Det vakte nogen overraskelse, både at blev udnævnt til [[kongevalgt]] [[Rigsrådet (1855-1866)|Rigsråd]] [[14. juni]] [[1855]], efter [[ministeriet Ørsted]]-Bluhmes afgang, og at han tog imod denne udnævnelse, da han dog ikke sympatiserede med den daværende regerings [[helstat]]sbestræbelser, i alt fald ikke med de veje, ad hvilke de søgtes realiserede. Var her nogen konflikt, hævedes den imidlertid, da han gik over til det efter forfatningen af [[2. oktober]] 1855 skabte Rigsråd og her tog sæde som kongevalgt medlem på 12 år. Også i rigsdagen for kongerigets særlige anliggender fik han plads, da han i [[1859]] valgtes til [[Landstinget]] for 8. kreds (Nordvestjylland). Der er ikke fra disse år nogen fremtrædende virksomhed at omtale; han tog jævnlig del i debatterne, særlig om kirkelige spørgsmål, der efter hans dybe og faste religiøsitet fortrinsvis interesserede ham, men uden at spille nogen betydelig rolle. Ligesom han i kirkelig henseende hældede til [[grundtvigianisme]]n og billigede dens hovedretning uden dog at følge med til alle yderlighederne, således havde han, trods sin uformindskede aristokratisme, ikke få berøringspunkter med [[Bondevennerne]], det daværende [[Venstre]], – det vil da sige med deres nationale fløj og med den retning, som ved [[Danevirkeforeningen]] søgte at rejse en national opposition imod [[C.C. Hall|Halls]] [[Ministeriet Hall I|ministerium]] – og stod i intimere forhold til [[Balthazar Christensen]]. Det var vel nærmest denne hans stilling, men vistnok tillige et hensyn til de i foråret på ny gjorte skridt af kong [[Karl 15. af Sverige|Carl XV]] i retning af [[skandinavisme|en skandinavisk union]] – skridt, som foretoges ad ikke-officiel vej, og som på det tidspunkt manglede alle betingelser for at kunne få praktisk betydning -, der bragte [[D.G. Monrad|Monrad]] til i maj [[1864]] da nogle medlemmer af det nytårsaften [[1863]] dannede [[Ministeriet Monrad|ministerium]] forlod ham, at drage Carlsen ind i regeringen; han blev indenrigsminister i stedet for [[Carl von Nutzhorn]], men allerede i juni indgav han sin demission, da han var blevet klar på ministeriets aldeles uholdbare stilling, og det var ham meget imod, at han først i juli blev fri ved hele kabinettets afgang. Endnu et skridt videre gik han ved i august 1864 at nedlægge sit mandat som kongevalgt rigsrådsmedlem, hvorimod han beholdt sin plads i [[Rigsdagen]]s Landsting indtil efter forfatningsforandringen i juli [[1866]]. Også under debatterne om denne, ligesom det havde været tilfældet i 1863 under Rigsrådets forhandlinger om [[Novemberforfatningen]], stod han på [[Det nationale Venstre]]s side og tog ordet for bevarelsen af den uforandrede [[Grundloven|Junigrundlov]], i hvis Landsting han ikke så nogen fare for den fremtidige udvikling, en anskuelse, som han dog under de senere tiders erfaring ikke fastholdt. Hans optræden under [[Forfatningskampen|grundlovskampen]] bevirkede, at han ikke genvalgtes til Landstinget, men han blev da valgt til [[folketingsmand]] i [[Vejle]] og sad valgperioden ud. I juni [[1870]] blev han kongevalgt medlem af Landstinget og beholdt dette mandat indtil sin død.
Politik Ledere