De fleste tyske krigsromaner, som udkom under [[Weimarrepublikken]], handlede om slaget ved Verdun. "Verdun" blev på den måde et samlebegreb for den moderne, fuldstændig industrialiserede krigsførsel. Her handlede det ikke længere om sejr eller nederlag, men om erfaringerne med materielslaget. Også spørgsmålet om meningen med de blodige skyttegravskampe blev i lyset af de moderne krigsvåbens gevaldige ødelæggelseskraft til noget sekundært. Det var ikke den kritiske eftertanke, men oplevelsen af slaget, som stod i centrum for den tyske Verdun-myte. I den forbindelse indtog Verdun-kæmperne en central rolle, idet de blev betragtet som en ny type soldat. Denne blev beskrevet som afstumpet, kold og hård og fortrængte de tidligere, romantisk fordrejede idealbilleder, som især var fremherskende i borgerlige kredse. I [[Det tredje Rige]] blev denne myte genopbygget. Den omstændighed, at mange officerer i [[2. verdenskrig]] havde gjort tjeneste ved Verdun, førte til en instrumentalisering af propagandaårsager.
Historie