Den humanistiske tradition, der havde udviklet sig inden for uddannelsesvæsenet, gav mulighed for kritik. Et yndet mål for spotteri var en figur som den pedantiske, verdensfjerne skole- eller universitetslærer, som man anklagede for hans uddannelses sterilitet, hans fiksering på boglig viden såvel som hans arrogance og livsuduelighed.<ref>Wilhelm Kühlmann: ''Gelehrtenrepublik und Fürstenstaat. Entwicklung und Kritik des deutschen Späthumanismus in der Literatur des Barockzeitalters'', Tübingen 1982, s. 288-318; August Buck: ''Humanismus'', Freiburg 1987, s. 290.</ref>
Den stigende interesse for [[naturvidenskab]] og den dermed forbundne fremskridtsbevidsthed førte til tvivl om antikkens anvendelighed som absolut forbillede. Sådanne indvendinger reducerede humanistiske værdier noget, men kunne ikke true deres forrang i uddannelsen. Inden for [[humaniora]] forblev historieopfattelsen (ty. Geschichtsbild) og humanisternes værdisystem fremherskende: middelalderen blev devalueret i forhold til antikken og den moderne æra. Den klassiske antik fastholdt sin normative rang.
Filosofi