Hvis man som Descartes forudsætter et skarpt skel mellem det indre og det ydre, mellem bevidsthed og verden, mellem subjekt og objekt, kan det hævdes, at mennesket kun kan opnå kendskab til sig selv gennem [[introspektion]] – ved at man så at sige kigger ind i sine egne bevidsthedstilstande. Men ifølge eksistensfilosofien er en sådan skarp adskillelse mellem det indre og det ydre ikke virkelig. Bevidstheden kan ikke opfattes som noget indre, som en tilstand inde i hovedet på et menneske. Bevidstheden går altid ud over sig selv mod noget andet. Den er rettet, som fænomenologien ville sige. Bevidsthed kan defineres som forholdet til den verden, man lever i. Ud fra den tanke at mennesket er et i-verden-væren (et af Heideggers eksistentialer), bliver det et skinproblem hvorledes bevidstheden kan nå ud til den ydre verden – den er der altid allerede. Som reflekterende person er man på forhånd allerede indfældet i den situation. Selvkundskab er derfor kundskaben om ens egen situation i verden.
Filosofi