== Rusland og Serbien giver efter ==
Britisk modstand mod en tilføjelse til Berlintraktaten vedrørende Bosporus efterlod Rusland med tomme hænder, og derfor anså Izvolsky og zaren anneksionen og Aehrenthals manøvrer for at være sket i ond vilje. Med henvisning til Aehrenthals herkomst eksploderede Izvolsky med følgende bemærkning: 
:"Den beskidte jøde snød mig. Han løj overfor mig, han tog mig ved næsen, den frygtelige jøde."<ref>Joll & Martel (2007: 69).</ref> 
For at bringe Izvolsky ned på jorden truede Østrig-Ungarn med at frigive og derpå til sidst med at lække dokumenter, hvori Rusland i løbet af de sidste 30 år havde indrømmet Østrig-Ungarn frie hænder i Bosnien-Hercegovina og Sandžak. Disse dokumenter bragte Rusland i forlegenhed, især i forholdet til Serbien. Zar [[Nikolaj 2. af Rusland|Nikolaj 2.]] skrev til kejser Franz-Joseph og beskyldte Østrig-Ungarn for at have brudt fortroligheden, og forholdet mellem de to lande blev varigt skadet. Efter råd fra Tyskland holdt Østrig-Ungarn fast ved hemmeligholdelsen af Izvolskys breve af 2. juli og 23. september, og de udgjorde en stadig trussel mod Izvolskys stilling, hvis ikke Rusland entydigt og offentligt gik med til en tilføjelse til artikel 25 i Berlintraktaten og accepterede anneksionen. Den [[22. marts]] satte Tyskland Rusland under pres ved at kræve, at Rusland skulle sige klart og tydeligt "ja" eller "nej" til, om det ville acceptere denne ændring. Hvis Rusland undlod at give et bekræftende svar, ville det få Tyskland til at trække sig tilbage fra de diplomatiske forhandlinger "og lade tingene gå deres gang".<ref>Albertini (2005: 285-286).</ref> Under dette pres gav Izvolsky efter og rådede regeringen til at godkende tilføjelsen til artikel 25 af frygt for, at Østrig-Ungarn ellers ville have frit spil mod Serbien. Regeringen var enig. Den [[23. marts]] accepterede zaren beslutningen og meddelte den til den tyske ambassadør i Rusland, Portales.<ref>Albertini (2005: 287).</ref> Storbritannien derimod var ikke helt parat til at bekræfte og udtalte, at det kun ville gå med til det, hvis "det serbiske spørgsmål var blevet afgjort på fredelig vis". Frankrig fulgte den britiske holdning.
Historie