* I forordet fastslås det, at Den [[Russiske SFSR|russiske sovjetiske føderative socialistiske republik]], Den [[Ukrainske SSR|ukrainske socialistiske sovjetrepublik]], Den [[Hviderussiske SSR|hviderussiske socialistiske sovjetrepublik]] og Den [[Transkaukasiske Socialistiske Føderative Sovjetrepublik|transkaukasiske socialistiske føderative sovjetrepublik]] (der indeholder [[Georgien]], [[Aserbajdsjan]] og [[Armenien]] ), der handler i fri vilje, er enige om at danne en enkelt [[Sovjetunionen|Union af socialistiske sovjetrepublikker]], der er reguleret af traktatens artikler.
* Artikel 1 opregner kompetencen for Unionens myndigheder. Disse inkluderer alle udenrigsanliggender; internationale traktater, ændring i de ydre grænser og udvidelse af Unionen ved at acceptere nye republikker; at erklære krig og acceptere fred; udenrigs- og indenrigshandel; autoritet over økonomisk udvikling herunder oprettelse af en enkelt post- og transporttjeneste, de væbnede styrker, intern migration, oprettelse af fælles retsvæsen, uddannelse og sundhedstjenester samt forening af alle måleenheder. Alt ovennævnte ville således blive eksplicit kontrolleret direkte af Unionens myndigheder. Desuden er den slutartiklen udtrykkeligt angivet, at Unionens myndigheder nu kunne omstøde handlinger fra alle republikkernes myndigheder (det være sig sovjetkongresser, folkekommissærers sovjeter eller centrale udøvende komitéer), der måtte anset for at være i strid med traktaten.
* Artikel 2–10 fastlægger strukturen for Unionens øverste myndigheder. Den [[Lovgivende magt|lovgivende myndighed]] var i henhold til traktaten Sovjetunionens Kongres. Mellem Kongresserne skulle den lovgivende myndighed udføres af Sovjetunionens Centrale Eksekutivkomité (TsIK) (2). Delegaterne til kongressen vælges af lokale sovjeter repræsenteret af en valgt repræsentant fra 25.000 vælgere i byområder og en pr. 125.000 vælgere i landdistrikterne (3). Kongresdelegaterne ville blive valgt af lokale Guberniya-sovjeter (4). Kongresserne afholdes årligt, eller kan indkaldes efter anmodninger fra mindst to republikker eller Unionens TsIK (5). TsIK ville være hovedorganet til at udføre udøvende funktioner mellem kongresserne. TsiK var et organ på 371 personer, hvis medlemmer var proportionalt repræsenteret i Unionens befolkning og valgt af Kongressen (6). Unionens TsIK ville mødes fire gange om året regelmæssigt, mens ad hoc-sessioner kan indkaldes efter anmodning fra Unions-regeringen ([[Folkekommissærernes råd]]) eller af en af de konstituerende republikker (7). Kongressen og TsIK ville blive afholdt i hovedstæderne i Unionens republikkerne i den rækkefølge, der ville blive besluttet af TsIKs præsidium (8). Sidstnævnte skulle udnævnes af TsIK, der ville være det øverste magtorgan mellem dets sessioner (9). Dette præsidium ville bestå af nitten medlemmer med fire formænd, der hver repræsenterer de fire republikker (10). Præsidiet havde også myndighed til at indkalde til en ad hoc-session for TsIK.
* Artikel 11 udpegede [[Folkekommissærernes råd]] (SNK) til den [[Udøvende magt|udøvende myndighed]] i Unionen. Rådets medlemmer blev udnævnt af TsIK og omfattede ti [[Ministerium|porteføljer]] (kommissariater) samt en formand og hans stedfortrædere.
* Artikel 12 specificerede funktionerne i Sovjetunionens højesteret (under kontrol af TsIK) og det hemmelige politi, [[GPU (efterretningstjeneste)|OGPU]] (under kontrol af SNK, og OGPU-formanden skulle være en deltager i SNK med rådgivende afstemning). Oprettelsen af disse to organer var berettiget som "foranstaltninger til at overvinde kriminelle og kontrarevolutionære elementer".
* Artiklerne 13–17 specificerede processen for retssager mellem Unionens øverste organer (TsIK og SNK) og dem i hver republik. Alle dekreter fra Unionens SNK var effektive i alle republikker (13). Også det flersprogede aspekt af Unionen blev bekræftet, idet det blev specificeret, at alle Unionens dekreter skal udskrives på det officielle sprog i hver enkelt republik ( [[Russisk (sprog)|russisk]], [[Ukrainsk (sprog)|ukrainsk]], [[Hviderussisk (sprog)|hviderussisk]], [[Georgisk (sprog)|georgisk]], [[Armensk (sprog)|armensk]] og ''[[Tyrkiske sprog|tyrkisk]]'' (dvs. [[Aserbajdsjansk (sprog)|Aserbajdsjansk]] )) (14). Det blev specificeret, at Unionens SNK-resolution kun kan tilsidesættes af Unionens TsIK eller dens præsidium (16), og hvis en republiks TsIK vælger at protestere mod resolutionen eller et dekret fra Unionens TsIK, standser selve protesten ikke gennemførelsen af dekretet (15). Sidstnævnte er kun muligt, hvis der er åbenlyse overtrædelser af eksisterende love, og i sådanne tilfælde skal republikken straks underrette Unionens SNK og det relevante kommissariat (17).
* Artikel 18 opregnede de myndigheder, der ville blive bibeholdt i republikkerne, og specificerede deres respektive folkerådskommissioner, der hver havde formænd og suppleanter, elleve ministerier og repræsentanter med rådgivende stemmer fra flere Unions-kommissariater, især udenrigsanliggender, forsvar, udenrigshandel, transport og logistik.
* Artikel 19 angiver, at organer på republik-niveau, den øverste sovjet for den nationale økonomi (hvis formand også skulle have sæde i den relevante republiks SNK), kommissariaterne for fødevareforsyning, finansiering og arbejdskraft m.v. skulle undergives Unionens TsIK.
* Artikel 20 lægger [[Statsbudget|republikkernes budgetter]] ind under Unionens budget og fastslår, alle udgifter og udgifter fra republikkerne ville blive bestemt af Unionens TsIK. Desuden ville sidstnævnte også bestemme den andel af overskuddet, hvis nogen, som hver republik ville modtage.
* Artikel 21-23 fastlægger ét enkelt sovjetisk statsborgerskab (21), statens symbiler ([[Sovjetunionens flag|flag]], [[Internationale (sang)|nationalhymne]] og et [[Sovjetunionens nationalvåben|våbenskjold]] - 22) og fastslår, at Unionens hovedstad er [[Moskva]] (23).
* Artikel 24 kræver, at republikkerne ændrede deres forfatninger for at tilpasse disse til traktaten.
* Artikel 25 specificerer, at enhver ændring, tilføjelse eller ændring af traktaten kun må foretages af Unionens sovjetkongres.
* Artikel 26 bekræfter klausulen i erklæringen, hvorefter hver republik har ret til at forlade Unionen.
Jura Filosofi Politik Historie Traktater Folkeret Foreninger Organisationer