I midten af det 2. århundrede vandrede en del af vandalerne mod syd, og de bosatte sig i den nordlige del af det nuværende [[Tjekkiet]]. Andre stammer rykkede tilsvarende mod syd, og det gav et pres på den romerske grænse langs [[Donau]]. Det resulterede i den markomanniske krig i årene 166-180. Det lykkedes med stort besvær kejser [[Marcus Aurelius]] at holde germanerne ude af Romerriget, og krigens varighed viser omfanget af hans problemer trods flere vundne slag. Den østromerske historiker Peter Patricieren skrev 400 år senere, at stammen ''astiggoi'' (tolket som de hasdingske vandaler) hørte til kejserens støtter mod markomannerne, mens historikeren Eutropius, der var 200 år tættere på begivenhederne, udpegede vandalerne som et af de folk, der blev overvundet af Marcus Aurelius.<ref>Jacobsen, side 10. Beretningerne behøver ikke at modsige hinanden, hvis vandalerne først blev overvundet, og derefter var forbundsfæller.</ref> Under den markomanniske krig - i 171 - kom en gruppe "astingi" (også tolket som hasdingske vandaler) til nordgrænsen af den romerske provins [[Dacia]]. Den samtidige romerske historiker og senator [[Dio Cassius|Cassius Dio]] fortæller, at den romerske guvernør for provinsen fik dem til at angribe nabofolket ''costoboci'', der også truede grænsen. Angrebet lykkedes, men vandalerne blev derefter selv angrebet og besejret af et andet nabofolk, ''lacringi'', uden at romerne blandede sig. De overlevende hasdingske vandaler - med deres to konger Raus og Raptus - underkastede sig kejser Marcus Aurelius og kæmpede på romersk side i resten af krigen.<ref>Cassius Dio, [http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/Cassius_Dio/72*.html 72.12]</ref> Da krigen sluttede i 180, fik de lov til at bosætte sig ved floden [[Tisza]] i et område, der i dag udgør det nordøstlige [[Ungarn]] og dele af [[Slovakiet]]. Her boede de hasdingske vandaler i mere end 200 år. De vandaler, der ikke deltog i flytningen mod syd, blev omtalt som de silingske vandaler, og de kom til at give navn til området [[Schlesien]].<ref>Jacobsen, side 11.</ref>
[[Fil:KHM Wien VIIb 133 - Golden Vandal necklace, c. 300 AD.jpg|thumb|left|upright=1.25|Vandalsk guldsmykke fra begyndelsen af det 4. århundrede. Fundet i [[Košice (region)|Košice-regionen]] i det nuværende [[Slovakiet]].]]
I den lange periode, hvor de hasdingske vandaler boede ved Tisza, optræder de kun sparsomt i de romerske beretninger. I 248 hører man om, at nogle af dem sluttede sig til de gotiske høvdinge Argaith og Guntherik, som foretog et røvertogt ind over Donau i den romerske provins Moesien, men i de følgende år, hvor goterne plyndrerde omfattende til lands og til vands i det østlige Middelhavsområde, lader det til, at vandalerne holdt sig i ro.<ref>Jacobsen, side 12.</ref> I 270 angreb sarmaterne imidlertid det romerske Pannonien i følgeskab med to unavngivne vandalske konger og deres hær. Den samtidige græskfødte statsmand og historiker Publius Herennius Dexippus beskriver, hvordan kejser [[Aurelian]] besejrede sarmaterne og vandalerne (''vandeloi'') i 271. Som et led i fredsslutningen blev det pålagt vandalerne at stille ryttere til rådighed for den romerske hær, og så sent som i begyndelsen af det femte århundrede var der i [[Egypten]] udstationeret en enhed med navnet ''Ala VIII Vandilorum''. Nogle af de vandalske rytterofficerer gjorde karriere i den romerske hær, blandt andet faderen til den romerske general og statsmand [[Stilicho]].<ref>Jacobsen, side 13-14.</ref>
Historie