Ærkebiskoppen bragte sig i sikkerhed i [[Utrecht]], som den gang var et uafhængigt [[ærkebispedømme]]. Derfra tilskrev han det danske rigsråd og tilbød at stå til rette for dem, hvis paven gav dem myndighed til at dømme. Valkendorf angreb åbent Sigbrit i brevet; hun havde lagt ham for had: "''Jeg mærkede sandheden i Sigbrits og hendes datters ord i min herres'' (dvs. kongens) ''[[bryllup]], da de sagde åbent, at min herre havde lovet hende og hendes datter at hade mig og alle mine.''" Sigbrit tilgav ham aldrig for at have overbragt [[Karl 5. (Tysk-romerske rige)|hertug Karls]] budskab om, at kongen måtte sende Dyveke bort. "''Siden den gang, da Sigbrit og hendes datter blev vrede på mig, har jeg og [[Olav Haraldsson|St. Olavs]] tjenere hverken nydt lov eller kirkens frihed.''" Det danske rigsråd kom i en slem knibe og ventede længe med at besvare brevet. De fleste fandt selv Sigbrit utålelig, men turde ikke at sige det åbent. I stedet skrev de, at Valkendorf intet havde at frygte, hvis han var uskyldig. Da havde han allerede søgt tilflugt i [[Vatikanet]].<ref>Øystein Hellesøe Brekke: ''En fryktet kvinne'' (s. 182)</ref>
Historie