De naturvidenskabelige materialister så med henvisningen til Kant blot endnu et spekulativt angreb på naturvidenskabens resultater og tog derfor ikke systematisk fat på nykantianernes argumenter. Farligere viste kritikken fra fysiologen [[Emil Heinrich Du Bois-Reymond]] sig at være; han erklærede [[1872]] i et foredrag ''Ueber die Grenzen des Naturerkennens'', "Om grænserne for naturerkendelse", bevidstheden for at være en grundlæggende grænse for naturvidenskaberne. Med sin formulering ''Ignoramus et ignorabimus'' (lat. "Vi ved det ikke, og vi skal aldig komme til at vide det". „Wir wissen es nicht und wir werden es niemals wissen“) udløste han en langvarig kontrovers om ideen om en naturvidenskabelig verdensanskuelse. Den såkaldte ''Ignorabimusstrid'' blev udkæmpet med en heftighed som 20 år før debatten mellem Vogt og Wagner. Denne gang var dog materialisterne i defensiven.
Filosofi