I [[1795]] blev Ewald [[oberst]], [[1802]] [[generalmajor]]. [[1803]], med hvilket år den mere [[pædagog]]iske side af hans virksomhed ligesom fandt en afslutning, blev der givet ham kommandoen over avantgarden af det korps, som [[Frederik 6.|kronprinsen]] ved [[Frankrig|franskmændenes]] erobring af [[Hannover]] sammendrog ved [[Ejderen]], og i den så at sige permanente kejr, som [[den danske hær]] under vexlende forhold og former fra nu af dannede, var Ewald til sin død den selvskrevne fører for den del, der lå grænsen og fjenden nærmest. I [[1806]], under hævdelse af [[nevtralitet]]en, blev han med sit [[Armékorps|korps]] indviklet i kampene ved [[Lybek]] mellem de franske under [[Karl 14. Johan|Bernadotte]] og [[Joachim 1. af Neapel|Murat]] og [[Preussen|preusserne]] under [[Gebhard Leberecht Blücher|Blücher]] og havde ved denne lejlighed et personligt sammenstød med den overmodige Murat.
[[File:Schill's Todt.jpg|thumb|Schill's Todt.]]
I [[1807]], efter nederlaget ved [[Køge]] og [[København]]s kapitulation, sendtes han fra [[Hertugdømmet Holsten|Holsten]] over til øerne for at råde bod på forvirringen; i [[1808]]-[[1809|09]] dannede hans korps teten af hæren, der skulde gøre landgang i [[Skåne]]; i foråret 1809 gik han på ny til hertugdømmerne for at afværge et formodet engelsk angreb; dette udeblev dog, men i steden for gav friskarehøvdingen [[Ferdinand von Schill|Schills]] tog kort efter Ewald lejlighed til en smuk våbendåd, i det han på eget ansvar i forening med den fransk-hollandske general [[Pierre Guillaume Gratien|Gratien]] trængte ind i det [[meklenborg]]ske og [[31. maj]] stormede og indtog [[Stralsund]], hvor Schill faldt efter et tappert forsvar.
Historie Kultur