Blandt de mest markante var i den første periode [[Andreas Karlstadt]], [[Thomas Müntzer]] og en række af hinanden uafhængige [[Døberbevægelse|døberbevægelser]] (også kaldt ”gendøber” eller ”anabaptister”) fra bl. a. Schweiz, Østrig, Sydtyskland, Mähren og Nordvesttyskland, hvis første dominerende lederskikkelser var [[Felix Manz]], [[Conrad Grebel]], [[Georg Blaurock]], [[Balthasar Hubmaier]] og [[Hans Hut]], sidstnævnte var elev af Thomas Müntzer. Den schweiziske døberbevægelse var i den første fase mangesidet, men bekendte sig efterhånden med Schleitheim-bekendelsen i 1527 til en [[Frikirke|frikirkemodel]] og [[Pacifisme|pacifismen]]. En del af døberne begyndte at leve sammen i kollektive samfund med fælleseje efter forebillede af [[Ejendomsfællesskab hos urmenigheden i Jerusalem|ejendomsfællesskabet hos urmenigheden]], de blev senere kendt som [[hutteritter]]. Døberbevægelsen i Nordvesttyskland førte til fremkomsten af [[Mennonitter|​​mennonitterne]], men også til det såkaldte "Døberriget i Münster 1534/35".<ref> Litteratur: Hans-Jürgen Goertz, Die Täufer. München 1988, 2. udg. www.mennlex.de .</ref> Der var også spiritualister (”sværmere”) og [[Antitrinitarisme|antitrinitarer]] ([[Unitarisme|unitarer]]). Unitarer aviste treenigheds-dogmen og fandt udsbredelse i bl. a. [[Polen-Litauen]] og [[Siebenbürgen]]. Mange havde en udpræget antiklerikal indstilling. Bevægelserne blev undertrykt af både lutherske protestanter og katolikker.
Historie