Domstolen var en folkejury. 6.000 mænd over 30 år blev sat til at være dommere i et år. De blev valgt ved lodtrækning, og fik som løn dagpenge, så også fattige borgere kunne deltage. Når nogen var trukket ud, måtte han aflægge ed på at dømme efter loven; og hvor der ikke fandtes en nedskrevet lov, dømme efter sin "retfærdigste overbevisning". Alle dommere var lægfolk, for der fandtes ingen [[jurist]]er; ikke engang et ord tilsvarende vort begreb "[[jus]]". Arkonten, der ledede domstolen, var ligeledes en almindelig borger, valgt ved lodtrækning. Hverken han eller nogen anden gav dommerne nogen form for retsbelæring. De lyttede til anklagernes og tiltaltes taler, og gik derefter og smed stemme[[symbol]]et i urnen - én urne for skyldig, én for uskyldig. Der var ingen formel drøftelse forinden. Til hver retssag blev et varierende antal dommere udtrukket fra de 6.000 - altid et ulige tal, så afstemningen ikke kunne ende uafgjort. I retssagen mod Sokrates blev 501 udtaget - så mange, at der ikke var tid til at bestikke eller påvirke dem, inden sagen kom op. Domstolen trådte sammen tidligt om morgenen. Først argumenterede anklageren for sin sag, og den anklagede forsvarede sig. Så kom afstemningen. Blev den tiltalte fundet skyldig, skulle straffen fastsættes. Først foreslog anklageren en passende straf; derefter kunne den anklagede acceptere eller komme med et andet forslag. Domstolen diskuterede i givet fald, hvilken straf der forekom rimeligst. <ref>Jarle Rasmussen: ''To henrettelser'' (s. 45)</ref>
Filosofi