Geiger blev [[1886]] [[privatdocent]] i [[München]] og senere ([[1891]]) [[professor]] i [[sanskrit]] i [[Erlangen]]. Han har indlagt sig betydelige fortjenester, først af studiet af de [[iraniske sprog]], især de moderne dialekter i det nordlige og østlige [[Persien]], derefter af de [[indiske sprog]], navnlig [[pali]] og [[singhalesisk]] hvortil han foretog originale undersøgelser under en videnskabelig rejse til [[Ceylon]] [[1895]]—[[1896|96]]. Hans vigtigste arbejder er: ''Handbuch der Awestasprache'' (1879); ''Ostiranische Kultur im Altertum'' (1882); ''Die Pamirgebiete, eine geographische Monographie'' (1887); ''Etymologie des Balucl'', ''Lautlehre des Balucl'' og ''Etymologie und Lautlehre des Afghanischen'' (alle i ''Abhandlungen der Königlichen bayerischen Akademie'' 1892—93); ''Ceylon. Tagebuchblätter und Reise-erinnerungen'' (1897); ''Etymologie des Singhalesischen'' (i ''Abhandlungen der Königlichen bayerischen Akademie'' 1897); ''Maledivische Studien'' (sammesteds 1901—02); ''Litteratur und Sprache der Singhalesen'' (i ''Grundriss der indo-arischen Philologie'', I 10) (1901); ''Mahavamsa und Dipavamsa und die geschichtliche Ueberlieferung in Ceylon'' (1905); en udgave af [[Mahavamsa]] (i [[Pali Text Society]]s skrifter 1908) og en [[Engelsk (sprog)|engelsk]] [[oversættelse]] af samme (1912); ''Pali, Litteratur und Sprache'' (i ''Grundriss der indo-arischen Philologie'', I. 7) (1916). Geiger har endvidere udgivet en meget benyttet ''Elementarbuch der Sanskrit-Sprache. Grammatik, Lesestucke und Glossar'' (1888; 2. oplag 1909), og i forening med [[Ernst Kuhn]] udgav og redigerede han det store samlerværk ''Grundriss der iranischen Philologie und Altertumskunde'' 1895 ff., i hvilket han selv har behandlet de iraniske [[dialekter]].
Personbillede_savnes Sprogforskning