Mange af de bedst kendte historier om kongens galskab stammer fra en [[pamflet]] udgivet af Philip Withers i [[1789]], ''History of the Royal Malady by a [[Page]] of the Presence'', som påstod, at Georg havde givet hånd til et [[eg]]etræ i den tro, at det var [[Frederik den Store]]. Her var der tale om falske og overdrevne [[anekdote]]r. De kongetro prøvede at dysse kongens sygdom ned, mens [[Whig-partiet|whig]]'erne overdrev dem. I 1789 blev Georg erklæret rask, og først i [[1801]] kom der et tilbagefald, hvor han igen endte med at gå i koma. Igen kom han sig, men i juni [[1804]] blev han syg igen i nogen tid. Dronning Charlotte havde været bekymret og ret forlegen over hans tidligere sygdomsudbrud; nu var hun direkte bange for ham, og sørgede for aldrig at være i enrum med ham. Om aftenen låste hun sin soveværelsesdør og slap ham aldrig ind. Denne afvisning virkede stærkt på kongen, som blev helt ude af sig. Permanent blev situationen først efter tilbagefaldet i oktober [[1810]], da han igen blev lagt i [[spændetrøje]]. I [[1811]] gav lægerne erklæring for Parlamentet om, at ''Rex noster insanit'' (= Vor konge er sindssyg). Han, der havde været strengt [[Monogami|monogam]], bestormede den 70-årige [[hofdame]] lady Elizabeth Pembroke med kærlighedsbreve og obskøne forslag. De sidste 8-9 år af sit liv var kong Georg [[blind]] og [[døv]] og tilbragte dagene alene i [[Windsor Castle|Windsor-slottet]]. Her spillede han lidt på [[harpe]], talte med døde venner og [[Blotter|blottede]] sig for tjenerskabet.<ref>Karl Shaw: ''Royal Babylon'' (s. 36-39)</ref>
Religion Historie