Med to af de skotske skibe fulgte to unge videnskabsmænd, og disse skibe færdedes for størstedelen i farvandet øst for Joinville-øen og Louis-Philippe Land, hvis kyster kortlagdes bedre end tidligere, lige som enkelte landgange foretoges. De to videnskabsmænd Donald og Bruce hjembragte dog kun et forholdsvis magert resultat, når undtages meteorogiske iagttagelser.<ref name="Salm864">[https://runeberg.org/salmonsen/2/22/0886.html Bruun, s. 864]</ref> Grunden hertil var manglende forståelse hos de skotske skippere, som væsentlig måtte se på sagens praktiske side. Det økonomiske resultat, de opnåede, blev i øvrigt en stor skuffelse. Helt anderledes frugtbringende, både i økonomisk og videnskabelig henseende, blev ''Jason''s togt; thi kaptajn [[Carl Anton Larsen]] var ikke blot en fremragende ishavsfarer og fangstskipper, men en mand med stærke videnskabelige interesser og dertil udrustet med en foretagsomhed og en energi, som overvandt alle hindringer, således at hans fangstfærder i Antarktis (1892—94) kom til at sætte betydelige spor. Han kom på sin første rejse samtidig med skotterne, landede blandt andet på Seymour-Øen og Louis-Philippe Land, hvor han indsamlede "de første fossiler, som gav de første beviser for sedimentære bjergarter i Antarktis, en i naturvidenskabelig henseende meget vigtig opdagelse". Det var i sydsommeren 1892—93.<ref name="Salm864"/> Mens Dundee-Fangerne opgav videre forsøg, forlod kaptajn Larsen i august 1893 atter Norge, fulgt af to andre norske ishavsskuder, ''Hertha'', kaptajn [[Evensen]], og "''Kastor''", kaptajn Pedersen. Larsen søgte syd over langs østsiden af Graham Land, nåede snart Ross’ højeste bredde i Vest Antarktis og fandt overalt isfrit hav. Atter landede han på Seymour-Øen, opdagede på omtrent 65° br. og 62° v. l. kysten af et højtliggende ukendt Land, som han kaldte [[Kong Oskar II’s Land]]. Et delvis isfrit bjerg kaldte han [[Jasonfjeld]], og et forbjerg benævnte han [[Framnæs]]. ''Jason'' blev det andet dampskib, som passerede polarkredsen; man sejlede videre syd på, men standsedes på 68° 10′ br. og 60° v. l. af is. Stadig havde man højt, snedækt land i sigte, som hævede sig indefter til betydelige højder; dets sydligste del kaldte han [[Larsen Foyn Land]]. Det var den østlige og sydlige fortsættelse af Graham Land, han her havde opdaget. Landet var vistnok i tyverne i forrige århundrede blevet set af amerikanske fangstmænd.<ref name="Salm864"/> Kaptajn Larsen vendte nu og sejlede derefter nord på, undersøgte egnene mellem [[Kong Oskar’s Land]] og [[Louis-Philippe Land]], opdagede to virksomme vulkaner på øer i sundet mellem disse to lande, og han så den omliggende is dækket af aske med mere fra disses udbrud. Samtidig foretog kaptajn Evensen med ''Hertha'' vest for dette land en interessant rejse. Han sejlede forbi [[Biscoe-Øerne]], [[Adelaide-Øen]] og [[Alexander I’s Land]] og nåede en endnu højere bredde end Larsen, nemlig 69° 10′ s. Både syd og vest for Graham Land var havet i mærkelig grad isfrit, samtidig med at store mængder af isbjerge blev påtruffet i den sydlige del af Atlanterhavet og det indiske hav.<ref name="Salm864"/>
Historie