Karl var nu ved at være i finansielle problemer, og han havde samtidig brug for at håndtere de religiøse uroligheder på hjemmefronten, og han gav derpå Henrik valget mellem at fortsætte krigen alene eller sammen med Karl at søge en fredsaftale.{{sfn|Knecht|1994|p=493}} Henrik 8. fik imidlertid Karls brev om fredsønsket så sent, at aftalen var indgået, inden han kunne tilkendegive sin holdning. Fredsaftalen var ved hoffet i Paris støttet af kongens søster, [[Eleonora af Østrig]], og hans elskerinde, [[Anne de Pisseleu d'Heilly|hertuginden af Étampes]]. Aftalens centrale punkter var begge parters opgivelse af deres krav og genskabelse af situationen fra før konfliktens begyndelse i 1542, det vil sige kejserens opgivelse af kravet på [[hertugdømmet Burgund]], den franske konges opgivelse af kravet på [[kongeriget Napoli]] samt kravene om [[suzerænitet]] over [[Flandern]] og [[Artois]].{{sfn|Armstrong|1902|p=28}} Den franske [[Karl 2. af Valois|hertug af Orléans]] skulle giftes med enten Karls datter [[Maria af Østrig]] eller hans niece [[Anna af Østrig (1528–1590)|Anna af Østrig]], efter Karls valg. Valgte han Maria, skulle bruden modtage Nederlandene og [[Franche-Comté]] som medgift, valgte han Anna, skulle medgiften være hertugdømmet Milano. Samtidig skulle Frans afgive Burgund, [[Châtellerault]] og [[Angoulême]] til sin søn samt opgive sit krav på [[hertugdømmet Savoyen]], herunder Piedmont og Savoy. Endelig skulle Frans støtte Karl i sin kamp mod osmannerne - men ikke, i hvert fald officielt, mod kættere i sine egne områder.{{sfn|Armstrong|1902|p=28-29}}{{sfn|Blockmans|2002|p=74}}{{sfn|Knecht|1994|p=493}}
Politik Samfund Historie Fredsaftaler