I 1743 blev visse militskompagnier igen indsat i de hvervede kompagnier, da det nu trak op til en krig mod Sverige. Baggrunden var denne gang kampen om arvefølgen i Sverige. Sverige havde i 1741 indledt den revanchekamp mod Rusland, Hattene havde ønsket i 1740, og krigen var endt med Ruslands besættelse af [[Finland]]. Som betingelse for at trække sig tilbage forlangte Ruslands kejserinde [[Elisabeth af Rusland|Elisabeth]], at Sverige valgte hendes nevøs fars fætter, den gottorpske [[Adolf Frederik af Sverige|Adolf Frederik]], til tronfølger. Svenske bønder ønskede hellere en nordisk union, og med danske pengemidler i ryggen udpegede deres riksdagsrepræsentanter den danske [[Frederik 5.|kronprins Frederik]] til tronfølger. For at sætte magt bag bøndernes krav drog omkring 5.000 dalkarle ind i [[Stockholm]]. De øvrige stænder ville imidlertid ikke miste Finland og fik med militærets hjælp nedkæmpet dalkarlene og gennemtrumfet valget af Adolf Frederik. Danmark prøvede at få et tåleligt forhold til Rusland som modvægt til truslen fra Sverige. Det blev dog besværliggjort, da Rusland siden [[Peter den Store]] havde støttet den gottorpske hertugs krav om genindsættelse på hans slesvigske områder. Faren for en svensk-russisk alliance blev endda større i 1742, da [[Elisabeth af Rusland]] kaldte sin nevø, den gottorpske hertug [[Peter 3. af Rusland|Carl Peter Ulrich]], til Rusland for at gøre ham til sin efterfølger. Med gottorpske hertuger på både den svenske og russiske trone udslettedes ethvert håb om en snarlig løsning på det gottorpske problem. Danmarks redning blev Hattene i Sverige, der havde stor magt i Sverige og stadig ønskede en krig mod Rusland, så Danmark og Rusland indgik i [[1746]] en femtenårig forbundstraktat, der garanterede hinandens territorium. Rusland erklærede desuden, at det ikke ville tillade en svensk konge at blive hertug i gottorpsk Holsten.
Historie