Hans pragmatisme gjorde, at han var ubetinget stemt for at bøje sig for kundgørelsen af [[28. januar]] 1852 og bygge på den, og derfor anbefalede han altid sit parti det størst mulige mådehold i oppositionen mod [[Ministeriet Ørsted|regeringen]], således i toldsagen og sagen om arvefølgen i monarkiet. Da kampen efter [[A.S. Ørsted]]s overtagelse af førsteministerposten med nødvendighed antog skarpere former, måtte også Halls holdning blive mere udpræget, men selv da gik hans bestræbelser ud på, at man lempede sig så meget som muligt og indskrænkede sine fordringer til det uomgængelig nødvendige: At Rigsdagen måtte kende indholdet af den ny fællesforfatning, man agtede at oktroyere, inden den gav afkald på sin myndighed over fællesanliggenderne, og at helstaten måtte være konstitutionel. På dette program stod han som den samlede rigsdags ordfører imod ministeriet, men altid under de roligste og mest mådeholdne former. Ikke desto mindre lod regeringen sig april 1854 henrive til at afskedige ham som generalauditør, hvortil han var blevet udnævnt i 1851 i stedet for [[A.W. Scheel]], tillige med flere andre af de fremragende embedsmænd, der havde sluttet sig til oppositionen. Hall tog dette slag med megen sindsligevægt og lod sig hverken skræmme eller oppirre deraf. Sommeren 1854 foretog han en rejse sammen med [[C.C.G. Andræ]] og traf i [[Pinneberg]] sammen med [[L.N. Scheele]], som allerede da var betænkt på at række hånd til ministeriets fjernelse.<ref>[https://runeberg.org/dbl/6/0500.html Bille, s. 498]</ref>
Titler Politik Samfund Ledelse Ledere