Rygter om de lange knives nat spredtes hurtigt. Selv om mange tyskere tog den officielle version af begivenhederne, som beskrevet af Joseph Goebbels med et gran salt, var der mange, som troede på regimets version og troede på, at Hitler havde reddet Tyskland fra kaos.{{efn|"Det var klart, at der var vid accept af den bevidst vildledende propaganda, som regimet udspredte." {{harvnb|Kershaw|2001|p=87}}.}} Luise Solmitz, en skolelærer fra [[Hamburg]], afspejlede mange tyskeres opfattelse, da hun skrev om Hitlers "''personlige mod, beslutsomhed og effektivitet''" i sin private [[dagbog]]. Hun sammenlignede ham endda med den preussiske konge [[Frederik den Store]].{{sfn|Evans|2005|p=39}} Andre var forfærdede over antallet af [[henrettelse]]r og den relative føjelighed, som blev udvist af mange af deres tyske medborgere. "''Et meget roligt og omgængeligt postbud,''" skrev dagbogsskriveren [[Victor Klemperer]], "''som slet ikke er nationalsocialist, sagde: "Tja, han "dømte" dem simpelthen."''" Det undgik ikke Klemperers opmærksomhed, at mange af ofrene havde spillet en rolle i Hitlers opstigning til magten. "''En kansler''", skrev han, "''dømmer og skyder medlemmer af sin egen private hær!''"{{sfn|Klemperer|1998|p=74}} Omfanget af massakren og det allestedsværende Gestapo betød imidlertid, at de, som var uenige i udrensningen i det store og hele, holdt det for sig selv. Blandt de få undtagelser var general [[Kurt von Hammerstein-Equord]] og feltmarskal [[August von Mackensen]], som indledte en kampagne for at få Schleicher rehabiliteret af Hitler.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=328}} Hammerstein, som var en nær ven af Schleicher, var blevet meget fornærmet ved Schleichers begravelse, da SS nægtede at lade ham deltage i ceremonien og konfiskerede de kranse, som de sørgende havde medbragt.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=328}} Udover at arbejde for rehabilitering af Schleicher og Bredow, sendte Hammerstein og Mackensen et [[memorandum]] til Hindenburg den 18. juli, hvor de i betydelig detaljeringsgrad beskrev omstændighederne ved mordene på de to generaler og bemærkede, at von Papen kun lige var undsluppet.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=329}} Memorandummet fortsatte med at kræve, at Hindenburg straffede de ansvarlige, og kritiserede Blomberg for hans udtalte støtte til mordene på Schleicher og Bredow.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=329}} Endelig bad Hammerstein og Mackensen om, at Hindenburg omdannede regeringen ved at afskedige baron [[Konstantin von Neurath]], [[Robert Ley]], [[Hermann Göring]], [[Werner von Blomberg]], [[Joseph Goebbels]] og [[Richard Walther Darré]].{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=329}} I stedet bad memorandummet Hindenburg om at skabe et direktorat, der skulle styre Tyskland, bestående af Hitler som kansler, general [[Werner von Fritsch]] som vicekansler, Hammerstein som forsvarsminister og Rudolf Nadolny som udenrigsminister.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=329}} Anmodningen, om at Neurath blev udskiftet med Nadolny, den tidligere ambassadør i Moskva, som var trådt tilbage tidligere på året i protest mod Hitlers antisovjetiske udenrigspolitik, antydede at Hammerstein og Mackensen ønskede en tilbagevenden til den "fjerne venlighed" over for Sovjetunionen, som havde eksisteret ind til 1933.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=329}} Mackensen og Hammerstein sluttede deres memorandum således:
{{quote |
"''Excellence, øjeblikkets alvor har tvunget os til at appellere til Dem som vores øverstkommanderende. Vort lands fremtid er på spil. Deres Excellence har tre gange tidligere reddet Tyskland fra at kæntre, ved Tannenberg, ved krigens slutning og ved Deres valg til rigets præsident. Excellence, red Tyskland en fjerde gang! De undertegnede generaler og højtstående officerer sværger til sidste åndedrag at bevare deres loyalitet over for Dem og Fædrelandet.''"{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=329}}
}}
Hindenburg svarede aldrig på memorandummet, og det er uklart, om han nogensinde så det, da [[Otto Meißner]], som havde besluttet, at hans fremtid afhang af nazisterne, muligvis ikke overgav ham det.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|p=330}} Det er bemærkelsesværdigt, at selv de officerer, som var mest ophidsede af drabene, såsom Hammerstein og Mackensen, ikke lagde skylden for udrensningen på Hitler, som de ønskede skulle fortsætte som kansler, og højest ønskede en omdannelse af regeringen, som fjernede nogle af Hitlers mest radikale følgesvende.{{sfn|Wheeler-Bennett|1967|pp=329–330}}
Filosofi Historie