Svenningsen blev tidligt ansat i [[Udenrigsministeriet]] og gjorde blandt andet tjeneste i [[Berlin]] umiddelbart inden [[Hitler]]s magtovertagelse. I [[1941]] blev han direktør for ministeriet, og han indtog under hele krigen en central rolle i forhandlingerne med [[Tyskland]] om forhandlingspolitikken: først som statsminister [[Erik Scavenius|Erik Scavenius' nærmeste medarbejder]] og efter den [[29. august]] [[1943]] som leder af [[departementschefstyret]]. Efter krigen var han som følge af den betydelige kritik, [[samarbejdspolitikken]] blev udsat for, [[ambassadør]] i [[Stockholm]], til han i [[1951]] kunne vende tilbage som direktør (i dag svarende til departementschef) for Udenrigsministeriet, en stilling han beholdt, til han sluttede karrieren som ambassadør i [[London]] [[1961]]-[[1964]]. Svenningsens hovedindsats i besættelsestidens sidste og vanskeligste år var styret af ønsket om størst mulig uafhængighed af Tyskland. Hans holdninger var båret af loyalitet og forpligtelse til som fremtrædende embedsmand at handle i overensstemmelse med, hvad han fandt bedst for landet uanset folkestemningen.
Litteratur