== Svensk modstand ==
De mægtige godsejerfamilier som Thott og Gyldenstjerne havde i løbet af 1400-tallet giftet sig ind i den svenske adel, og det satte deres loyalitet overfor den danske konge på en hård prøve. Da Christian 1. inddrog Tranekær Slot fra [[Philippus Axelsen Thott]]s enke, reagerede [[Iver Axelsen Thott]] ved fra sit slot i [[Vyborg]] at opsige kongen huldskab og troskab. Så midt under krigen mod svenskerne belejrede Christian 1. sin egen tidligere lensmands slotte i Skåne, og i foråret 1467 havde han held til at indtage [[Lillø Slot|Lillø]] i Skåne og [[Sølvesborg Slotsruin|Sølvesborg]] i Blekinge. [[Laurens Axelsen Thott|Laurids Axelsen Thott]] mistede samme år sine len i [[Skælskør]] og [[Stege]]. Christian opnåede opbakning til opgøret med Thott-slægten på en række landstingsmøder i årets løb, og [[28. oktober]] året efter indkaldte han til det første danske [[stændermøde]] i [[Kalundborg]]. På mødet, hvor der var repræsentanter fra både adelen, gejstligheden, borgerne og bønderne, blev rigsadelens magt begrænset på en række punkter . Pantebreve på len skulle nøje undersøges, og borge, der tidligere havde hørt til [[fadebur]]et, skulle leveres tilbage. Samtidig blev det besluttet, at kongen skulle modtage alle købstadsskatter for det år, selv de, der var bortforlenet. Desuden fik kongen en tredjedel af pantelensindtægterne og kunne overtage Thotternes gods i Danmark, da det ved dom blev afgjort, at de havde forbrudt godset til kronen. Dette store finansielle bidrag hjalp dog ikke på kongens økonomiske problemer, og året efter måtte han pantsætte [[Shetlandsøerne|Shetlands]]- og [[Orkneyøerne]] som sikkerhed for sin datters Margretes medgift i hendes ægteskab med [[Jakob 3. af Skotland]]. Pantet i øerne blev aldrig indløst, og øerne blev senere indlemmet i det skotske kongedømme.<ref>{{Harvnb|Scocozza|Jensen|1999|p=109.}}</ref> Efter opgøret blev mange lensmænd skiftet ud, og rigsrådet fik nye medlemmer. Kongen distancerede sig dog ikke helt fra højadelen. Efter at den svenske stormand Sten Sture, efter Karl Knutssons død i [[1470]] havde udråbt sig selv til rigsforstander, havde Christian 1. brug for gode trofaste mænd til en generobring af Sverige. [[10. oktober]] [[1471]] stod [[slaget ved Brunkebjerg]] lige udenfor Stockholm, hvor danskerne led nederlag, kongen blev såret, og rigsmarsken samt en del danske og svenske rigsråder blev taget til fange af Sten Sture. Kort efter blev statholderen i Slesvig-Holsten, Christian 1.s bror Gerhard, afsat, og de bønder, der under et lokalt oprør havde støttet ham, blev slået ned.
[[Fil:LilloeSlot Skaane.jpg|Lillø Slot|thumb|left]]
Christian 1. prøvede til stadighed at få et godt forhold til de omkringliggende magter, der kunne have betydning i genvindelsen af unionsherredømmet. Således dukkede tanken om et dansk-skotsk ægteskab op som følge af en traktat indgået med Frankrig i 1456. Med Jakob 3. af Skotland som svigersøn fik kongen en gunstig position. Jakob formidlede et nyt forbund med Frankrig i [[1472]], og de to lande havde en fælles fjende i England. Danmark havde i mange år været i en krigslignende tilstand med England pga. engelsk forsvar af sine handelsinteresser i [[Østersøen]]. På et nordtysk fyrstemøde i [[1473]] havde kongen en allieret i sin kones farbror, kurfyrst [[Albrecht af Brandenburg]], der medvirkede til, at kejseren samme år forlenede Christian 1. med det hidtil uafhængige [[Kreis Dithmarschen|Ditmarsken]]. I [[1474]] begav Christian 1. sig ud på, hvad der officielt blev kaldt en pilgrimsrejse til Rom. I virkeligheden var rejsen et påskud for at søge støtte for sin anti-svenske politik, og han besøgte alle fyrstehoffer på sin vej. Hos den tyske kejser opnåede han at få Holsten forenet med [[Kreis Stormarn|Stormarn]] og Ditmarsken og få det ophøjet fra grevskab til hertugdømme. Hos paven fik kongen indrømmet en betydelig indflydelse på fremtidige besættelser af formandsposterne ved danske og svenske domkapitler og dermed bispevalgene. Desuden gav paven tilladelse til opførelsen af det første danske [[universitet]]. [[Københavns Universitet]] kunne indvies i [[1479]]. Det gjorde dog ikke strømmen af danske studerende til udlandet mindre, og kongen måtte indføre en regel om tre års ophold på det hjemlige universitet, før der blev givet tilladelse til studier ved udenlandske læreanstalter.<ref>{{Harvnb|Scocozza|Jensen|1999|pp=109–111.}}</ref>
Historie