[[Fonologi]]sk afviger elvdalsk også fra de øvrige skandinaviske sprog, idet det benytter sig af [[nasalitet|nasale vokaler]] (markeret med en [[ogonek]], f.eks. ”ę”) og [[diftong]]erne ''ai'' (frem for langt ”i” som i ''baita'', ”bide”), ''uo'' (frem for langt ”o” som i ''suol'', ”sol”), ''au'' (frem for langt ”u” som i ''aus'', ”hus”), ''åy'' (frem for langt ”y” som i ''åysa'', ”(at) huse”), ''yö'' (frem for langt ø som i ''myöta'', ”møde”) og ''ie'' (frem for langt ”e” som i ''stien'', ”sten”) samt [[triftong]]en ''iuo'' (som i ''biuoða'', ”byde”). Elvdalsk har også bevaret den [[stemt dental frikativ|stemte dentale frikativ]], som repræsenteres af bogstavet [[eth]], ”ð”.
Kultur