Vesteuropas sikkerhed havde siden starten af [[den kolde krig]] været baseret på USA's vilje til om nødvendigt at ville forsvare de vesteuropæiske lande med atomvåben. Især for de ikke-atomare vesteuropæiske NATO-lande, [[Vesttyskland]], [[Benelux]]-landene samt Danmark og Norge, var det altafgørende, at USA ikke ville tøve med at true Sovjetunionen med en verdensomspændende atomkrig, hvis Sovjetunionen begyndte at opføre sig aggressivt over for disse europæiske stater. Dette var især aktuelt for Vesttyskland, der, som NATO's yderste østlige forpost op til østblokken, og med en udsat stilling for blandt andet Vestberlin, der lå midt i fjendeland, følte sig særdeles udsatte over for eventuelle sovjetiske krav eller trusler.
I forbindelse med de igangværende forhandlinger mellem Sovjetunionen og USA om reduktion i antallet af [[strategiske atomvåben]] lod spørgsmålet om de vesteuropæiske landes sikkerhed i løbet af første halvdel af [[1970'erne|70'erne]] til at blive stadig mere negligeret af USA.
[[Fil:Operation_Upshot-Knothole_-_Badger_001.jpg|thumb|Dette var hvad Schlesingers ide om en begrænset konventionel krig mod Sovjetunionen skulle kunne forhindre.]]
I Vesteuropa voksede uroen over, at USA gennem forhandlingerne med Sovjetunionen udelukkende var interesseret i at sikre sig selv mod sovjetiske aggressioner, mens man samtidig lagde stadigt mindre vægt på eventuelt at ville kunne forsvare Vesteuropa mod aggressioner. Med [[Schlesinger-doktrinen]] fra 1974 blev der fra amerikansk side lagt vægt på den såkaldte [[flexible response]] strategi, der i tilfælde af militær konflikt opererede med en eskaleringsrække. Den betød, at man i en krigssituation skulle igennem en række eskaleringsniveauer, før man ville tage det ultimative strategiske atomvåben i brug. I tilfælde af krig skulle man først bruge konventionelle styrker, derefter mindre taktiske atomvåben mod militære installationer og først til sidst anvende de [[ICBM|interkontinentale atommissiler]], de strategiske atomvåben, mod civile storbymål. I Vesteuropa opfattede man det således, at USA ville være parat til at "sælge" dele af Vesteuropa til Sovjetunionen, før man ville risikere en fuldstændig atomkrig. Især i Vesttyskland var man bange for, at dele af landet i tilfælde af en militær konflikt, kunne falde i Warszawapagtens hænder, uden at USA ville gøre alvor af truslen om en verdensomspændende atomkrig. En lækket amerikansk rapport fra 1978 bekræftede dette billede, for her opererede man med en slagplan for Europa, der betød en opgivelse af store dele af Vesttyskland, hvis Warszawapagten angreb.
Politik