Fra omkring 1930 anvendte [[Paul von Hindenburg|rigspræsident Hindenburg]] Weimarforfatningens artikel 48 til at støtte [[Rigskansler (Tyskland)|rigskanslerne]] [[Heinrich Brüning]], [[Franz von Papen]] og general [[Kurt von Schleicher]]. [[Depressionen]] ramte Tyskland hårdt bl.a. som følge af Brünings [[deflation]]s-politik, som førte til en stærkt stigende [[arbejdsløshed]].<ref name="Ursula Buettner 424">Büttner, Ursula ''Weimar: die überforderte Republik'', Klett-Cotta, 2008, {{ISBN|978-3-608-94308-5}}, p. 424</ref> I 1933 udpegede Hindenburg [[Adolf Hitler]] som rigskansler med [[NSDAP|Nazi-partiet]] som del af en [[koalition]]sregering, hvor Nazi-partiet havde to af 10 pladser. Nogle måneder senere havde [[Rigsdagsbrandforordningen]] og [[Bemyndigelsesloven]] imidlertid sat Weimarrepublikkens demokratiske organer ud af spillet og republikkens parlament uden for indflydelse. Bemyndigelsesloven blev vedtaget den 23. marts 1933 med to tredjedeles flertal i Rigsdagen, selv om NSDAP og dets støtter ikke havde flertal: dels på grund af det katolske centerpartis støtte, dels fordi alle [[Kommunistische Partei Deutschlands|kommunisternes]] og mere end 20 af [[SPD|socialdemokraternes]] rigsdagsmedlemmer var fængslet eller på flugt. Ved bemyndigelsesloven ophørte Weimarrepublikken reelt med at eksistere.
Filosofi Historie Kultur Foreninger Organisationer