Efter en periode med "trial and error", afprøvning, i sine stilistiske undersøgelser i slutningen af [[1960'erne]] som er karakteriseret ved den enkle brug af processer med gentagelse/akkumulation<ref name=Potter288-95>Potter (2000), s. 288-295</ref> (som for ''Two Pages et Music in Fifths'') tog Philip Glass et stort skridt frem med hensyn til klangfarve og harmoni med kompositionen ''Music with Changing Parts'' (1970) som markerer begyndelsen på de kompositioner der kan karakteriseres som hans "modne minimalisme".<ref name=Potter_glass1>Potter (2000), Philip Glass, s. 307-323</ref> Han fortsatte ad denne vej med udførelsen af sin nye skrivemåde i stykket ''Twelve Parts'' (1974). Der skete en ændring i hans [[karriere]] i 1973 ved mødet med [[instruktør]]en Bob Wilson som bad ham komponere musikken til maraton-operaen ''Einstein on the Beach'' (1976).
Dette værk udgør første del af hans berømte lyriske [[trilogi]], kompletteret med ''Satyagraha'' (1980) og ''Akhnaten'' (1984), hvor de tematiske motiver, der er så karakteristiske for Glass, gradvist kom til syne. Fra midten af [[1980'erne]] orienterede han sig mod at skrive seks [[kvartet]]ter, ni [[symfoni]]er og seks [[koncert (komposition)|koncerter]], hvor han varierede temaer og rytmer som nu er hans [[varemærke]]: øjeblikkelig identificerbar, men han involverer sig ikke i nye formelle undersøgelser vedrørende den minimalistiske strømning. På den anden side nyder han en vis popularitet hos det store publikum, især inden for [[popmusik]]ken og [[film]]en som i stor udstrækning gør brug af han værker mere eller mindre i original form, i modsætning til Steve Reich som stod som autoritet og reference inden for den klassiske musik.<ref name=Potter_glass2>Potter (2000), Philip Glass, s. 340-341</ref>
Musik