I løbet af et halvt århundrede vandt dominikanerne og franciskanerne udbredelse i hele kristenheden. Deres fortrin var, at de som tiggermunke ikke var bundet til et bestemt [[kloster]], men vandrede omkring. Især fik de betydning for byernes religiøse liv. Omkring [[1200]] begyndte bybefolkningen, borgerne, at gøre sig gældende overfor [[adel]] og [[gejstlighed]]. En tiggerorden byggede sine klostre i byen, og det tidligere arbejde på klostergodset blev dermed afløst af åndeligt arbejde med [[prædiken]]er og [[sjælesorg]]. Tiggermunkenes hovedformål var ikke egen, personlig [[frelse]], men [[energi]]sk virksomhed for ''andres'' frelse. Derfor gav [[pave]]rne dem også det ene [[privilegium]] efter det andet. De fik ret til at læse messe og høre [[skriftemål|skrifte]] overalt, og det vakte forargelse i [[kleresi]]et, at mange hellere ville skrifte for en omvandrende tiggermunk end for stedets egen [[sognepræst]]. Middelalderens største lærde var tiggermunke, som dominikaneren [[Thomas Aquinas]] og franciskaneren [[Duns Scotus]].<ref>[[Lorenz Bergmann]]: ''Kirkehistorie'', bind 1 (s. 198-99), forlaget Haase, København 1973</ref>
Religion