Et robust forsvar af København kunne indrettes på to principielt forskellige måder: Enten kunne man bygge feltbefæstede stillinger i stil med dem, der er kendt fra første verdenskrig, eller man kunne betonbefæste København permanent. Udgifterne til en permanent fæstning var 15 til 20 gange større end til en feltbefæstning. Til gengæld gav den i teorien en række afgørende strategiske fordele:
* Den militære ledelse vurderede, at en fjendtlig stormagt kunne indtage et feltbefæstet København med brug af 20.000 let udrustede mand, mens der skulle 60-80.000 mand og store mængder svært materiel til at indtage en permanent befæstning. Disse store krav til mandskabsmæssige og materielle ressourcer bevirkede, at forberedelserne til angrebet ikke ville kunne holdes hemmelige, hvorved fjenden mistede overraskelses-momentet og gav den danske hær og flåde få god tid til at komme i stilling og forberede sig på angrebet.
* Da København ligger på en ø, var fjenden tvunget til at overføre tropper ad søvejen, hvilket gav den danske flåde mulighed for at bidrage effektivt til forsvaret og sinke fremrykningen.
* På grund af de mange soldater og det tunge udstyr kunne fjenden kun benytte ganske få landgangssteder på Sjælland, hvilket ville give hæren mulighed for i god tid at placere sig hensigtsmæssigt og besværliggøre fjendens fremrykning mod København.
* Endelig ville Københavns Befæstning med dens tunge armering i sig selv udskyde fjendens indtagelse af hovedstaden.
Den permanente fæstning gjorde det af disse grunde muligt at forsvare den militære basis, København, længe nok til, at en eller flere strategiske allierede fik reel mulighed for at komme os til undsætning, hvorved et angreb på Danmark automatisk ville udvikle sig til en stormagtskonflikt, hvis omkostninger langt overgik den potentielle gevinst. På denne indirekte måde blev Københavns Befæstning - i teori såvel som i praksis - forudsætningen for, at Danmark kunne hævde sin (væbnede) neutralitet.
Historie