Det større geologiske tidsperspektiv var formentlig en del af inspirationen bag de første teorier om [[kontinentaldrift]],<ref name="Ha"/><ref>Charles, Drake L. ''The Geological Revolution''. Eugene : Oregon State System of Higher Education, 1970, side 11</ref> dels fremsat i 1908 af den amerikanske glacialgeolog [[Frank Bursley Taylor]] og tre år senere, og uafhængigt heraf og beskrevet noget mere detaljeret, af den tyske geograf [[Alfred Wegener]].<ref>{{kilde
|last=Wegener
|first=Alfred
|title=Die Herausbildung der Grossformen der Erdrinde (Kontinente und Ozeane), auf geophysikalischer Grundlage
|år=1912
|url=http://epic.awi.de/Publications/Polarforsch2005_1_3.pdf
|journal=Petermanns Geographische Mitteilungen
|volume=63
|sider=185–195, 253–256, 305–309
|arkivdato= 4. oktober 2011
|arkivurl=https://web.archive.org/web/20111004001150/http://epic.awi.de/Publications/Polarforsch2005_1_3.pdf
|url-status=dead
}}</ref> Kontinenterne udgjorde ifølge Wegener oprindeligt et sammenhængende landområde, et superkontinent som han kaldte [[Pangæa]]. Wegener mente at Pangæa på et tidspunkt sprækkede op i de nuværende kontinenter, som derefter drev afsted på Jordens kappe, som tømmerflåder på havet. Wegener og den britiske pioner inden for geokronologi [[Arthur Holmes]] blev begge bestyrket i deres tro på superkontinentets eksistens, idet de nu adskilte kontinenters kystkonturer, bjergartsfordeling og dyreliv passede påfaldende godt sammen på tværs af opsprækningerne, hvis man samlede kontinenterne igen, se figur.{{sfnp|Ramberg et al.|2007|p=24-25}} Men selv om denne teori også gav en forklaring på, hvordan [[bjergkæde]]r dannes,<ref name="autogeneret1" /> blev den gennem et halvt århundrede mest betragtet med skepsis.
Kultur Uddannelse Geologi