Men Lehn var alt andet end en mand med en vid synskreds. Det praktiske blik, han havde, kunne vistnok bringe ham til fuldt at gå ind på det fremskridt, der lå i ophævelsen af fællesskabet, og han gennemførte denne reform med en sådan iver, at han nåede at få [[Udflytterlandsby|udflyttet]] næsten alle bønderbyer på sine godser. Han kunne også se, at [[hoveri]]arbejdet var en skole i dovenskab, og ''"at 10 Hoverifolk næppe udrettede saa meget paa i Dag som 2 gode lejede Arbejdere"'', han var ej heller blind for, at den [[Ove Høegh-Guldberg|guldbergske]] hoveriforordning af [[13. august]] [[1773]] var et tilbageskridt fra [[Johann Friedrich Struensee|Struensees]] af [[20. februar]] [[1771]], men han kunne aldeles ikke gå ind på landboreformer i stort omfang.<ref name="Holm 185"/> Da han på grund af sin anseelse som godsejer havde fået sæde i [[Den Store Landbokommission]] af [[1786]], følte han sig meget ilde over for den reformiver, der her særlig besjælede [[Christian Ditlev Frederik Reventlow]], [[Christian Colbiørnsen]] og [[Vilhelm August Hansen]]. Ubehagelig berørt af forhandlingerne holdt han sig jævnlig borte fra dem, men endnu stærkere trådte hans uvilje imod reformbevægelsen frem i et skriftligt indlæg, hvori han navnlig bekæmpede den fremsatte plan om at hæve [[stavnsbånd]]et. Han holdt det for den blodigste uret imod godsejerne at ville udskrive soldater efter mandtallet i stedet for efter [[hartkorn]]et, ifølge et besynderlig kortsynet ræsonnement mente han, at det ville være en straf for de gode godsejere, på hvis ejendomme bønder gerne ville bo.<ref name="Holm 185"/> Reventlow havde ikke svært ved at gendrive ham. Det gik Lehn som mange andre af datidens godsejere, at de blev vidne til, hvorledes velstanden og frisk liv udviklede sig i læ af de frygtede reformer. Lehn blev [[konferensråd]] [[1761]] og [[kammerherre]] [[1774]]. Døden befriede ham for at se ydre ulykker bringe økonomisk trængsel over landet. Han døde 24. oktober 1804.<ref name="Holm 185"/>
Historie Erhvervsliv