Den [[angelsaksisk]]e form af det nordiske álfr er ''ælf'' (flertal ''ælfe'' med regionale og kronologiske varianter som ''ylfe'' og ''ælfen''). I angelsaksisk litteratur optræder begrebet mest i oversættelser af græsk-romersk litteratur, hvor det bruges i stedet for [[nymfe (mytologi)|nymfe]]. De få kilder til den angelsaksiske tradition tyder på, at ''ylfe'' hovedsageligt blev opfattet som ondsindede, skadelige væsener. Selv om alfer blev betragtet som smukke og potentielt hjælpsomme væsener i nogen dele af det engelsktalende samfund, bliver de i angelsaksisk litteratur i reglen karakteriseret som [[dæmon]]er, eksempelvis i linje 112 af ''[[Beovulf-kvadet|Beowulf]]''. Ordet ‘‘oaf’‘ er en variant af ordet alf, men det refererede sandsynligvis oprindeligt enten til en [[skifting]] eller til en person, der er forhekset af alfer. En metrisk besværgelse fra [[10. århundrede]] kunne yde beskyttelse ‘‘mod stikkende smerte’‘ (''Wið færstice''), fx [[reumatisme]]. Af besværgelsen fremgår det, at sådanne smerter skyldtes projektiler fra enten ''ése'' (aser], ''ylfe'' eller ''hekse'' (''gif hit wære esa gescot oððe hit wære ylfa gescot oððe hit wære hægtessan gescot''), dvs. [[hekseskud]] eller elverskud.
Folkeminde