De gydende torsk kom i så store mængder at der var mere end rigeligt til befolkningen i Lofoten. De lokale beboere drev foruden fiskeri også små landbrug. Tusinder af tilrejsende fiskere kom derfor i sæsonen fra hele Nordnorge for at deltage i Lofotfiskeriet. De måtte sejle og ro over store afstande i åbne både, ofte blev de traditionelle [[nordlandsbåd]]e brugt. I [[fiskevær]]ene lejede de [[rorbu]]er til at bo i, og her kunne de få solgt deres fangst. Rorbuerne blev udlejet af værejerne, også kaldt "nessekonger". De var grundejere og havde eneret på at drive handel, købe fiskene og udføre tørringen af dem. Loven af 1857 om et frit hav og et frit fiskeri under offentlig kontrol gjorde at fiskevær-ejere fik mindre magt, men sikrede deres totale magt over fiskeværet. Efterhånden kom dampskibene, de behøvede større havne og handelen tog nye veje. Fra 1860erne kom de store sildestimer som skabte grundlaget for velstand og tilflytning.  Værejernes storhedstid var fra begyndelsen af 1800-tallet og til omkring 1970. Efterhånden fik fiskerne motorer i bådene, det gjorde dem mere mobile, og kunne  dermed lettere flytte fra det ene fiskevær til det andet og fiskevær-ejerne mistede deres indflydelse.
Vand