Nordlandsfiskerne kan også sammenlignes med vestlandsfiskere. Vestlændingene udviklede både sildefiskeriet og havfiskeri, og de var til stadighed ivrige efter at udvikle nye metoder samtidig, som de sparede og investerede for at forøge fortjenesten. Dette står i kontrast til det karikerede billede af nordlændingen, som venter på, at torsken skal komme, og når han får penge mellem fingrene, bruger han dem på [[wienerbrød]] og et silketørklæder til kæresten.<ref>[[#Nie|Nielssen m.fl.: ''Fangstmenn'' side 540.]]</ref> Nedkvitne har undersøgt dette og mener, at årsagen kom af materielle forhold snarere end mentalitet. Han påpeger, at Bergen havde en købmandsstand, og at dette kan forklare forskellen. Disse havde kapital, og den brugte de på at udvikle fiskerierne på Vestlandet. Forholdene i nærområderne kendte de og var med til at udvikle. Nordland derimod lå alt for langt væk til, at de kunne vurdere forholdene. Endvidere sørgede de mange nordlændinge for stabil og god tilførsel af tørfisk, hvorved "marginalfortjenesten", som Nedkvitne kalder den, blev for ringe til, at købmændene ville bruge deres kapital på fiskeriet i Nordnorge.<ref>[[#Nie|Nielssen m.fl.: ''Fangstmenn'' side 542.]]</ref> Hjort påpeger endvidere fiskernes stedbundenhed til de farvande, som de kendte og kunne håndtere, de var afhængige af kredit for at drive fiskeriet, og et de ikke havde overskud nok til at forbedre fangstredskaberne. For købmændene var det mere aktuelt at satse sin kapital på handel med fisk, trælast eller skibsfart. Disse forholde, mente Hjort, havde etableret sig allerede i hansetiden.<ref>[[#Nie|Nielssen m.fl.: ''Fangstmenn'' side 538.]]</ref>
Vand