Hvor man frem til slutningen af 1800-tallet hovedsagelig havde studeret de jordmekaniske egenskaber for sand, begyndte man nu at interessere sig for lers egenskaber. Den [[Sverige|svenske]] kemiker [[Albert Atterberg]] ([[1846]]-[[1916]]) indførte omkring [[1908]] kornstørrelsen 2&nbsp;µm som øvre grænse for lerpartikler,<ref name=":6" /> og i [[1911]] opdagede han en sammenhæng mellem finkornede jordarters (lers og silts) sammensætning og opførsel ved forskellige vandindhold.<ref>Atterberg, A. M. (1911): ''Über die physikalische Bodenuntersuchung, und über die Plastizität der Tone''. Internationale Mitteilungen für Bodenkunde, Verlag für Fachliteratur. G.m.b.H. Berlin, Vol. 1, side 10–43</ref> Den [[østrig]]ske ingeniør [[Arthur Casagrande]] (1902-1981) udviklede i 1932 en standardiseret metode<ref name=":9">Casagrande, A. (1932): ''Research on the Atterberg Limits of Soils'', Public Roads, Vol. 13, No. 8, pp. 121-136</ref> til bestemmelse af de såkaldte ''[[Atterberg-grænse]]r'',<ref name=":0">Holtz & Kovacs (1981), 34-40</ref> som i dag er uundværlig ved klassifikation af ler og silt.<ref>[[Dansk Standard|DS]]/EN ISO 14688-2:2018 "Geoteknisk undersøgelse og prøvning – Identifikation og klassifikation af jord – Del 2: principper for klassifikation", 24 sider</ref>
Teknologi Naturvidenskab