En alternativ tilgang følger den mulighed, at det ikke var en biologisk fordel at være stor og flercellet før Ediacarium – idet det daværende [[miljø]] favoriserede små organismer frem for store. En moderne parallel kan være [[plankton]], hvis ringe størrelse betyder, at de hurtigt kan reproducere sig selv og derved hurtigere udnytte en pludselig algeopblomstring, end et større dyr kan. En vigtig begrænsende faktor for den maksimale størrelse en organisme får, er mængden af [[ilt]] i [[Jordens atmosfære|atmosfæren]]. For uden et komplekst kredsløb, kan en lav iltkoncentration ikke levere ilt nok til at opfylde en organismes [[Metabolisme|metaboliske]] behov. På den unge Jord forekom reaktive grundstoffer som [[jern]] og [[uran]] i en reduceret form, der straks reagerede med frie iltmolekyler, der blev dannet gennem fotosyntese, og store koncentrationer af tilgængelig ilt kunne ikke opbygges i atmosfæren førend de reaktive grundstoffer var oxideret, Jorden skulle med andre ord [[rust]]e først. [[Donald Canfield]] har påvist, at den første betydelige forekomst af ilt i atmosfæren stammer fra perioden lige før de ældste Ediacara-fossiler optræder,<ref name = "Canfield1"/> — og tilstedeværelsen af ilt i atmosfæren blev hurtigt derefter anset for at være en væsentlig udløser for opblomstringen af flercellet liv i Ediacarium.<ref name = "Canfield2"/> Det ser ud til, at ilt blev akkumuleret i atmosfæren over to omgange: Fremkomsten af små fastforankrede organismer hænger tilsyneladende sammen med en tidlig oxidation, mens en opdukken af større og mere mobile, var relateret til en sen oxidation.<ref name = "Fike2006"/>
Geologi Naturvidenskab