Den art malerier, hvortil dette må henregnes, er forholdsvis sjældne. Blandt dem må først og fremmest nævnes de berømte billeder af [[Raphael]] i [[Vatikanet]], ''Theologien'', ''Skolen i Athen'' og ''Parnasset'', hvor kunstneren under et bestemt synspunkt samler i et billede hist kirkens hellige mænd, her oldtidens vigtigste filosofer, i det sidste endelig ældre og nyere digtere i [[Grækenland]] og [[Italien]]. I den nyere franske malerskole har [[Jean Auguste Dominique Ingres|Ingres]] (Homers Apotheose<ref>Hannemarie Ragn Jensen. ''Kunstværkets krav'', side 135</ref>) og [[Hippolyte Delaroche|Delaroche]] (Hemicyclen) leveret betydelige arbejder i samme retning. Mere forskellig fra disse er en række billeder, der fremkom i [[Holland]], især i det 17de århundrede: Skarpskyttegilderne i de forskellige byer lod jævnlig deres befalingsmænd, eller i det hele gildets hovedpersoner, fremstille samlede i et enkelt stort maleri, og på samme måde kan man finde en stads øvrighedspersoner samlede på ét billede, undertiden afsluttende en i byens datids historie vigtig handling. Medens i de førstnævnte malerier den forbindende tanke i almindelighed får større betydning, og fremstillingen af de givne personer ikke sjælden indskrænkes til gengivelsen af den bekendte åndelige karakter, undertiden på grundlag af en samtidiges portræt, så står de sidstnævnte billeder det egentlige [[portrætmaleri]] nærmere, da det er samtidige personer, som man ønsker fremstillede med den størst mulige lighed, på samme tid som helheden ikke må glemmes. I stedet for den indre tanke som hist forbandt personerne, er kunstneren derfor her mere henvist til at gøre så meget som muligt ud af den maleriske anordning, af figurerne indbyrdes og i deres forhold til rummet og lyset. Constantin Hansens billede må siges at stå midt imellem disse to fremstillingsmåder. Medens på den ene side skildringen af en så betydningsfuld politisk begivenhed, som den grundlovgivende Rigsforsamlings sammentræden, stiller store fordringer til kunstnerens evne til historisk at opfatte de i handlingen deltagende personer, og sammenstille dem på passende måde efter deres politiske meninger og tilbøjeligheder, så tilhører dog på den anden side den hele kreds af mænd kunstnerens egen samtid, selvom døden har bortkaldt ikke få i de mellemliggende år; og fordringerne til portrætligheden blive kun så meget vanskeligere at tilfredsstille, som den del af publikum, der har stået personerne fjernere, uvilkårlig glemmer, at kunstneren måtte søge at fremstille disse mænd, som de så ud 1848, og ikke så meget ældre, som nu enhver ser og kender dem. Allerede den rent maleriske anordning af et så stort billede, med et betydeligt antal legemsstore figurer, må have frembudt store vanskeligheder at overvinde, så meget større, som kunstneren på et par mørkeblå uniformer nær, ellers var henvist til den ensformige sorte kjole og de lange formløse bukser. Men hvor heldigt dele personerne sig dog ikke i større og mindre grupper, med tilstrækkelige mellemrum til at lade føle, at de færdes i et rum, der tilbyder dem rigelig plads, og dog så sammentrængte, at man får indtrykket af, at det virkelig er en stor forsamling. Den heldige valgte horisont, den sikkerhed og nøjagtighed, hvormed rummets perspektiviske dybde er givet, bidrager til at give figurerne frihed og plads. Med noget mere liv i bevægelserne, med en finere og mere levende behandling af luftperspektiverne, og i det hele taget af farven, især hvis salen, hvori maleriet findes, havde frembudt en gunstigere belysning, måtte virkningen allerede af det her givne være bleven fuldkomment slående. Den gennemgående dygtighed, hvormed alle disse personer er satte hver på sin plads, så at man selv ved de mindre figurer i baggrunden, hvoraf tit kun hovedet eller hovedet og brystet ses, virkelig føler, at enhver sidder eller står, hvor han skal; den følelse for individualiteten, hvormed han lader enhver gå og stå på sin ejendommelige måde, er kunstneriske egenskaber, som man måske mindre agter på, men som dog langtfra er aldeles almindelige. Kunstnerens hovedfortrin og dette kunstværks betydning må imidlertid især søges i det talent, hvormed han har forstået at gengive de personligheder, som han med så megen skønsomhed har sammenstillet indbyrdes ...
Jura Historie Maleri Retsvæsen