Der var blevet flere teatre i løbet af 1790'erne, men da [[Napoleon]] kom til magten, gjorde han kort proces og reducerede antallet af parisiske operascener til tre.<ref>''Oxford Illustrated History of Opera'', p. 132.</ref> Det var [[Théâtre de l'Académie Royale de Musique|Opéra]], hvor man spillede alvorlige operaer med recitativer, ikke med dialog, [[Opéra-Comique]], hvor man spillede værker med talt dialog på fransk, og [[Théâtre-Italien]], hvor man spillede importerede italienske operaer. Alle tre gjorde krav på at spille en ledende rolle i løbet af det næste halve århundrede. På førstnævnte opera stadfæstede [[Gaspare Spontini]] den alvorlige gluckske tradition med ''[[La Vestale]]'' (1807) og ''[[Fernand Cortez]]'' (1809). Ikke desto mindre var lysere, nye ''opéras comiques'' af [[Boieldieu]] og [[Nicolas Isouard|Isouard]] et større hit hos det franske publikum, der også strømmede til Théâtre-Italien for at se traditionelle ''[[opera buffa|opere buffe]]'' og værker i den nye, fashionable [[bel canto]]-stil, især værker af [[Rossini]], hvis berømmelse var udbredt over hele Europa. Rossinis indflydelse begyndte at gennemsyre den franske ''opéra comique''. Dens tilstedeværelse mærkes i Boieldieus største succes, ''[[La Dame Blanche]]'' (1825), samt senere værker af [[Daniel Auber]] (''[[Fra Diavolo (opera)|Fra Diavolo]]'', 1830, ''[[Le Domino noir]]'', 1837), [[Ferdinand Hérold]] (''[[Zampa]]'', 1831) og [[Adolphe Adam]] ('' [[Le Postillon de Longjumeau]]'', 1836).<ref>''Oxford Illustrated History of Opera'', pp.135-137.</ref> I 1823 gjorde Théâtre-Italien et kup, idet det overtalte Rossini til at komme til Paris og overtage posten som leder af operahuset. Rossini fik en velkomst, der var en moderne medieberømthed værdig. Rossini fik Théâtre-Italien økonomisk på fode, men han vendte også sin opmærksomhed mod ''Opéra'', hvor franske versioner af hans italienske operaer og et nyt stykke, ''[[Guillaume Tell]]'' (1829), blev opført. Denne opera skulle blive Rossinis sidste sceneværk. Nedslidt af det hårde arbejde med at drive et teater og desillusioneret over den fejlslagne ''Guillaume Tell'' trak Rossini sig tilbage som komponist.<ref>Barbier, pp.188-193.</ref>
Musik