I de følgende år fortsatte han sit anderledes liv, iblandt som [[Eneboer|eremit]] ved [[Eremo delle Carceri]]. Han tog sig også af de spedalske og var med til at genopbygge forfaldne kirker. I 1208 fik han ved at høre dagens [[evangelium]] en kaldelse til at [[prædike]] [[Bod (teologi)|bod]] og leve i [[fattigdom]]. Hans forkyndelse lagde særlig vægt på glæde, og på at penge og rigdom skiller et menneske både fra [[Gud (monoteistisk)|Gud]] og næsten. Først var han alene og blev hånet af skarerne på gaden i Assisi, men snart sluttede andre sig til ham.
[[Fil:San Francesco Cimabue2.jpg|thumb|100px|left|Frans af Assisi, malet af [[Giovanni Cimabue|Cimabue]].]]
== Ordensstiftelse ==
Det var ikke Frans' hensigt at stifte en ny munkeorden. Det skyldtes kun kirkens indgriben, idet man ville sikre, at Frans' bevægelse ikke kom i strid med kirken, sådan som [[valdesere|valdesernes]] havde gjort, da den blev godkendt af paven. Det frie broderskab fra Assisi blev dermed en rigtig orden med de sædvanlige munkeløfter, dog med fattigdommen stærkere fremhævet end i de ældre regler. Brødrene måtte ikke modtage penge for udført arbejde eller erhverve nogen ejendom; derimod måtte de godt bede om [[almisse]], ligesom Kristus havde gjort. Dermed var "de små brødre" - ''frates minores'' eller minoritterne - blevet til en [[Tiggermunk|tiggerorden]], [[Franciskanerordenen]], med en [[general]] som sin øverste leder. Brødrene måtte ikke prædike uden hans tilladelse. Dette regelrytteri brød Frans sig ikke om; men som lydig katolik bøjede han sig for kirkens krav og trak sig tilbage fra ledelsen. I sit testamente påmindede han brødrene om sin hjertesag, at holde fast ved "Kristi fattige livs efterfølgelse".<ref>[[Lorenz Bergmann]]: ''Kirkehistorie'', bind 1 (s. 196), forlaget Haase, København 1973</ref>
Religion