Udover flyets sårbarhed for fjendtlig beskydning, var det et problem for Il-2, at flyets angreb var upræcise. Mod slutningen af krigen var Sovjetunionen i stand til at koncentrere et massivt antal fly til at støtte hærens offensiver, men særlig mod velbeskyttede eller nedgravede enheder var flyets effekt mere af psykologisk virkning end egentlig skadevirkning. Under [[Vyborg–Petrozavodsk-offensiven]] i 1944 var de finske tropper for få og for spredt til slå igen mod de sovjetiske bølger af [[Petljakov Pe-2|Pe-2'ere]] og Il-2'ere, men de erfarede hurtigt, at Il-2'ernes angreb ofte ramte ved siden af målet, særlig i forbindelse med bombninger. Hvor Il-2'erne kunne være særdeles effektive i angreb mod kolonner af køretøjer eller heste, var angreb mod nedgravede enheder ofte ineffektive. I situationer, hvor finnerne beskød flyene med nedgravede 20 og 40mm anti-luftskyts, skete aldrig ødelæggelse af finnernes maskinkanoner, hvorimod mange Il-2'ere blev nedskudt.<ref name="biaudet">Biaudet, Bob. ''Ohiampujat: Ilmatorjuntamiesten kokemuksia jatkosodan ratkaisutaisteluista (Anti-luftskytsmænds erfaringer under Fortsættelseskrigen).'' Helsinki: WSOY, 2002. {{ISBN|978-951-0-26704-2}}.</ref>
Organisationer