I kraft af diskontinuitetens lov forkaster Renouvier egentlig årsagsloven, forbindelsen mellem monaderne opfatter han derfor som en præstabileret harmoni og hævder i sammenhæng hermed i sin [[etik]] viljens fuldstændige frihed (''ambiguité''). Hans etik er stærkt påvirket af Kants og ligeledes hans [[religionsfilosofi]], dog hævder han, også i kraft af endelighedens lov, at [[Gud (monoteisme)|Gud]] ikke kan være evig. Renouvier antager en præeksistens og et [[syndefald]] og optager her [[romantikken]]s idé om "den gyldne tid" og den derpå følgende dekadence. Skønt systemet kaldes "[[fænomenalisme]]" og med forkastelsen af alt, der ligger ud over [[erfaring]]ens grænse, vil stå al [[metafysik]] fjernt, bør det dog ikke betragtes som en virkelig fortsættelse af Kant, men snarere som en romantisk reaktion mod [[Social positivisme|positivismen]]; grundsynspunkterne står, trods en ydre lighed, kriticismen fjernt, og deres anvendelse på de specielle områder er ofte fantastisk. Af Renouviers værker må fremhæves: ''Essais de critique générale'' (1854, 2. omarbejdede udgave 1876), ''La science de la morale'' (1869), ''Esquisse d'une classification systématique'' (1885), ''Philosophie analytique de l'histoire'' (1896), ''Nouvelle monadologie'' (1899), ''Les dilemmes de la métaphysique pure'' (1901), ''Le personalisme'' (1902).
Filosofi Historie