Lige til midten af det 18. århundrede var man faktisk uvidende om hvorledes, land og vand - selv i grove træk - var fordelt på den sydlige halvkugle. Da [[Ferdinand Magellan|Magelhães]] (1520) havde passeret gennem det efter ham opkaldte stræde syd om Amerika, troede man i [[Ildlandet]] at have fundet en mod nord fremspringende del af sydlandet, og kartografer som franskmanden [[Oronce Finé]] tegnede et ''Terra australis'', der optog hele jordens sydlige kuglekalot. De søfarende nationer, som havde herredømmet på verdenshavene, spaniere, hollændere, franskmænd og englændere, og som var optagne af tanken om at finde nye lande, hvorfra de kunne hente rigdomme, søgte dem i syd, og ønsket om at få spørgsmålet løst om lands og vands fordeling bidrog også til at fremme opdagelser; hver gang, man traf øgrupper, gik man ud fra, at de lå nær ved eller hørte til "det store sydland".<ref name="Salm858"/> Da spanierne opdagede nordkysten af [[Ny Guinea]] (1545), [[New Zealand]] og [[Juan Fernández-øerne|Juan Fernandez-øerne]] (1574) samt [[Salomonøerne]] (1568), opfattede man dem, (lige som tidligere Ildlandet) som dele af sydlandets nordkyst og det selv efter, at [[Francis Drake]] i 1577 havde bevist, at Ildlandet var en ø.<ref name="Salm858"/> På [[Gerardus Mercator|Mercators]] kort fra 1587 indtog sydlandet et stort område; når hollandske søfarere i det 17. århundrede på rejsen til [[Java (ø)|Java]], på grund af fejlagtig længde, havde fået nyt land (Ny Holland) i sigte, da bragtes dette land i forbindelse med sydlandet, og [[Abel Tasman]] opdagede ''Van Diemens Land'' ([[Tasmanien]]) i 1642, fik i december samme år højt land i sigte (New Zealand), hvorom han skrev: "Det synes at være herligt land, og vi antager det for en del af det ukendte sydland". Først Cook skulle konstatere, at New Zealand bestod af øer.<ref name="Salm858"/>
Historie