Den svenske ekspedition kom hjem med ganske gode resultater, men — som Nordenskjöld selv med nøgternhed og beskedenhed indrømmede i den bog, han skrev om ekspeditionen — den kom noget forhastet af sted, var på grund af pengemangel middelmådig forberedt, og ''Antarctic'' var ikke et skib som ''Fram'' og ''Gauss'', bygget kun til polarfart. Slædeekspeditionerne fik ikke den forønskede udstrækning og tålte ingen sammenligning med, hvad der er præsteret i nordpolarregionerne. Endelig kuldkastede ''Antarctics'' forlis hele programmet.<ref name="Salm868"/>
[[Fil:Snow Hill Island Nordenskjöld House.jpg|thumb|Hytten på Snow Hill Island]]
Skønt store samlinger gik tabt ved forliset<ref name="Salm868"/>, var det hjembragte materiale betydeligt og særdeles værdifuldt. Gunnar Andersson medførte således højst værdifulde forsteninger fra "Håbets Vig", hvilke i betydning overgik, hvad Nordenskjöld fandt på [[Seymour-Øen]]. De meteorologiske observationer fra vinterstationen var af stor betydning. En del kortlægninger af Vest Antarktis og den mægtige brede isterrasse, som Nordenskjöld fandt ud for [[Kong Oscars Land]], var en betydelig geografisk opdagelse; den gav, mente man, forklaringen på de flade isbjerge i sydhavet. Man indhøstede derved erfaringer, som blev af betydning for kommende ekspeditioner. Overførelsen af slædehunde fra Grønland til sydpolaregnene viste sig vanskelig, og falklandshunde duede ikke til slædetrækning, især ikke sammen med de glubske grønlandshunde. Man fik at vide, at sæler og pingviner næsten overalt ved Vest Antarktis kyster kunne yde rigelig og brugelig føde og brændsel. Man lærte, at isforhold og klima var så vekslende, at man for at opnå gode resultater måtte ligge på lur, år for år, for at kunne gribe chancen. De pludselige og heftige storme i forbindelse med stærk kulde og snefog viste, at slædeekspeditioner havde langt hårdere vilkår end i nordpolarlandene.<ref name="Salm869">[https://runeberg.org/salmonsen/2/22/0891.html Bruun, s. 869]</ref>
Historie