[[Fil:Commemorative Medal of the Rhine Confederation.svg|thumb|Medalje for Rheinforbundet 1808.]]
De tyske fyrster ønskede nu intet hellere end vedvarende at kunne have støtte i Frankrig, der havde skaffet dem så store fordele, og [[Bayern]], [[Württemberg]] og [[Baden]] sluttede sig derfor, da Østrig, som medlem af [[den 2. koalition mod Frankrig]], 1805 atter begyndte krig mod denne magt, trods Wienerhoffets trusler til Napoleon, hvis tropper som følge heraf uhindret kunne trænge frem til [[Ulm]], hvor general [[Mack]] måtte kapitulere med 23.000 mand den [[17. oktober]] samme år,<ref name="Salm 83"/> hvorefter Napoleon besatte Wien og tilføjede østrigerne og russerne det afgørende [[Slaget ved Austerlitz|nederlag ved Austerlitz]] den [[2. december]] samme år. Forladt af Rusland måtte Østrig slutte [[Freden i Pressburg (1805)|fred i Pressburg]] den [[25. december]] samme år, hvorved det afstod [[Tyrol|Tirol]] og [[Vorarlberg]] til Bayern (som erstatning fik det [[Salzburg]], i stedet for hvilket ærkehertug Ferdinand fik Würzburg) og Breisgau til Baden, anerkendte Bayern og Württemberg som kongeriger, Baden som storhertugdømme og endelig på forhånd gav sit samtykke til, at syd- og vesttyske stater trådte i nærmere forbindelse med Frankrig. Dette skete ved dannelsen af [[Rhinforbundet]] den [[12. juli]] [[1806]], et forbund af 16 stater ([[Bayern]], [[Württemberg]], [[Baden]], [[Hessen-Darmstadt]] og [[Hertugdømmet Berg|Berg]] var de vigtigste), som gav sig ind under Frankrigs [[protektorat]] og forpligtede sig til at stille et troppekontingent til dets rådighed. Efter anmeldelsen af de 16 staters udtrædelse af det tyske rige den [[1. august]] samme år for rigsdagen i [[Regensburg]] var det tyske rige også formelt opløst, og kejser [[Frans 2. (Tysk-romerske rige)|Frants 2.]] nedlagde derfor den [[6. august]] den tysk-romerske kejserkrone, hvorpå rigsdagen gik fra hinanden. Samtidig hermed [[Mediatisering|mediatiseredes]] de mindre [[rigsfyrste]]rs, [[rigsgreve]]rs og [[rigsridder]]es besiddelser, der lå inden for [[Rhinforbundet]]s territorium, en foranstaltning, der snart efter også udstraktes til andre dele af Tyskland og havde til følge, at de mediatiserede fyrster som »standesherren« kun beholdt enkelte af deres rettigheder. Preussen forlangte efter [[Rhinforbundet]]s dannelse, forbitret over, at [[Napoleon]] havde tilbudt England [[Hannover]], som han i december 1805 havde tvunget [[Preussen]] til at modtage i bytte for [[Ansbach]] og [[Bayreuth]], og i blind tillid til sin militære kraft, at [[Napoleon]] inden en bestemt tidsfrist skulde rømme Tyskland, hvad den franske kejser besvarede med at lade sin hær overskride den nordtyske [[demarkationslinje]], hvorpå den preussiske hær blev slået ved [[Jena]] og [[Auerstädt]] den [[14. oktober]] 1806, og mens de preussiske hærafdelinger og fæstninger overgav sig den ene efter den anden, drog Napoleon ind i Berlin og derfra til [[Østpreussen]], hvor de russiske nederlag ved [[Eylau]] den [[7. februar]] [[1807]] og [[Pravdinsk|Friedland]] den [[13. juni]] samme år tvang kejser Alexander til at begynde underhandlinger i [[Tilsit]], der endte med [[Freden i Tilsit|freden sammesteds]] den [[7. juli]] samme år, hvor [[Preussen]] mistede over halvdelen af sit territorium, idet dets 1793 og 1795 erhvervede polske provinser blev stillede under kongen af Sachsen (dette land havde ved 11. december 1806 at forlade Preussen og gå over til Napoleon fået titel af kongerige og var indtrådt i [[Rhinforbundet]]) som [[Storhertugdømmet Warszawa]], mens provinserne vest for Elben sammen med en del af [[Hannover]] og [[Kurhessen]] blev omdannede til [[Kongeriget Westfalen]] under Napoleons yngste broder [[Jérôme Bonaparte|Jérôme]]. Napoleon var nu uindskrænket herre i Tyskland, hvis fyrster, på få undtagelser nær, var veltilfredse med deres stilling som hans vasaller, ligesom også befolkningen i det hele mere havde øje for de goder, der fulgte med den franske påvirkning: ophævelse af feudalvæsenet og anerkendelse af revolutionens lighedsprincip, forenklinger af administrationen, en mere rationel finansforvaltning og frugtbringende lovgivningsvirksomhed på næringslivets område, end for de uheldige sider ved fremmedherredømmet: uafladelige kontributioner og militærudskrivninger, fastlandsspærringen, pressetvang og polititilsyn. Det kunne derfor ikke ventes, at [[Østrig]], der ved en række heldige reformer under den dygtige og frisindede minister Stadions ledelse havde vundet ny styrke, skulle kunne få hjælp fra Tyskland, da det under den ved det spanske oprør fremkaldte uheldige situation for Frankrig 1809 begyndte en befrielseskamp mod Napoleon.<ref name="Salm 84">{{Cite web |url=https://runeberg.org/salmonsen/2/24/0094.html |title=Salmonsen, s. 84 |access-date= 3. juni 2016 |archive-date= 7. januar 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170107005647/http://runeberg.org/salmonsen/2/24/0094.html |url-status=ok }}</ref>
Filosofi Samfund Historie Kultur Tidligere_riger,_stater,_protektorater,_kolonier_og_lande Foreninger Organisationer Civilisationer