En genklang fra [[antikken]], [[vekselsang]]e, "antifonier", er karakteristisk for de kristne. Efterhånden som [[kirken]] vandt fodfæste, blev også kirkesangen ordnet. I den græske kirke nævnes [[Basilios den Store]] (d. 379) og Chrysostomos (d. 398) (formodentlig [[Johannes Chrysostomos]] d. 407) som grundlæggende i denne henseende. For den latinske kirke blev kirkeforsamlingen i Laodicea (364<ref>Om [[:de:Konzil von Laodicea|kirkeforsamlingen i Laodicea]] {{ de sprog}}</ref>) af betydning, fordi denne bestemmer, at sangen i kirkerne skal udføres af særlig dertil uddannede ''cantores'', en bestemmelse, som, fremkommet af nærliggende praktiske grunde, fik betydning for fremtiden, idet derved det folkelige element, menighedssangen, gik tabt for den latinske kirke. Til uddannelse af disse ''cantores'' blev der grundlagt sangerskoler, hvoraf den i [[Rom]] nævnes allerede i [[5. århundrede]] ([[Pave Hilarius 1.]] d. 468).
Musik