Fru Rostgaard fødte sin mand syv børn. Af disse døde den eneste søn dagen efter fødslen, og af døtrene blev kun tre voksne. Betydeligst af disse var den ældste, Conradine Sophie, der var ypperlig begavet og kundskabsrig. Hun var først gift med en [[kammerjunker (titel)|kammerjunker]] v. d. Maase, der døde [[1728]]. Siden ([[1736]]) ægtede hun en Oluf Bruun, der havde været huslærer for hendes
børn af første ægteskab, og som hun havde stået i kærlighedsforhold til. Hendes forældre havde god grund til i flere henseender at være misfornøjede med den måde, hvorpå dette ægteskab blev sluttet, men de tog sagen uforstandigt og hårdt. Uden at bryde sig om, at hendes nye ægtefælle var en fuldstændig hæderlig og dygtig mand, brød de helt med datteren, og hun blev gjort arveløs. Havde Rostgaard tabt ligevægten i ulykkens dage, gjorde han det ikke mindre i dette familiedrama. Men sikkert falder en stor del af skylden her på hans hustru. Hvordan hans eget forhold til denne i det hele har været, ved man ikke. Derimod er det sikkert, at hvad der udbredte tilfredshed over Rostgaards leveår i hans privatliv ude på Krogerup, det var hans tilbagevenden til de lærde sysler fra hans yngre år og det venlige forhold, han kom i til en del forskere som for eksempel [[Hans Gram]] og ganske særlig [[Jakob Langebek]]. Det var fra hans side betegnet ved en ikke ringe personlig elskværdighed, ligesom han også gerne ville hjælpe med penge, for så vidt hans midler strakte til.
Historie