Ved fladkysterne sænker landet sig jævnt ned mod havet og fortsættes således ud under havspejlet. Kystlinjen forløber i reglen her ensformig, med få fremspringende punkter og få indskæringer. For sejladsen er disse kyster i reglen ikke fremmende, da de er fattige på gode havne, der hyppigst rindes ved flodmundingerne, og selv mindre skibe kan ikke gå helt ind til kysten. [[Lagune]]- og limandannelser ([[strandsø]]er) er hyppige, lige som [[sandbanke]]r, [[revle]]r og [[sandbarre]]r findes uden for, klitdannelse inden for stranden. Hvis havbunden ved sådanne kyster sænker sig jævnt et stykke ud, men derpå pludselig synker til større dybder, opstår en stærk [[Brænding (vand)|brænding]], der ofte kan virke stærkt hæmmende på adgangen til kysten; således er fx tilfældet med »calemaen« ved [[Guinea]]-kysten og »surf’en« ved [[Koromandel]]-kysten. Fladkyster er særlig fremtrædende ved [[Nordsøen]], således som i [[Jylland]], Nordtyskland og [[Holland]], endvidere ved [[Frankrig]]s vestkyst, [[Iran]], [[Arabien]], næsten hele [[Afrika]], [[USA]]s østkyst, [[Mexiko]], [[Patagonien]]s østkyst og mange andre steder. En lang kystlinje anses som heldig for et land; adgangen fra havet lettes, samkvemmet fremmes, og kulturmulighederne bliver større; det er således sin rige kystudvikling, [[Europa]] til dels skylder sin tidligere dominerende kulturstilling, mens [[Afrika]] og [[Australien]] lider under en forholdsvis fattig kystudvikling.
Kemi Vand