Erobringerne betød, at det rent svenske område blev konsolideret inden for de naturlige grænser mod [[Danmark]]-[[Norge]]. En direkte følge af fremgangen i krigen var nemlig [[freden i Brömsebro]] den [[13. august]] [[1645]], ved hvilken [[Gotland]], [[Jämtland]] og [[Härjedalen]] samt [[Halland]] i 30 år tilfaldt Sverige. Den militære overlegenhed, som krigene havde givet Sverige, blev forudsætningen for, at dronning Kristinas efterfølger, Karl X Gustav ([[1654]]-[[1660]]), ved [[freden i Roskilde]] den [[26. februar]] [[1658]] kunne sikre indlemmelsen af [[Skåne]], [[Halland]], [[Blekinge]], [[Bohuslän]] og [[Trondheim]] i riget.
Han udkæmpede en ny krig med hele [[Danmark]]s erobring som mål og hans plan om at fuldbyrde østersøvældet på bekostning af Polen, hvor de polske [[Vasa-slægten|Vasaer]] ikke havde opgivet deres krav på den svenske krone, blev ikke realiseret. Det polske krav forsvandt dog fuldstændigt ved [[freden i Oliwa]] [[1660]], og Sveriges ret til [[Livland]] blev definitivt anerkendt.
 
Under den [[skånske krig]] [[1675]]-[[1679]], som i begyndelsen gik dårligt for Sverige, risikerede han at miste de nye sydsvenske landskaber til Danmark, specielt da Sveriges flådes indsats var svag og ude af stand til at støtte de tyske besiddelser. Sverige blev inddraget i krigen efter at have allieret sig med [[Frankrig]] og var gået med på dettes side i den europæiske krig, som begyndte [[1672]] med [[Ludvig 14. af Frankrig|Ludvig XIV's]] angreb på [[Nederlandene]]. Frankrig hjalp Sverige militært og diplomatisk, så freden ikke førte til landafståelser.
Kultur