{{uddybende|Kalmarunionen}}
[[Fil:Erik af Pommern.jpg|thumb|Erik af Pommern krones til konge over det samlede Norden]]
I [[1389]] var det lykkedes [[Margrete 1.]] at tilfangetage den svenske kong [[Albrecht af Mecklenburg]], som i [[1395]] blev sendt væk fra Norden ved en fredsslutning, hvormed det lykkedes Margrete 1. at få [[Stockholm]] i pant som sikkerhed for den løsesum, hun krævede for Albrechts løsladelse.<ref>{{Harvnb|Albrectsen|1999|pp=91-92.}}</ref> I [[1396]] blev den norske konge [[Erik af Pommern]] udråbt som konge af både [[Danmark]] og [[Sverige]]. Albrecht var formelt svensk konge, og derfor satte Margrete i 1397 alle stormænd fra de tre riger stævne i den svenske by [[Kalmar]]. På dette møde blev Erik af Pommern i overværelse af de indbudte [[17. juni]] 1397 kronet til de tre rigers fælles konge. Dog var Norge svagt repræsenteret, så kroningen blev foretaget af de svenske og danske ærkebiskopper i forening. 67 repræsentanter underskrev et formelt [[pergament]]sbrev, hvori det blev bekræftet, at kroningen var foregået rigtigt. Senere fandtes et ''unionsbrev'' med 17 råders underskrift. I det formentlig ikke vedtagne dokument opridses visse paragraffer, bl.a. at de tre riger skal have én og samme konge, men beholde deres egne love.<ref>{{Harvnb|Albrectsen|1999|pp=98-103.}}</ref>
[[Fil:Dokument pt Kalmarunionen.jpeg|thumb|left|''Unionsbrevet'' fra Kalmar]]
Det rige, Erik af Pommern kom til at råde over, var enormt. Foruden Danmark, Sverige og [[Norge]] hørte også [[Finland]], med Sverige, og [[Island]], [[Færøerne]], [[Shetlandsøerne]], [[Island]] og [[Grønland]], med Norge til riget. Den reelle magthaver var dog stadig Margrete 1., selv efter at Erik blev myndig i [[1400]].
Historie