Efter Qing-dynastiets sammenbrud erklærede Tibet og Mongoliet sig selvstændige. Senere fulgte Manchuriet og Indre Mongoliet samt Østturkestan; dermed var Qing-dynastiets imperium atter afløst af et rige omfattende det Egentlige Kina. Dette rige var imidlertid splittet, opdelt i regionale områder beherskede af forskellige krigsherrer, der indbyrdes skiftevis var i krig og indgik alliancer (krigsherretiden). Forsøg på at samle Kina til et rige gik langsomt. Nationalisterne under [[Chiang Kai-shek]] måtte kæmpe både mod krigsherrer og mod kommunister under [[Mao Zedong|Maos]] ledelse. Midt i forløbet blandede Japan sig i Kinas anliggender. Japanerne ønskede sig adgang til råstoffer såvel som at sikre sig et marked for den voksende japanske industris produkter. Til dette formål støttede man de nationale selvstændighedsbevægelser på fastlandet. Først udråbte [[Manchukuo]] sig til selvstændig stat, senere fulgte Indre Mongoliet ([[Mengjiang]]). Østturkestan erklærede sig ligeledes selvstændigt med Sovjetunionens støtte. Det japanske engagement udviklede sig fra afpresningspolitik til regulær krigsførelse. Da 2. verdenskrig sluttede, måtte japanerne overgive sig til de nærmeste kinesere. Dette førte til, at de kinesiske kommunister fik en stor mængde våben i hænde, og borgerkrigen mellem nationalister og kommunister blussede op på ny. Borgerkrigen endte med kommunisternes sejr, og denne blev fulgt op med invasioner i Tibet og Østturkestan. Dermed genoprettedes det kinesiske imperium med det Egentlige Kina som sit befolkningsmæssige, økonomiske og militære tyngdepunkt.
Kultur