Mod slutningen af det 20. århundrede gjorde teknologiske fremskridt det muligt at studere planetariske tåger yderligere.<ref name=KwokJun2005 /> Ved hjælp af [[rumteleskop]]er kunne astronomer undersøge lys uden for den synlige del af spektret, hvilket ikke er muligt fra jordbaserede observatorier (fordi kun radiobølger og synligt lys når gennem [[Jordens atmosfære]]). Studier af [[infrarød stråling|infrarødt]] og ultraviolet lys fra planetariske tåger gav langt nøjagtigere bestemmelse af tågernes [[temperatur]], tæthed og stofindhold.<ref name=Hora2004>{{harvnb|Hora|Latter|Allen|Marengo|2004|pp=296–301}}</ref><ref name=Kwoketal2006>{{harvnb|Kwok|Koning|Huang|Churchwell|2006|pp=445–6}}</ref> Med [[CCD-sensor]]-teknologi kunne meget svagere spektrallinjer måles nøjagtigere, end det havde været muligt tidligere. Billeder i den høje opløsning, som opnåedes fra Hubble-rumteleskopet viste desuden, at mens mange tågers struktur set fra Jorden synes at være enkel og regelmæssig, er deres morfologi i virkeligheden yderst kompleks.<ref name=Reed1999>{{harvnb|Reed|Balick|Hajian|Klayton|1999|pp=2430–41}}</ref><ref name=Alleretal2003>{{harvnb|Aller|Hyung|2003|p=15}}</ref>
Fysik