Pestalozzis kærlighed til de små i samfundet skabte århundredets iver for folkeopdragelse. Upraktisk, som han var i livets daglige forhold, og uden klar tænkning blev han dog skaberen af den nyere tids skoletanker. Gennem ham kom de ideer, [[Comenius]] og senere Rousseau havde fremsat, til fuldt gennembrud og til praktisk udførelse: Det er barnenaturen og lovene for barnesjælens udvikling, læreren først må
kende for derefter at opbygge et menneskeliv. Al undervisning, som skal få praktisk betydning for barnet, må være anskuelig. Tingen må forevises det. Anskuelse er det absolutte grundlag for al erkendelse. Først anskuelse, så definition; først færdigheden, så reglen; først sagkundskaben, så ordforklaringen. Selvfølgelig var der store mangler og svagheder hos Pestalozzi og i hans ideer. Han forsømte såvel sin
[[intellektuel]]le [[dannelse]] som sin ydre person. Han havde, trods sine store, hele menneskeheden omfattende ideer ikke evne til at lede den mindste skole. Men disse og andre mangler kan ikke fordunkle det lyse billede af hans storslåede skikkelse. Hans overordentlige sjælsstyrke, hans grænseløse selvopofrelse, hans store fordringsløshed og rige menneskekærlighed stiller ham i første række af menneskeslægtens velgørere og sikrer ham efterverdenens tak og anerkendelse.
Pædagogik Humaniora Uddannelse Undervisning