Harald kom tilbage til Norge i 1045 og blev anerkendt som brorsønnen Magnus den Godes medregent mod at dele sine sølv- og guldskatte med ham. Da Magnus døde i 1047, blev Harald enekonge. I en årrække sloges han med [[Svend Estridsen]] om herredømmet over [[Danmark]], men anerkendte endeligt Svend som Danmarks konge i [[1064]]. I kirkelige sager nægtede Harald at modtage [[direktiv]]er fra [[ærkebiskop]] [[Adalbert af Bremen]], som var Svends forbundsfælle og lod de norske [[biskop]]per indvies i England og [[Frankrig]]. Harald slap ikke kontrollen over den norske kirke og styrede [[kult]]en for sin [[helgen]]halvbror Olav med jernhånd. Han lod også "ermske" ([[Armenien|armenske]]) biskopper [[Kristen mission|missionere]] på Island og muligvis i Norge, hvad der kan have fået ham [[ekskommunikation|ekskommunikeret]] mod slutningen af livet, uden at det vides sikkert.<ref>Bjørn Bandlien: "Kristningen østfra", ''Sagaspor'' (s. 245)</ref> Historikeren [[Thormod Torfæus]] omtaler Haralds konflikt med [[pave Alexander 2.]], "en mand, der havde søgt paveembedet med våbenmagt". Denne strid fra 1060-årene dannede sandsynligvis en vigtig optakt til [[Sverre Sigurdsson|kong Sverres]] konflikt med paven i tiden omkring år [[1200]].<ref>Torgrim Titlestad: "Ti år med Tormod Torfæus", tidsskriftet ''Historie'' (s. 58), nr 2/2011</ref>
Historie