Sartre sagde, at "''jeg interesserede mig ikke spor for mig selv. Jeg var optaget af idéer og verden og andres hjerter.''" <ref>Deirdre Bair: ''Simone de Beauvoir'' (s. 154)</ref> Hans varme og charme var legendarisk. Han var morsom, en glimrende imitator og fik folk til at le, så de græd. Han var gavmild og elskede at hjælpe folk, men virkede selv helt uafhængig af andre. Han behøvede at føle, at en kvinde var forelsket i ham og trængte ham; men straks, han følte sig elsket, var han lykkeligst alene med fyldepen, papir og bøger. Hans venner forvandlede sig ofte til det, han kaldte "[[Drabant (astronomi)|drabant]]er"; de bebrejdede ham ofte for at være ligeglad. På samme vis blev det et mønster i hans liv, at kærester i starten af forholdet solede sig i hans udelte opmærksomhed, men snart klagede over, at han ikke ville afse tid til dem. Sartre på sin side klagede over, hvor krævende de var. Beauvoir var som sendt fra himlen; hun klagede ikke. <ref>[http://www.gettyimages.no/detail/news-photo/jean-paul-sartre-and-simone-de-beauvoir-in-their-first-news-photo/117099183 Jean-Paul Sartre And Simone De Beauvoir In Paris Pictures | Getty Images<!-- Bot genereret titel -->]</ref> Det første halvandet år af deres forhold bestod af hektiske møder, når hans militærtjeneste tillod det. For Beauvoir var Sartre og de stunder, de fik sammen, hele hendes verden; denne afhængighed skræmte ham. Straks de mødtes, greb han hendes hånd og begyndte at forklare en ny teori. Beauvoir gennemgik den så med ham. Det var hendes rolle i forholdet, hvor hun ikke måtte komme i hans hjem, da hans stedfar anså hende for en luder – hun og Sartre var jo ikke gift. Sartre var derfor heller ikke velkommen hos hendes forældre. I stedet kom parret sammen med Sartres bedste ven på den tid, Pierre Guille; efter en tid indledte Beauvoir og Guille et forhold. Som alle Sartres venner så han godt ud; Sartre ville kun omgås kønne mennesker. Han holdt kontakten med Simone Jollivet; sammen med hende havde han oplevet "''den mest ubehagelige følelse som nogensinde har grebet mig, og som jeg tror oftest beskrives som jalousi…Jeg kom frem til, at jalousi er ønsket om at eje. Derfor besluttede jeg mig for aldrig mere at være jaloux.''" For Sartre var stærke følelser noget skaberi, man gjorde sig til herre over, i lighed med tårer, [[søsyge]] og dårlige nerver. Beauvoir blev søsyg og havde let til tårer; men hun arbejdede meget med sin jalousi, især da Sartre ville have hende til at tage sig af den anden Simone - Jollivet - som han ofte fremholdt som et godt eksempel for hende. Men hvor han i Jollivet så en fri sjæl, så Beauvoir en ren tøs. Deres filosofven, den ungarske [[jøde]] Georges Politzer, sagde, at Sartre på alle vis var et produkt af det franske borgerskab. Sartre blev opbragt, og fastholdt sin tro på absolut frihed. Først under krigen, hvor Politzer blev [[tortur]]eret og dræbt af [[Gestapo]], indså Sartre, at det var takket være netop borgerskabets [[Privilegium|privilegier]], han havde kunnet leve, som han gjorde. <ref>Hazel Rowley: ''I tykt og tynt'' (s. 49-56)</ref>
Filosofi Historie