[[Fil:Russian prisoners tannenberg.jpg|thumb|left|Russiske fanger og erobrede kanoner efter slaget ved Tannenberg, 1914]]
Mens de russiske tropper trak sig tilbage fra Østpreussen i midten af september, havde de noget større succes mod de østrig-ungarske arméer. Da den russiske sydvestfront og de østrig-ungarske arméer indledte deres offensiver næsten samtidig, kom det i anden halvdel af august til flere store slag hvor hundredtusinder af soldater deltog. Trods den østrig-ungarske sejr i [[slaget ved Kraśnik]] ([[22. august|22.]]-[[25. august]]) og i [[slaget ved Komarów]] ([[26. august|26.]]-[[31. august]]) og den i starten lovende fremrykning af de østrig-ungarske tropper syd for [[Lublin]], ændrede situationen sig allerede i slutningen af august. Efter flere nederlag, frem for alt på højre fløj ([[slaget ved Złoczów]] den [[26. august|26.]]/[[27. august]], [[slaget ved Brzeżany]] den [[26. august]]) og tabet af [[Lemberg]]s ([[30. August]]) gav Conrad sine allerede svært medtagne arméer ordre til at gennemføre en modoffensiv, som slog fejl i [[slaget ved Lemberg]] ([[7. september|7.]]-[[11. september]]). Den 11. september måtte den østrig-ungarske overkommando give ordre til almindeligt tilbagetog. Tilbagetoget udviklede sig nogle steder til opløsning. Omkring 100.000 soldater blev taget til fange. Først øst for Krakau i forlandet til [[Karpaterne]] blev tilbagetoget standset, begunstiget af den tøvende forfølgelse fra de ligeledes stærkt svækkede russiske tropper. Fæstningen [[Przemyśl]], hvor flere divisioner var omringet, lå nu langt bag de russiske linjer (se: [[Belejringen af Przemyśl]]). Regeringen i Wien og hærledelsen lagde ansvaret for denne katastrofe – udover de fangne blev 322.000 dræbt eller såret og under flugten gik store mængder krigsmateriel og 1.000 hårdt tiltrængte lokomotiver tabt – på deres forbundsfællers "lumske bedrag".<ref>Stevenson, David, 1914-1918. Der Erste Weltkrieg, Düsseldorf 2006, S. 95.</ref> Hvis der ikke blev gennemført tiltag som understøttede den østrig-ungarske krigsførelse blev den tyske side – som Conrad den 5. september beskyldte for have ladet de østrig-ungarske tropper i stikken og i stedet hellere beskytte stutterierne i Trakehnen og hjortejagten i [[Krasnolessje|Rominten]]“<ref>citeret fra Klein, Fritz (u.a.), Deutschland im ersten Weltkrieg. Band 1. Vorbereitung, Entfesselung und Verlauf des Krieges bis Ende 1914, Berlin 1968, S. 326.</ref> – indirekte truet med en særfred. Den tyske hærledelse var imidlertid i forvejen tvunget til at handle, da den tyske opmarch i det centrale Polen nu var ved at udvikle sig til en trussel mod de preussiske provinser Schlesien og Posen. Ved hjælp af enheder fra 8. armé, reserver og enheder fra Vestfronten opstilledes en ny 9. armé i Øvre Schlesien, som sammen med den østrig-ungarske 1. armé skulle trænge frem mod [[Warszawa]] og [[Dęblin]]. Dette fremstød blev indledt den 28. september og kulminerede med [[Slaget ved Weichsel (1914)|Slaget ved Weichsel]], hvor tyskerne og østrigerne mødte den russiske offensiv, der blev indledt den [[5. oktober]]. I begyndelsen af oktober begyndte de østrig-ungarske en offensiv i Galicien også en offensiv, som i starten gik godt, og førte til en forbigående ophævelse af belejringen af Przemyśls. I slutningen af oktober var begge offensiver imidlertid slået fuldstændig fejl og Centralmagternes krigsførelse havnede på ny i en alvorlig krise.
Historie