Fritigern sørgede for, at den romerske plan gik i vasken. Han forstod også værdien af forstærkninger, så der blev hyret alanske og hunniske lejetropper, og takket være dem kunne goterne gå i offensiven i efteråret 377. Romerne måtte opgive at forsvare bjergpassene, og mens de trak sig ind bag byernes beskyttende mure, blev den thrakiske slette på ny scene for voldsomme plyndringer og andre ugerninger. I foråret 378 brød store dele af den romerske felthær op fra sine baser i [[Mesopotamien]] og [[Kaukasus]] og satte kurs mod Konstantinopel. I maj 378 var kejser Valens tilbage i byen, og han gjorde klar til sin nye krigsplan mod goterne. Der var sluttet fred med perserne, som havde fået indrømmelser i Kaukasus, så romerne havde ryggen fri mod øst. Kejser Gratian havde lovet selv at komme til Balkan i spidsen for den vestlige felthær, så alt var lagt op til, at goterne skulle knuses. Også denne plan gik i vasken. Den [[Alemanner|alemanniske]] stamme lentienserne, der boede nord for [[Bodensøen]], forcerede i februar 378 den tilfrosne [[Rhinen|Rhin]] nær Bodensøen, og begyndte at plyndre i Romerriget. Gratian frygtede, at med mindre de hurtigt blev nedkæmpet, kunne deres eksempel smitte blandt de øvrige alemanner, så han hjemkaldte de tropper, der allerede var på vej mod øst, og indledte et felttog ind i lentiensernes hjemland. Det sluttede først, da de var totalt overvundet, men på den måde gik der flere måneder, før felthæren kunne genoptage den lovede march mod Balkan.<ref>Heather (2005), side 173-177.</ref>
[[Fil:Solidus Valens (cropped).jpg|thumb|upright=1.3|Romersk mønt (''solidus'') med portræt af kejser [[Valens (kejser)|Valens]], der mistede livet i krigen mod goterne.]]
=== Slaget ved Adrianopel ===
I juni var kejser Valens hær samlet i Melanthias, 50 km vest for Konstantinopel. Gratians tropper lod vente på sig, men kejseren i vest havde dog sendt et brev, hvori han fortalte om sin strålende sejr over lentienserne, og fastholdt løftet om at komme til Balkan. Goterne fortsatte deres plyndringer, men Valens havde held til at omringe og nedkæmpe et at Fritigerns plyndringshold i nærheden af Adrianopel, og det fik følger. Fritigern kaldte alle sine styrker sammen, og hele det gotiske folk med deres mange vogne satte sig i bevægelse mod Adrianopel. Valens efterretninger gik ud på, at der var omkring 10.000 gotiske krigere, svarende til den oprindelige tervingiske styrke, men i virkeligheden talte Fritigerns styrke nu også greutunger og de lejede hjælpetropper, og var dermed på omkring 20.000 mand. Heather anslår Valens hær til 15.000 mand, og kejseren var besluttet på at tage et slag mod det, han troede var en underlegen gotisk styrke. Efter at have marcheret mod nord fra Adrianopel det meste af dagen, tørnede Valens tropper sammen med goterne [[Slaget ved Adrianopel (378)|den 9. august 378]]. Resultatet blev et sønderlemmende nederlag til den romerske hær. Omkring 10.000 romerske soldater blev dræbt, og herefter lå hele Balkan åben for goterne. Kejser Valens var blandt de faldne, og romeren [[Ammianus Marcellinus|Ammianus]] betegnede slaget som den værste katastrofe for den romerske hær siden [[Slaget ved Cannae|Cannae]]. De store byer var fortsat sikre, men der var masser af småbyer og fritliggende villaer til de plyndrende gotere.<ref>Heather (2005), side 177-181.</ref>
Personbillede_savnes Historie