De allertidligste tyske film stammer fra [[Weimarrepublikken]]s dage, hvor bl.a. [[Fritz Lang]] blev verdensberømt. Under [[Nazi-Tyskland|Nazityskland]] blev [[Leni Riefenstahl]] banebrydende med sine propagandafilm, der glorificerede nazismen, men beundres for deres nyskabende filmiske æstetik. Efter [[2. verdenskrig]] gik der nogle år, før filmproduktionen for alvor kom i gang. En af de første efterkrigsfilm, der behandlede krigstiden, var Bernhard Wickis ''Broen'' fra 1959. I 60'erne brød instruktører som [[Volker Schlöndorff]] og [[Rainer Werner Fassbinder]] igennem. Nye navne i 70'erne var [[Werner Herzog]] og [[Wim Wenders]]. Fra 80'erne kendes navne som [[Wolfgang Petersen]] og [[Margarethe von Trotta]]. Genforeningens nærmest lammende virkning på tysk kulturliv ramte også filmen i et årti, men i begyndelsen af det nye århundrede er den blomstret op med eksempler som [[Florian Henckel von Donnersmarck]]s ''[[Das Leben der Anderen|De andres liv]]'', [[Oliver Hirschbiegel]]s ''[[Der Untergang]]'', Marc Rothemunds ''[[Sophie Scholl – Die letzten Tage|Sophie Scholls sidste dage]]'', Detlev Bucks ''Knallhart'' og [[Wolfgang Becker]]s ''[[Good bye, Lenin!]]''.
Politik Organisationer