[[Henrik 4. af England|Henrik Bolingbroke]] havde i 1399 sat Huset Lancaster på tronen, da han havde besejret og afsat sin fætter [[Richard 2. af England|Richard 2.]] og ladet sig krone som Henrik 4.. Henriks tronkrav var gennem hans far, [[Johan af Gent, hertug af Lancaster]], den tredje overlevende søn af [[Edward 3. af England|Edvard 3. af England]]. Henrik 4.'s søn, [[Henrik 5. af England|Henrik 5.]], opretholdt husets greb om magten og gennemførte en højst succesfuld militærkampagne i Frankrig, som kulminerede med sejren i [[Slaget ved Agincourt]] i 1415, som gjorde Henrik til herre over Frankrig. Han blev i 1420 gift med [[Katherine af Valois|Katarina af Valois]], datter af [[Karl 6. af Frankrig]] og gjort til fransk tronfølger. Men han døde allerede i 1422 kun 36 år gammel og efterlod både den engelske og franske trone (Karl 6. døde knap to måneder senere) til sin eneste søn og arving, den blot 1-årige [[Henrik 6. af England|Henrik 6.]] England blev derfor regeret af en række regenter til Henrik 6. blev myndig, men allerede da stod det klart, at han med sin svage mentale sindstilstand ikke var egnet til at regere som en myndig og handlekraftig konge. Da englænderne samtidig var på tilbagetog i Frankrig, gav det grobund til opposition. Huset Lancaster tronkrav var baseret både på erobring og mandlig arvefølge. Men alligevel blev Henrik 6.'s krone udfordret af [[Richard Plantagenet, 3. hertug af York|Richard Plantagenet, hertug af York]], som kunne gøre krav gennem Edvard 3.'s næstældste overlevende søn, [[Lionel af Antwerpen, hertug af Gloucester]], gennem sin mor og gennem sin far Edvard 3.'s fjerde overlevende søn [[Edmund af Langley, 1. hertug af York|Edmund af Langley, hertug af York]].
Militær