Hovedpersonen indviliger i dette, og via en dialog mellem de to udvikler Vankirk i den mesmeriske tilstand et længere [[metafysik|metafysisk]] argument for livet efter døden. I dette gør han blandt andet op med en klassisk skelnen mellem [[Gud]] og [[materie]] og fremstiller i stedet Gud som en allestedsnærværende del af al materie. Som sammenligning fremstiller han det guddommelige som en materie uden partikler, der har lighedspunkter med [[æter (fysikhistorie)|æteren]]. Dog indeholder æteren i modsætning til det guddommelige stadig partikler. Vankirk forklarer også, hvordan mennesket besidder en rudimentær krop og en ultimativ, centerløs krop. Ved døden forsvinder den rudimentære med sine faste organer, og ved døden overgår man til den ultimative, der hænger sammen med det guddommelige – på samme måde som en [[larve]] bliver til en [[sommerfugl]] (larven kan heller ikke selv begribe dens egen transformation). I sidste del af argumentet undrer hovedpersonen sig over, hvorfor det er sådan. Til dette svarer Vankirk, at der i verden ikke kan findes glæde uden sorg, for hvis sorgen ikke fandtes, ville man ikke kunne tale om glæde – det negative forudsætter med andre ord det positive og omvendt. Eftersom livet efter døden – med den ultimative krop – er noget ubetinget godt og lykkeligt, må der derfor eksistere en modpol til dette; og denne er netop det jordiske liv i den rudimentære krop. Et jordisk liv, der nødvendigvis må være en plage og en prøvelse, for at der i livet efter døden kan eksistere lykke. Efter at være nået til denne afslutning på argumentet dør Vankirk med et smil på læben.
{{endspoiler}}
Kultur