De fleste af de [[kommunist]]er, der sammen med Larsens far sad fængslet i [[Horserødlejren]], var ligesom han hovedforsørgere i deres familier. Som Horserødfangernes valgte [[tillidsmand]] havde han et møde med [[justitsminister]] [[Thune Jacobsen]] og kontorchef Tetens fem måneder efter arrestationerne. Da var stadig intet gjort med tanke på økonomisk hjælp til fangernes familier. [[22. oktober]] 1941 orienterede lejrchefen, inspektør Bentzen, fangerne om, at deres familier ville få hjælp ved anvendelse af en [[paragraf]] i forsorgsloven, omhandlende "ekstraordinær militærtjeneste". Men endnu i foråret [[1942]] rettede Larsens far, sammen med sine medfanger [[Carl Madsen|Carl Marius Madsen]] og den senere [[borgmester]] i København, [[Johannes Hansen (DKP)|Johannes Hansen]], mange og lange henvendelser til [[kommune]]r, der var ligeglade med regeringens henstilling. Nok gav staten tilskud til hjælpen, men kommunerne måtte også skyde til. Helt galt gik det i Larsens familie, da Eigil Larsen flygtede fra Horserødlejren via en 18 m lang [[tunnel]] gravet fra hans fængselscelle og ud under lejrens [[pigtråd]]shegn. Leif Larsen skriver: "''Ikke ti vilde heste kunne få sognerådet i Tikøb, hvor han boede, da politiet hentede ham, til at betale en øre til de to familier.''" Det gik nemmere, da det blev tydeligt, at tyskerne kom til at tabe krigen. Men når det gjaldt kommunisternes familier, fremgår det af [[arkiv]]et efter Larsens far, at man hele vejen holdt penge tilbage. <ref>Leif Larsen: "Soderier fra Sode-Madsen", ''Politiken'' 27. december 1988</ref>
Personbillede_savnes Journalistik Ledere