Inden for Keplers religiøse syn på [[kosmos]] var Solen (et symbol på [[Gud Fader]]) kilden til bevægekraft i solsystemet. Som en fysisk basis optegnede Kepler en analogi på [[William Gilbert]]s teori om Jordens magnetiske sjæl fra ''[[De Magnete]]'' (1600) og på hans eget arbejde med optik. Kepler antog at bevægkraften som Solen udsendte blev svagere på lang afstand, hvilket gav hurtigere eller langsommere bevægelse efterhånden som planeter bevægede sig tættere på eller længere fra den.<ref>"Kepler's decision to base his causal explanation of planetary motion on a distance-velocity law, rather than on uniform circular motions of compounded spheres, marks a major shift from ancient to modern conceptions of science.... [Kepler] had begun with physical principles and had then derived a trajectory from it, rather than simply constructing new models. In other words, even before discovering the area law, Kepler had abandoned uniform circular motion as a physical principle." Peter Barker og Bernard R. Goldstein, "Distance and Velocity in Kepler's Astronomy", ''Annals of Science,'' 51 (1994): 59-73, s. 60.</ref><ref>Koyré, ''The Astronomical Revolution'', s. 199–202</ref> Måske medførte denne antagelse et matematisk forhold som ville genoprette den astronomiske orden. Baseret på målingerne af både Jordens og Mars' [[aphelium]] og [[perihelium]], skabte han en formel hvori en planets bevægelsesrate <!-- "rate of motion" --> er omvendt proportionel til dens afstand fra Solen. At verificere dette forhold igennem kredsløbet ville dog kræve meget omfattende beregninger; for at lette denne opgave havde Kepler i slutningen af 1602 omformuleret proportionen hvad angår geometri: ''indenfor lige lange tidsrum vil linjen mellem Solen og planeten altid passere et konstant areal'' — Keplers anden lov om planetarisk bevægelse.<ref>Caspar, ''Kepler'', s. 129–132</ref>
Walhalla