==== Adolf von Harnack ====
[[Kirkehistorie|Kirkehistorikeren]] [[Adolf von Harnack]] (1851–1930) holdt i [[1900]] en forelæsningsrække, der senere blev til bogen ''Das Wesen des Christentums'' ("Kristendommens væsen"). Den regnes for at være den [[Liberalteologi|liberale teologis]] hovedværk før den [[første verdenskrig]]. I bogen spurgte Harnack om det særlige ved Jesu lære. Han fastslog, at samtlige enkeltmotiver i hans forkyndelse allerede havde været lært i Det Gamle Testamente (GT) og i [[hellenisme]]n. Jesus havde koncentreret sit budskab i to udsagn og universaliseret dem: "Guds faderkærlighed" og den "rene menneskesjæl". Deraf sluttede Harnack: ''Ikke sønnen, kun faderen hører til i det [[evangelium]] Jesus havde forkyndt.'' Derfor gælder det: ''Ikke at tro ''på ''Jesus, men tro ''som'' han tror, nemlig på Guds faderkærlighed og mennesjælens uendelige værdi.'' I lignelsen om den fortabte søn (Lukasevangeliet, kap. 15,11-32) fandt Harnack Jesu lære koncentreret:
* Gud forlanger intet: ingen [[synd]]sbekendelse, intet offer, ingen gerning. Gud glæder sig blot over sin søns hjemvenden. Denne rene [[Nåde (religion)|nåde]] foreligger allerede i [[jødedommen]].
* Guds kærlighed overvinder [[arvesynd]]en, det syndige begær knyttet til det materielle, og fornyer den rettroende, rene ånd.
* Menneskets sjæl er og forbliver ren og kan ikke plettes ved gerninger på jorden. Den går ren videre ind til Gud.
* Jødedommen kender denne sjælens sikkerhed hos Gud. Dog står den fast i en ramme af hellige love og religiøse pligthandlinger, der i mange tilfælde blev overtaget af den tidlige kristendom og udvidet med talrige [[Hedenskab|hedenske]] skikke. Derved har deres betydning ændret sig.
* Jesu lære om antagelsen af den rene sjæl skal ved [[Kristen mission|mission]] nå ud over hele verden.
Historie Teologi Kriminalitet