==== Vandalernes konger ====
{| class="wikitable" border="1" cellpadding="2"
|bgcolor="lightyellow"|'''År'''
|bgcolor="lightyellow"|'''Konge'''
|bgcolor="lightyellow"|'''Bemærkninger'''
|-
| - ca. 335
|Visimar 
|Den tidligst omtalte vandalske enekonge.
|-
| -[[406]]
|[[Godegisel]] 
|Førte vandalerne frem til [[Rhinen]]. Dræbt i kamp mod [[frankerne]].
|-
|[[406]]-[[428]] 
|[[Gunderik]] 
|Førte vandalene gennem [[Gallien]] til [[Spanien]].
|-
|[[428]]-[[477]]
|[[Geiserik]]
|Førte vandalene over [[Gibraltarstrædet]] og etablerede kongeriget i [[Nordafrika]] med hovedstad i [[Karthago]].
|-
|[[477]]-[[484]]
|[[Hunerik]]
|Indledte de første egentlige forfølgelser af katolikker i 484.
|-
|[[484]]-[[496]]
|[[Gunthamund]]
|Standsede de religiøse forfølgelser.
|-
|[[496]]-[[523]]
|[[Trasamund]]
|Led nederlag mod berberne.
|-
|[[523]]-[[530]]
|[[Hilderik]]
|Tillod genåbning af katolske kirker. Styrtet af Gelimer og død i fængsel i 533.
|-
|[[530]]-[[534]]
|[[Gelimer]]
|Magtede ikke at afvise den østromerske invasion. Bosat i Lilleasien fra 534 til sin død i 550'erne.
|-
|}
[[Fil:Roman pottery African Red Slip.jpg|right|thumb|upright=1.35|Dette eksempel på ''African Red Slip'' findes på [[British Museum]]. Fadet er produceret i anden halvdel af 4. århundrede, og da vandalerne kom til, sørgede de for, at produktionen fortsatte.]]
=== Økonomi ===
Vandalernes økonomi var fra begyndelsen baseret på to elementer, i form henholdsvis jorddyrkning/kvægbrug og indtægter fra plyndringer, herunder krigsbytte fra nabostammer. På et tidligt tidspunkt kom der faste regler for, hvad hver kriger skulle have i andel af stammens krigsbytte. Resten blev høvdingens ejendom, og han brugte nogle af indtægterne til at lønne sin [[hird]], så de var til rådighed året rundt. De øvrige krigere var kun aktive en del af året - ellers passede de deres landbrug. Høvdingerne havde andre indtægtsmuligheder i form af afgifter fra de varer, der passerede deres landområder, for eksempel fra en af de ruter, der leverede rav og andre luksusgenstande til Romerriget.<ref>Jacobsen, side 17-20.</ref> Under turen gennem Gallien og Spanien blev plyndringselementet helt afgørende, og da vandalerne bed sig fast i Nordafrika, blev deres økonomiske formåen markant forbedret. Store dele af området omkring Karthago havde været ejet af den romerske stat, kejserfamilien og rige senatorer, bosat i Italien. Disse områder kunne Geiserik dele ud til sine krigere og sig selv. Nogle af de lokale jordejere fik også konfiskeret deres ejendomme, mens andre fik lov at beholde dem - mod at betale afgifter til kongen. De vandalske mænd behøvede ikke længere arbejde, og kunne dermed stå til rådighed som krigere i længere perioder, hvis det var nødvendigt.<ref>Jacobsen, side 123-124.</ref> Nordafrika havde i flere århundreder været et af de mest lukrative områder for Romerriget, fordi det genererede store indtægter, og ikke var særligt omkostningstungt. Under den romerske administration havde det blot krævet en enkelt [[legion]] plus grænsetropper, mens et område som [[romersk Britannien]] til sammenligning havde udstationeret fire legioner.<ref name=autogeneret3 /> For den jævne romerske befolkning fik magtskiftet ikke større økonomiske konsekvenser. De passede deres arbejde som før, men noget tyder på, at de slap billigere i skat, fordi de ikke længere skulle være med til at betale til den romerske hær, og fordi vandalerne skar ned på omkostningerne til vedligeholdelse af veje og offentlige bygninger.<ref>Jacobsen, side 284-285.</ref> Historikeren [[Averil Cameron]] går så langt som til at antage, at vandalernes magtovertagelse faldt i god jord hos den lokale befolkning, fordi de hidtidige godsejere gennemgående var upopulære.<ref>{{harvnb|Cameron|2000|pp=553–554}}</ref> Der var dog én gruppe af den jævne befolkning, der kom til at lide under magtskiftet, og det var den del, der var naboer til berberstammerne. De havde hidtil været beskyttet af bymure omkring deres byer, og af befæstede romerske grænseposter. Geiserik ville imidlertid ikke have befæstede byer uden for det vandalske kerneområde, så da murene var brudt ned, kom grænsebyerne til at ligge som magneter for berbiske plyndringstogter, og de lokale beboere, der ikke blev slæbt med tilbage som slaver, opgav efterhånden at bo i de udsatte områder.<ref>Jacobsen, side 134-135.</ref>
Historie