Lyden har mere og mere frigjort sig fra at henvise til en konkret virkelighed. En engelsk teoretiker har skrevet om radioteater at vi oplever meget upræcist når vi hører lyd, vi kan ikke vide hvad en fx knitrende lyd er udtryk for – det er ordet der skal forankre vores oplevelse. Men det gør ikke noget, for lyden kan være forankret i sig selv. Den lydlige tæthed i radiodramatik er blevet meget større, vi får oplevelser på flere forskellige oplevelsesspor. Ordene skal bære betydning og lydene skal bære følelser, men lydene skal ikke kompensere for manglende billeder. Vi skal bruge lydene musikalsk. Man kan lægge dobbelte stemmer på hinanden, en øm version og en ulykkelig, begge indtalt på hinanden eller forskudt som i Morti Vizkis ”Egernet tilbage til haven”. Det er en hel ny måde at lave personkarakteristik på som hverken kan laves i litteratur, teater eller på film. Den samme stemme kan findes i to versioner. Det er et svævende værktøj, som mestres ved at man tænker som en komponist. Alt skal være både betydning og ren lyd.
Kulturhistorie Autobiografiske_artikler