;Polyfoni
Den gamle kirkesang, særlig den gregorianske, var efter sin natur enstemmig. Flerstemmigheden kommer først op i [[10. århundrede]] ([[Hucbald]]s "Organum"<ref>Om munken Hucbald, død 930 og hans "Organum": [[:en:Hucbald|Hucbald]] og [[:en:Organum#History|Organum]] {{en sprog}}</ref> Mere udviklede former af flerstemmighed opstod fra [[12. århundrede]] i den såkaldte ''discantus'' eller ''déchant'', oprindelig vistnok en fransk kunstform med hovedsædet i [[Notre Dame]] i [[Paris]]. I løbet af 15. og 16. århundrede udviklede dette sig til en højst kunstfærdig [[kontrapunkt (musikteori)|kontrapunktik]] i den såkaldte [[nederlandske skole]] (fra [[Gilles Binchois]] og [[Guillaume Dufay]] til [[Johannes Ockeghem]], <!-- [[Hobrecht]]? Er muligvis Jacob Obrecht --> [[Jacob Obrecht]], <!--Josquin?  Er højest sandsynlig Josquin Desprez --> [[Josquin Desprez]], [[Nicolas Gombert]] , [[Orlando di Lasso|Orlandus Lassus]] etc.). På to hovedpunkter strandede imidlertid denne skole: kunstfærdigheden udartede til kunstlethed, og teksten forsvandt aldeles i det kontrapunktiske stemmevæv. Omsider rejste kirken sig herimod, og det var ikke langt fra, at hele denne retning var blevet forkætret ved [[Tridentinerkoncilet|kirkeforsamlingen i Trident]] i 1564.<ref>Komponisterne i "den romerske skole" skabte musik under de begrænsninger som var formuleret af [[Tridentinerkoncilet]] i 1564, der tillod flerstemmig musik i kirkerne hvis den opfyldte faste kriterier: Teksten måtte være let at forstå, udtrykket skulle være værdigt og parodimesser var udelukket ([[:no:Romerske skole|"Den romerske skole"]] {{no sprog}}</ref>
Musik