Den første var ruten fra [[Ribe]] i Sydvestjylland mod sydvest til Nordvesttyskland, [[Frisland]] og [[Flandern]] og herfra videre til [[England]]. Ribe spillede lige fra [[700-tallet]] og fremad en hovedrolle som [[Nørrejylland]]s eneste vestvendte havn af nogen betydning. Byen blev derfor også et af de første steder, hvor der blev bygget en kristen kirke. I vikingetiden stod byen noget i skyggen af [[Hedeby]], der lå på østkysten af [[Sønderjylland]], hvor halvøen er smallest og let lod sig krydse ved hjælp af floderne [[Ejderen]] og [[Trenen]]. Dette forhold ændredes imidlertid ved oprettelsen af Lybæk i [[1143]]. Takket være sin gode beliggenhed, kapital og foretagsomhed lykkedes det efterhånden de købmænd, der havde slået sig ned i ny Lybæk, at få den øst-vestgående færdsel over Jyllands rod flyttet til forbindelsen [[Lybæk]]-[[Trave (flod)|Trave]]-[[Elben]]-[[Hamborg]], der derefter gennem mere end hundrede år forblev hovedruten [[Østersøen]] og Nordvesteuropa. For Ribe betød dette, at ruten blev flyttet omkring hundrede kilometer længere væk sydpå samtidig med, at [[Limfjorden]], der endnu på Knud den Helliges tid havde været åben mod vest, nu sandede helt til. Derved blev Ribe den eneste danske havn, der var åben mod vest og med forbindelse til de da i handelsmæssig henseende mest betydningsfulde egne i Nordeuropa. Ruten langs med kysten førte ned mod Friesland, hvor saltudvinding gennem tiden havde udviklet sig til en betydelig næringsvej, og Ribekøbmænd deltog virksomt i salthandelen.
Historie