid var langtfra ikke for hånden. Medens Ehrenschild tillige med [[Peter Brandt]] og andre vedblev at repræsentere det franske parti i København og af modpartiet, [[Christian Siegfried von Plessen]] og hans venner, stempledes som "Kabalen", voksede dette i tal og betydning. Men også udad stige vanskelighederne, idet man til løn for det for så vidt værdiløse franske venskab mistænkes af Frankrigs modstandere. Derfor fandt [[Christian Albrecht af Slesvig-Holsten-Gottorp|hertugen af Gottorps]] protester villige øren, og i efteråret [[1687]] samledes kongressen i [[Altona]] for at skaffe det gottorpske spørgsmål ud af verden. På dansk side fremlagde Ehrenschild og [[Christoph Gensch von Breitenau]] først fordring på Slesvig, i hvert fald mod erstatning i [[Oldenburg (land)|Oldenburg]]. Men modfordringen, hertugens genindsættelse, fik alle andre stemmer for sig. I oktober [[1688]] var Ehrenschild nået til den anskuelse, at der ikke var andet at gøre end at trække tiden ud for at se, om [[Vilhelm 3. af England|Vilhelm III's]] ekspedition til England ville lykkes eller ej. Men da dennes heldige udfald snart var en given ting, da [[Kurfyrste|kurfyrst]] [[Frederik Vilhelm den Store af Brandenburg-Preussen|Frederik Vilhelm]] døde, da Sveriges interesse for Gottorp truede med at slå ud i krigslue og Lüneborgs for Hamborg ligeledes, og da der endelig blev tale om en engelsk-hollandsk hjælpeflåde til Sverige, da afsluttedes kongressen ved midsommertid [[1689]] med en fuldstændig sejr for hertugen.
Titler Samfund Historie