En vigtig gruppe heraf danner de allerede i oldtiden kendte perspektiviske, hvor billedet af jordoverfladen fremstilles på projektionsplanet, som det ses fra et øjepunkt i jorddiameteren til kortets midtpunkt (eller i dennes forlængelse). Projektionsplanet tænkes vinkelret på denne diameter, sædvanlig gennem jordcentret eller tangerende kuglen, men dets plads er i øvrigt uden betydning. Der imod er øjepunktets beliggenhed på diameteren i mange henseender bestemmende for projektionens egenskaber, og 3 steder er særlig karakteristiske:
# i jordoverfladen (modsat kortets midtpunkt), hvorved fås den stereografiske projektion,
# i jordcentret, som giver den centrale (gnomoniske) projektion, og
# i uendelig afstand, hvorved fremkommer den ortografiske projektion.
Hver af disse har igen 3 forskellige former, efter som kortets midtpunkt falder:
# i en af polerne,
# i et punkt af ækvator, og
# på et vilkårligt sted derimellem, og den tilsvarende form af projektionen kaldes henholdsvis polar-, ækvatorial- og horisontprojektion. I alle disse former er projektionens hovedegenskaber selvfølgelig de samme, men gradnettets konstruktion bliver meget forskellig, og ved de to første særlig simpelt.<ref name="Salm 350"/>
Kartografi