Ud fra de fåtallige, overleverede [[manuskript]]er ser det ikke ud til, at Aristoteles i nogen større grad blev studeret i 1100-tallet. Interessen var størst for de nye oversættelser, kaldet "den nye logik" (Boethius’ oversættelser blev kaldt "den gamle logik"). Men omkring år [[1250]] blev interessen for Aristoteles for alvor vækket. De vigtigste oversættere var [[biskop]] af Lincoln, Robert Grosseteste, <ref>[https://plato.stanford.edu/entries/grosseteste/ Robert Grosseteste (Stanford Encyclopedia of Philosophy)]</ref> og [[Dominikanerordenen|dominikanermunken]] Wilhelm af Moerbeke <ref>[https://www.britannica.com/biography/William-of-Moerbeke William of Moerbeke | Belgian archbishop | Britannica.com]</ref> fra [[Flandern]]. Begge oversatte fra græsk. Lige før [[1210]] må nogen have forelæst om aristotelisk naturfilosofi i [[Paris]]. Det år blev der nemlig afholdt et kirkemøde, der forbød både offentlig og privat undervisning i aristotelisk naturfilosofi ved Sorbonne. En gruppe teologer har nok frygtet, at den var en trussel mod den kristne tro. Da studierne ved universitetet i Paris blev omorganiseret i [[1215]], blev forbuddet opretholdt. Men samtidig tillod de kirkelige myndigheder forelæsninger om Aristoteles’ logik og etik; og nogle år senere reklamerede universitetet i [[Toulouse]] med undervisning i de skrifter af Aristoteles, der var forbudt i Paris. I [[1231]] nedsatte [[pave Gregor 9.]] et udvalg på tre, der skulle undersøge skrifterne og rense dem for [[Kætteri|vranglære]]. Men mere hørte man ikke om den sag; og i [[1255]] foreskrev [[statut]]terne for det filosofiske [[Fakultet (universitet)|fakultet]] ved Paris-universitetet undervisning i nærmest alle kendte aristoteliske skrifter. Hans filosofi var nu fast etableret både i Paris og [[Oxford]], og snart blev filosofi undervisning synonymt med undervisning i Aristoteles. Mest strid var der om hans syn på verdens ophav (uden begyndelse), på sjælen (den individuelle sjæl er ikke udødelig) og hans gudsbegreb (Gud er uden omsorg for verden og menneskene). Menneskelivets mål er for Aristoteles den højeste visdom og lykke, fremkommet ved filosofisk virksomhed; mens den kristne forestilling om visdom og lykke drejer sig om erkendelse af Gud, og forening med ham gennem et fromt liv. Da Siger af [[Brabant (hertugdømme)|Brabant]] <ref>[https://www.britannica.com/biography/Siger-de-Brabant Siger De Brabant | Belgian philosopher | Britannica.com]</ref> hævdede, at et liv i intellektuel dyd er det mest fuldkomne liv, blev det i [[1277]] fordømt af Etienne Tempier, biskop af Paris, da han offentliggjorde en liste over 219 sætninger, der indeholdt vildfarne opfattelser. Siger af Brabant og hans meningsfæller ved Paris-universitetet holdt fast ved den kristne tro; kun fremhævede de filosoffen, snarere end [[præst]]en, som den bedste vejleder og lærer. Heraf ses, at filosofien var begyndt at søge løsrivelse fra sin nedarvede tilknytning til teologien.<ref>Tollefsen, Syse og Nicolaisen: ''Tenkere og ideer'' (s. 211-12)</ref>
Filosofi