Nået så langt kaster Galbraith sig ud i sit hovedangreb på den ''amerikanske'' liberalisme: et samfund skal være i en vis ligevægt med hensyn til privat økonomisk frihed og sikringen af offentlige fællesgoder: "I årene efter [[2. verdenskrig]] kunne aviserne i enhver større by – [[New York City|New York]] var et udmærket eksempel – dagligt berette om mangler og utilstrækkeligheder i de nødvendigste kommunale og bymæssige tjenester. [[Skole]]rne var gamle og overfyldte. [[Politi]]styrken var underbemandet og underbetalt. [[Park]]er og legepladser utilstrækkelige. Gader og åbne pladser var uhumske og sanitetsvæsenet dårligt udstyret og manglede folk. Adgangsvejene til byen var usikre og besværlige for dem som skulle på arbejde og blev det i stigende grad. De lokale trafikmidler var overbelastede, sundhedsfarlige og snavsede. Det samme gjaldt luften. Man burde have forbudt parkering i gaderne, men der var ikke plads andetsteds. Disse mangler forekom ikke inden for nye og nyere områder, men inden for gamle og velkendte. Fra gammel tid har byerne fejet deres [[gade]]r, hjulpet deres [[indbygger]]e med at komme omkring, sørget for deres uddannelse, og leveret staldpladser til brug for køretøjer, der ønskede at gøre holdt. Et krav om at deres indbyggere bør kunne trække vejret i en luft, der ikke er forpestet, er ikke nogen revolutionær flirten med socialisme"<ref>Galbraith 1969, s. 202f</ref>. Galbraith peger på problemerne i et samfund ude af ligevægt og fordelene ved et samfund i ligevægt mellem private forbrugsmuligheder på den ene side og offentlig styring og velfungerende offentlige ydelser på den anden: "ved at forsømme muligheden for at udvide den offentlige produktion lader vi mulighederne glide os af hænde for at opnå de goder, som vi ellers kunne have haft"<ref>Galbraith 1969, s. 208</ref>.
Historie Kultur