Barthes mener derimod, at henvisninger til forfatteren begrænser kritikerens analytiske muligheder og i tråd med denne tanke, mener Barthes, at det at påkalde forfatteren i litteraturkritik svarer til at begrænse den litterære tekst. [[Idéhistorie|Idéhistorikeren]] Victoria Höög udlægger det således, at Barthes' idé er et modsvar til en klassisk tradition inden for litteraturteori hvori forfatteren tænkes som værende "som en far eller mor i forhold til sin tekst." I denne tradition blev/bliver tekstens udsagn anskuet ud fra forfatterens liv og intentioner og ifølge Höög så Barthes dette fortolkningsmæssige greb som "et forsøg på at fiksere en betydning, man ikke kan nå hen til. Forfatterens hensigter er kun til dels kendt for hende selv, og der findes ingen entydig korrelation mellem forfatterens tidligere jeg og teksten."<ref>Victoria Höög (2001) "Historiens tvetydighed: [[Quentin Skinner]] og problematiseringen af traditionen." ''[[Slagmark (tidsskrift)|Slagmark]]'' 33, 86. </ref>
Litteratur Kultur