Det var ikke blot de indenrigske, men også de udenrigske sager, som gav Friis nok at gøre, da hans virke faldt i [[Trediveårskrigen]]s tid, der, som næppe nogen anden, var rig på indviklede og vanskelige politiske situationer og forhandlinger. At Friis, ligesom rigsrådet i det hele, kun i ringe grad har billiget Christian 4.s dristige stormagtspolitik, er næppe tvivlsomt, særlig da det viste sig, hvilke ulykker den bragte over Danmark. Kun en enkelt gang antydes det dog bestemt, at "der var noget uklart" mellem ham og kongen. Men for øvrigt har Friis vistnok som en tro mand til enhver tid søgt på bedste måde at udfylde den ham anviste plads. I en del af året [[1627]] var han formand i regeringsrådet, der styrede landets indre sager i kongens fravær. Han var med [[Tage Thott]] Danmarks sendemand til [[Stockholm]] i vinteren 1627–[[1628]], da Christian 4. under de kejserlige troppers ødelæggende fremfærd i Danmark gerne ville have sluttet et forbund med Sverige. Og ved fredsforhandlingerne i [[Lübeck]] i [[1629]], der gjorde en forholdsvis god ende på en ulykkelig krig, var Friis tillige med Jacob Ulfeldt og [[Albert Skeel (rigsadmiral)|Albert Skeel]] den danske konges befuldmægtigede. Når Danmark imidlertid efter denne fred af omstændighederne mere og mere blev tvunget over til kejserlig side, har det sikkert været tungt for Friis at se på, hvordan tingene udviklede sig. Hans indflydelse var ikke stor nok til at afværge ulykken, skønt han personlig var den protestantiske sag hjertelig hengiven og navnlig nærede megen sympati for [[Gustav 2. Adolf af Sverige|Gustav Adolfs]] person, hvorfor også dennes død på valpladsen ved [[slaget ved Lützen (1632)|Lützen]] gik ham nær.
Titler Politik Samfund Historie Ledelse Ledere