Størst betydning har Hommel som reformator på strafferettens og strafferetsplejens felter, som modstander af [[Benedict Carpzov den yngre|Carpzov]], men tilhænger af [[Christian Thomasius|Thomasius]]. Med stridsskriftet ''Principis cura leges'' (1763), ''Programma de differentia causarum politiæ et justitiæ'' (1770) og særlig det berømte under [[pseudonym]]et ''Alexander von Joch'' udgivne forsvar for [[determinisme]]n: ''Über Belohnung und Strafe nach Türkischen Gesetzen'' (1770, 2. udgave 1772) trådte han i skranken for de tanker, der blev bårne frem af Europas mest fremskredne ånder, først og fremmest Beccaria, hvis ''Unsterbliches Werk von Verbrechen und Strafen'' han foranledigede oversættelse og selv forsynede med anmærkninger (1778); til det sidste værk slutter sig Hommels ''Philosophische Gedanken über das Criminalrecht'', udgivet efter hans død af [[Karl Gottlob Rössig]] (1784), til hans kriminalpolitiske skrifter i det hele den store domssamling ''Rhapsodia quaestionum in foro quotidie obvenientium neque tamen legibus decisarum'' (I—VII 1766—87, ny udgave 1783—87). Hommel var desuden litterært virksom på mangfoldige andre områder. Ikke uden føje er han blevet kaldt "den tyske [[Beccaria]]".
Universiteter Undervisning