Også i den italienske og franske opera mellem 1830 og ca. 1850 er det umuligt at overhøre romantiske indslag. Tidligere er [[Vincenzo Bellini]]s blødt-[[elegi]]ske melos, "toneranker"? – som dog ikke kender mindre til den opildnende lidenskab – til stadighed blevet forstået som genuin romantik. Det forekommer også i [[Gaetano Donizetti]]s operaer, men træder så igen i baggrunden i de tidlige værker af [[Giuseppe Verdi]]. Snarere sekundær er ligeledes de romantiske træk i den franske "[[Grand opéra|Store opera]]" ([[Giacomo Meyerbeer]], [[Daniel François Esprit Auber]]). Stod dér den sceniske, dekorative fremførelse i modsætning til den romantiske inderliggørelse, så lod hos [[Verdi]] den dramatiske, ubønhørlige nerve i hans musik kun det romantiske dukke op ved randen. Over skæbnedramaet og det historisk-symbolske drama er også det 19. århundredes opera i det store og hele knyttet til den europæiske romantik, der havde bevirket et åndeligt omsving – i Frankrig med [[François-René de Chateaubriand]] (''Génie du Christianisme'', 1802), [[Alphonse de Lamartine]], [[Victor Hugo]], [[Alfred de Musset]] og [[Charles Baudelaire]], i [[Italien]] med [[Alessandro Manzoni]] og [[Giacomo Leopardi]] såvel som i [[England]] med [[Samuel Taylor Coleridge]], Byron, [[Percy Bysshe Shelley]] og [[John Keats]].
Musik