== Samfund og kultur ==
=== Samfundsklasser ===
[[Fil:Cernuschi Museum 20060812 060.jpg|thumb|Kostbarheder som denne, en bronzestolpe med indlagt sølv, lavet for at holde en markise oppe, havde aristokrater penge nok til at eje.]]
I den hierarkiske sociale ordningen var kejseren højst oppe. Kejseren var dog ofte en mindreårig, som blev kontrolleret af en [[regent]], som eksempelvis [[enkekejserinde]]n eller en af hendes mandlige slægtninge.<ref>Ch'ü (1972), s. 66–72.</ref> Direkte under kejseren i rangordningen befandt sig kongerne, som var fra samme familieklan, [[Liu]].<ref>Ch'ü (1972), s. 76; Bielenstein (1980), s. 105–107.</ref> Resten af samfundet, inklusive adelsmændene under kongerne og alle borgere, bortset fra [[slave]]rne, hørte til i en af tyve rangordner (''ershi gongcheng'' 二十公乘). Hver ny rang havde højere pensioner og retsmæssige privilegier. Den højeste rang, af de højeste [[markis (titel)|markiser]], havde en statspension og en territoriel [[forlening]]. De, som var direkte understående, de almindelige markiser, fik en pension, men ingen territoriel ejendom.<ref>Nishijima (1986), s. 552–553; Ch'ü (1972), s. 16.</ref> Lærde tjenestemænd, som tjente regeringen, hørte til den bredere borgerklasse og havde rang lige under adelsmændene i henseende til social prestige. De højeste regeringstjenestemænd kunne forlenes som markiser.<ref name="chu 1972 84">Ch'ü (1972), s. 84.</ref> Under det Østlige Han begyndte lokale eliter af ubundne lærde, lærere, studenter og regeringstjenestemænd at identificere sig selv som medlemmer af en større, rigsomfattende [[lavadel]]sklasse, som delte værdier og et engagement i den videnskabelige lærdom som fulgte hovedretningen.<ref>Ebrey (1986), s. 631 samt 643–644; Ebrey (1999), s. 80.</ref> Da regeringen blev mærkbart korrupt under mellemste til senere del af det Østlige Han, anså mange lavadelsmænd til og med dyrkningen af moralsk funderede personlige relationer for at være vigtigere end at tjene den offentlige stilling.<ref>Hansen (2000), s. 141–142; de Crespigny (2007), s. 601–602.</ref>
Kultur