Ud over hans udvikling af astronomi og naturfilosofi har Kepler påvirket videnskabens [[videnskabsfilosofi|filosofi]] og [[Videnskabshistoriografi|historiografi]]. Kepler og hans love om bevægelse var centrale i tidlige historier om astronomi, som [[Jean Etienne Montucla]]s ''Histoire des mathématiques'' (1758) og [[Jean-Baptiste Delambre]]s ''Histoire de l’astronomie moderne'' (1821). Disse og andre historier skrevet fra et [[Oplysningstiden|Oplysningstidsperspektiv]] behandlede Keplers metafysiske og religiøse argumenter skeptisk og misbilligende, men senere naturfilosoffer fra [[Romantik i videnskab|Romantikken]] så disse elementer som centrale for hans succes. [[William Whewell]] mente, sin indflydelsesrige ''History of the Inductive Sciences'' fra 1837, at Kepler var arketypen på det induktive videnskabelige geni; i hans ''Philosophy of the Inductive Sciences'' fra 1840 opholdt Whewell Kepler som legemliggørelsen af de mest avancerede former for [[videnskabelig metode]]. På lignende måde identificerede [[Ernst Friedrich Apelt]] — den første som studerede Keplers manuskripter efter de var blevet opkøbt af [[Katharina 2. af Rusland|Katharina den store]] — Kepler sin en nøgleperson til "Videnskabens revolution". Apelt, som så Keplers matematik, æstetiske følsomhed, fysiske ideer og teologi som en del af et forenet tankesystem, producerede den første omfattende analyse af Keplers liv og arbejde.<ref>Jardine, "Koyré’s Kepler/Kepler's Koyré," s. 363–367</ref>
Walhalla