Efter Margretes død forsøgte Erik via juridiske argumenter at påberåbe sig retten til den skotske trone, dog uden held. Tronen blev tildelt [[John Balliol]] i 1292. Erik måtte affinde sig med finansielle erstatninger i form af den medgift, der fulgte med ægteskabet med Isabel Bruce, samt andre erstatningsforanstaltninger.<ref name=Helle/> Edvard I. var dommer i denne sag, og da han heller ikke støttede Norges krav på den skotske trone, kompliceredes forholdet mellem Norge og England som følge heraf. Hidtil havde fredsslutningen fra 1269 dannet grundlag for den engelskvenlige udenrigspolitik, Norge førte. Det var således et brud med denne politik da Norges regering, med [[Audun Hugleiksson]] som talsmand, indgik en [[alliance]] med Englands ærkefjende [[Frankrig]] – en aftale, der blev underskrevet i [[Paris]] i [[efterår]]et 1295. Audun lovede kong [[Filip 4. den Smukke|Filip den Smukke]], at Norge ville stille militær støtte til Frankrigs krig mod England i et omfang, der reelt ikke var muligt, til gengæld for 30.000 pund sterling, af hvilke Audun fik de 6.000 pund med sig som forskud. Den modydelse, Frankrig påtog sig, var at yde politisk pres på Skotlands konge for at genoptage betalingerne af de skyldte penge. Denne alliance havde ingen afgørende virkning på det norsk-engelske forhold, omend nationerne ikke længere var så tæt forbundne som tidligere. Norge kom heller aldrig til at yde den lovede militære bistand, da den fransk-engelske krig tabte i intensitet og endte med en [[våbenstilstand]] i 1297.
Historie