Formuleringerne i Roosevelts tale havde til hensigt at have en stærk følelsesmæssig virkning og appellere til den vrede som amerikanerne følte over den måde det japanske angreb var foregået på. Roosevelt formede med vilje talen omkring det lave moralske stade, som den japanske regering ansås for at have. Han trak en skarp linje mellem det amerikanske folks "retfærdige magt" og den aggressive og svigagtige natur ved det japanske styre. Han undgik med vilje den
[[Winston Churchill|Churchillske]] tilgang med en appel til historien. Rent faktisk lød den mest berømte linje i talen oprindelig: "en dag som vil leve i ''Verdenshistorien''".
Roosevelt stregede "verdenshistorien" ud og erstattede den med "skændsel".<ref name="rosenberg">Emily S Rosenberg, ''A Date Which Will Live: Pearl Harbor in American Memory''. Duke University Press, 2003. {{ISBN|0-8223-3206-X}}.</ref> Hans ændring så meget stærkere på grund af dens kraftige insisteren på at eftertiden ville understøtte det amerikanske syn på angrebet. Det var tænkt som mere end et personligt svar fra præsidenten, som et svar på vegne af hele det amerikanske folk på et stort kollektivt chok. Ved at betone det uudslettelige i angrebet og udtrykke forargelse over dets "fejhed", tjente talen til at udkrystallisere og kanalisere landets reaktion til et kollektivt svar og en kollektiv beslutsomhed.<ref>[[Neil J. Smelser]], in ''Cultural Trauma and Collective Identity'', p. 48. University of California Press, 2004. ISBN {{ISBN|0-520-23595-9}}.</ref>
Filosofi