Den for videnskaben karakteristiske erkendelsesform er den, som gør brug af [[Induktion (metode)|induktion]] eller ''den induktive metode''. I et induktivt ræsonnement sluttes der fra <math> n </math> tilfælde af <math> m </math> forskellige fænomener til en generel regel, som ''postuleres'' at være gældende for de <math> m </math> fænomener. Gyldigheden af den postulerede regel afhænger af kvaliteten af både dataindsamlingsmetoden og data selv, som naturligvis også er beslægtede. Induktion som ræsonnementstype er derfor iboende statistisk i karakter til forskel for [[deduktion]], hvor evalueringen af hvorvidt en konklusion følger ''logisk'' fra præmisserne, uanset om de i forhold til den eksterne verden er sande eller ej, er et fuldstændigt sikkert anliggende. Dette betyder dog ikke, at induktiv viden, dvs. viden opnået som resultat af anvendelse af den induktive metode, ikke ''i praksis'' kan være på ligeså sikker grund som deduktiv viden. Hvis ellers dataindsamlingens metodologi er i overensstemmelse med de alment opstillede krav for [[hypoteseprøvning]], og resultaterne opnået ved anvendelse af metoden på et sæt af fænomener bliver ''reproduceret'' af et stort antal uafhængige forskere over tid, vil de ''lovmæssigheder'', der måtte blive udledt på baggrund heraf, være en god tilnærmelse af fænomenernes "virkelige" funktion. Det primære argument for dette, er, at den ''prædikative kraft'' dvs. forudsigelseskraften, som videnskabelige teorier har, ellers ville være meget usandsynlig; hvis ikke indholdet af videnskabelige teorier, som benyttes til at forudsige eksperimenter samt observationers gang, var en udmærket refleksion af virkeligheden, selvom den prædikative kraft var høj, ville den eneste forklaringsmulighed være ''skepticistisk'', og mange (herunder [[G. E. Moore]]), regner den argumentatoriske vægt for disse forklaringer for at være langt lavere end for videnskabelige forklaringer.
Filosofi