Han var en søn af generallottoinspektør Jacob Klingberg (1719-1782) og Karen f. Lund (1733-1806), blev student fra [[Frederiksborg Statsskole|Frederiksborg lærde Skole]] [[1783]], [[juridisk kandidat]] [[1787]], [[Hof- og Stadsretten|hof- og stadsretsprokurator]] [[1791]] og højesteretsadvokat [[1792]]. Fra [[1812]]-[[1819|19]] var han tillige justitsdirektør ved [[Asiatisk Kompagni]], og [[1813]] fik han denomination til ved indtrædende vakance at tage sæde som [[assessor]] i Højesteret. I [[1818]] var han i en kort periode direktør for [[Nationalbanken]]. [[1805]] blev han udnævnt til [[justitsråd]], og han døde 9. februar 1821 i København. Han var en udmærket retslærd og en i høj grad uegennyttig sagfører. Særlig kendt blev han ved sine skarpsindige defensioner i forskellige pressefrihedssager fra slutningen af det [[18. århundrede]], der blev offentliggjort, dels særskilt, dels i datidens tidsskrifter. I Klingbergs hus blev forliget indgået mellem [[P.A. Heiberg]] og [[M.C. Bruun]] i anledning af "Dyvekefejden". Klingberg udgav desuden et [[flyveskrift]] ''Quid juris'' (nr. 1-2, [[1794]]) mod teaterchef, greve [[Ferdinand Ahlefeldt]].
Historie