Sailer hørte til [[Bayern]]s betydeligste kirkemænd i sin tid og udøvede både ved sit åndfulde [[forfatterskab]] og ved sin noble og elskværdige personlighed en indflydelse, som gik langt ud over landets grænser og også ud over den romersk-katolske kirkes grænser. Mænd som [[Melchior von Diepenbrock|Diepenbrock]], [[Friedrich Heinrich Jacobi|Jacobi]], [[Friedrich von Schelling|Schelling]], [[Lavater]] og [[Heinrich Steffens|Steffens]] stod Sailer i nær berøring med. Sailer havde fået en omhyggelig uddannelse, og ikke på det teologiske område alene. I 1770 gik han ind i [[jesuiterordenen]], men denne blev ophævet tre år efter. I 1775 blev han
[[præsteviet]], og 1780 blev han [[professor]] ved universitetet i [[Ingolstadt]], hvorfra han snart forflyttedes til [[Dillingen]]. Her virkede han til 1794, men blev så pludselig [[Fyring|afskediget]], fordi det hed sig, at han var tilhænger af [[Illuminatordenen]] og af en overspændt [[mystik]]. Dette var dog urigtigt, og 1799 blev han på ny professor, først i Ingolstadt og et år efter i [[Landshut]]. Sailer holdt [[forelæsning]]er over [[dogmatik]]ken, og han stillede sig som den rådende [[rationalisme]]s bestemte modstander uden dog samtidig at være ultrakonfessionel. Fra alle kanter samlede der sig studerende om ham, og han vakte opmærksomhed også hos de regerende, således at [[Ærkebiskop|ærkesbispestolen]] i [[Köln]] blev ham tilbudt af det [[Preussen|preussiske]] [[ministerium]] 1818. Han afslog imidlertid tilbuddet. I 1829 modtog han derimod kaldelsen til [[biskop]] i [[Regensburg]], og her virkede han til sin død. Sailers samlede skrifter er udgivne i [[Sulzbach]] 1830 ff.
Religion