Den typiske franske [[ouverture]] med punkterede rytmer og en tilhørende [[fuga]] med gentagelse af første del, er bare delvis Lullys nyskabning. Forgængere, lærere og samtidige, som Jean de Cambefort, Francois Caroubel, Nicolas Dugap, Jacques de Montmorency de Bellville, Jacques Cordier, Pierre Beauchamps, Guillaume Dumanoir, Michel Mazuel, Mignot de la Voye og Robert Cambert, skrev ouverturer, eller rettere "åbningsmusik" til hofballetterne. Disse ouverturer har ingen forbindelse med de italienske [[sinfonia]]s som [[Claudio Monteverdi]], [[Luigi Rossi]], [[Francesco Cavalli]] og [[Antonio Cesti]] komponerede. Den typiske franske orkesterstil blev udviklet allerede på [[Ludvig XIII]] og hans balletmestres tid, og kan føres tilbage til dannelsen af "Kongens 24 strygere", og det Lullys gjorde var først og fremmest af at videreføre forgængernes traditioner. Alligevel, mens de gamle ouverturene var heller baktunge, føjede Lully til ende en fugadel. I 1660 blev en sådan "ny" ouverture for første gang opført i balletten ''Xerxes'', og denne form blev derefter retningsgivende. Næsten alle værker begynder med en sådan ouverture – en undtagelse er ''Les Fêtes de l’Amour et de [[Bacchus]]'' som åbner med en alderdommelig [[Ritornell|ritournel]].
Musik