Cicero voksede op i den [[romerske republik]] med dens gentagne uroligheder og borgerkrige. Sullas sejr i den første af de mange borgerkrige underminerede den fundamentale frihed i den romerske republik, ''Libertas''. Det blev Ciceros held, at Sullas reformer styrkede ridderstanden og gav dem, der ikke var af senatorslægt, mulighed for at få del i magten. Cicero var helt afklaret med, at han tilhørte ridderstanden og var [[homo novus]], men han støttede ikke altid – som de fleste af sine standsfæller – ''[[popularer]]ne''.<ref group=note> Direkte oversat:folkepartiet.</ref>
 
[[Det romerske Senat|Senatets]] ledere, [[optimater]]ne, udgjorde en mulighed for at sikre politiske alliancer, men de virkede ofte som en lille lukket klike med interne magtkampe. I et forsøg på at forene de to stridende parter formulerede Cicero sin politiske strategi, der havde til formål at skabe [[concordia ordinum]] – enighed mellem samfundsklasserne.<ref>{{Harvnb|Høeg|1942|p=108f}}</ref>
 
[[Mos Majorem|Mos maiorum]] var et andet tema, han gentog i sit forsvar for republikken, dens institutioner og praksis. Baggrunden var, at Rom ikke havde nogen nedskrevet forfatning, men baserede lovene på [[præcedens]], de gamle skikke.<ref> lat: ''mos majorem''</ref> Det betød, at Cicero med sit indgående kendskab til de gamle tekster kunne anvende argumenter herfra mod sine modstandere. Hans henvisninger til mos maiorum er et gennemgående tema i talerne, men især i anklageskrifterne, når han fremfører, at anklagede ved sin adfærd har overtrådt de nedarvede skikke.
Denne type borgere betegner Cicero som "onde" eller "tarvelige" borgere, der nedbryder moralen.<ref>{{Harvnb|Høeg|1942|p=106}}</ref>
Jura Filosofi Historie Død Retorik Kriminalitet