Længere fredsperioder var i antikken næsten altid forbundet med store velorganiserede rigers evne til at kontrollere sine landområder. [[Romerriget]]s [[Pax romana|Pax Romana]], som begyndte under kejser [[Augustus]] og varede i mere end 200 år, byggede således på Roms militære tilstedeværelse i hele riget, i form af en stående hær af professionelle soldater, som var indkvarteret i militærforlægninger, [[Citadel|kasteller]], og som hurtigt kunne flyttes rundt ad veje bygget til formålet. I tiden omkring Kristi fødsel var romernes største fjender de [[Germanske folkeslag|germanske stammer]], som beboede det nuværende [[Tyskland]]. Efter romernes store nederlag til germanerne i [[Varusslaget]] år 9 e.Kr. begyndte man anlæggelsen af et omfattende forsvarsværk, [[Limes]], som strakte sig tværs gennem Europa. Senere, i 200- og 300-tallet, var romerne ofte i krig med [[sassaniderne]], som med oprindelse i det nuværende [[Iran]] havde erobret det meste af [[Mellemøsten]]. Den traditionelle romerske kampform, fodfolk bevæbnet med sværd og skjolde, kom ofte til kort over for sassanidernes brynjeklædte kavaleri, eller [[katafrakt]], og romerne måtte indføre deres eget pansrede kavaleri.
[[Fil:Greekfire-madridskylitzes1.jpg|thumb|left|Den [[Det Byzantinske Rige|byzantinske]] flådes [[Græsk ild|græske ild]] var et frygtet våben under søslag. Den brændende væske var svær at slukke og kunne brænde selv når den flød på vandet, i stil med nutidens napalm.]]
[[Fil: US riverboat using napalm in Vietnam.jpg|thumb| left|Amerikansk flodbåd sprøjter med brændende [[napalm]] under Vietnamkrigen.]]
Det skulle i sidste ende også blive krigere til hest, som bragte Romerriget til fald, nemlig da [[Hunnere|hunnernes]] angreb mod Centraleuropa i begyndelsen af 400-tallet indvarslede [[Folkevandringstiden]], som snart fik det [[vestromerske rige]] til at gå i opløsning.<ref>Heather (2005)</ref> Det [[Det Byzantinske Rige|østromerske rige]] overlevede helt til 1400-tallet, men mærkede i 600- og 700-tallet det voksende pres fra den [[islamiske ekspansion]], der udgik fra det muslimske [[kalifat]] på den [[Arabiske Halvø|arabiske halvø]]. I det vesteuropæiske tomrum efter Romerriget udkæmpedes mange krige om territorier, og man begyndte også her i stigende grad at benytte pansret kavaleri, forløberen for den middelalderlige [[ridder]] med [[rustning]] og [[harnisk]]. Dette førte til fremvæksten af [[adel]]en, der som særlig privilegeret samfundsklasse, ofte fritaget for skat, til gengæld var forpligtet til at gå i krig for kongen. Man havde ikke længere som romerne stående hære, men adelen og kongen udrustede hære til lejligheden, når man skulle på felttog eller forsvare sig mod fjender. Både kongemagten og den kristne kirke arbejdede for at opretholde fred, og i løbet af middelalderen begyndte også de stadigt mere betydningsfulde byer at opbygge deres eget militær, fx [[Hanseforbundet]] i Nordeuropa. Indførelsen af [[kristendom]]men i Europa gik ofte hårdhændet for sig i religionskrige, hvor de religiøse motiver dog ofte blev sammenblandet med etniske, magtpolitiske og økonomiske. En særlig slags religionskrige var [[korstog]]ene, dels rettet mod muslimerne i [[Palæstina]] og [[Jerusalem]], dels mod [[Hedenskab|hedenske]] folk i europæiske udkantsområder, fx den danske kong Valdemars felttog mod [[Vendere|venderne]] på [[Østersøen]]s sydkyst.
[[Fil:Yeniçeri Atatürk.JPG|thumb| Mustafa Kemal, senere kendt som [[Atatürk]], grundlægger af det moderne [[Tyrkiet]], i janitshar-uniform i sine unge år.]]
[[Hundredårskrigen|Hundredeårskrigen]] drejede sig om herredømmet over [[Frankrig]], og her kæmpede den franske konge med sin ridderhær mod en engelsk hær domineret af bueskytter med [[langbue]]r, bl.a. i [[Slaget ved Crécy|slagene ved Crecy]] og [[Slaget ved Agincourt|Agincourt]]. På denne tid fremkom hære med [[lejesoldat]]er, som markerede et brud med adelens eneret til at bære våben, og som pga manglende eller forsinket betaling ofte afstedkom problemer med [[plyndring]]er og overgreb på civilbefolkninger. Som modtræk begyndte de europæiske kongemagter i 1400-tallet at oprette såkaldte ordonnanskompagnier, som i kraft af en tættere tilknytning til kongen kunne bistå det adelige militær og udgøre begyndelsen til de stående hære, som snart blev et kendetegn for de fleste europæiske lande. Samtidig indførtes regelmæssig beskatning til opretholdelse af militæret, til erstatning for tidligere tiders ekstraordinære opkrævning af skatter, når en hær skulle mobiliseres.<ref>Christopher Allmand (1989): The Hundred Years War: England and France at War c.1300-c.1450 (Cambridge Medieval Textbooks), Cambridge University Press, s. 102 ff</ref>
Jura Psykologi Politik Samfund Militær Erhvervsliv Ledelse Samfundsvidenskab Sikkerhed Mellemmenneskelige_forhold