Der kan ingen tvivl være om, at regeringen i København, og altså netop også Bernstorff, ved hele denne tvist ikke havde været forsigtig nok, om end hovedgrunden til, at det gik galt, lå i kejser Pauls hovmodige fremfusenhed. I de følgende år var Bernstorffs ledelse af udenrigspolitikken meget forstandig. Danmark–Norge var villigt til at forene sig med Rusland og Preussen om at standse den franske politiks overgreb i Nordtyskland [[1803]]–[[1804]], og det var alene den preussiske konges svagheds skyld, at denne fornuftige plan ikke gennemførtes. Senere holdt regeringen sig med rette uden for krigene [[1805]]–[[1807]]. Uheldigvis vanskeliggjorde kronprins Frederik i året [[1805]] ledelsen af udenrigsstyrelsen ved til stadighed at tage ophold i [[Holsten]]. Medens Bernstorff måtte opholde sig hos ham i [[Kiel]], skulle hans bror Joachim Bernstorff som direktør stå i spidsen for udenrigsministeriet i København og der forhandle med de fremmede diplomater. De vigtigere sager indberettedes da til [[Kiel]], for at kronprinsen efter Bernstorffs råd kunne tage en beslutning, og denne meddeltes da tilbage til København for i et møde af statsrådet at få den sindssyge [[Christian 7.]]s godkendelse.
Titler Samfund Historie Ledere