Den tredje rute gik fra Østersøens østlige havnebyer til de nordøsttyske byer ved Østersøens vestlige ende. Samhandel mellem disse blev med tiden organiseret i den såkaldte [[Hansaen|Hansaforbund]], hvor de deltagende stæder indbyrdes fastlagde rammerne for deres samvirke. Ledende i Hansaen var [[Lybæk]]. Når Lybæk fik denne styrke, skyldtes det – udover den oven for omtalte handelsvej til [[Hamborg]] – især to forhold: dels adgang til [[Lüneburg]]s [[saltudvinding]], dels adgang til [[sølv]]et i [[Harzen]]s miner. Salt var forudsætningen for sildemarkedet i [[Skåne]]. [[Ribe]] kunne ganske vist også levere salt, men fragten var besværliggjort. På Skånemarkedet blev saltet byttet til nedsaltede sild i tønder. Sølv havde betydning, idet det som værdifast emne var grundlaget for møntvæsenet. Og møntvæsenet var atter forudsætningen for at omlægge beskatningen fra landbrugets naturalier til værdibeskatning af handelsomsætningen på købstædernes torve. Lybæk havde med andre ord såvel den rette beliggenhed som to nøglevarer af betydning for handelen mellem Østersøområdet og Vest- og Mellemeuropa. Da Hansaen fik sin største udbredelse i anden halvdel af [[1200-tallet]], bestyrede den et nordeuropæisk handelsnet strækkende sig fra [[Novgorod]] i [[Rusland]] over [[Gotland]], med kontakt til Øresundsområdet og [[Norge]], og ad vandløbene [[Trave (flod)|Trave]] og [[Elben]] til [[Hamborg]] og [[Brügge]]. Hansaen udviklede en trekantshandel, hvor [[korn]], [[mel]] og [[malt]] sejledes til [[Bergen]] i [[Norge]], hvorfra tørret stokfisk sejledes til [[England]] og [[Flandern]], og herfra sejledes tilbage til Lybæk med klæde.<ref>''Svendborg Søfarts Historie siden 1253'', s 25f</ref>
Historie