På [[norrønt]] blev alferne kaldt for ''álfar'' (ental navneform ''álfr''). De er kollektive guddomme, knyttet til forfædrene og frugtbarhed. Som ånder er alferne ikke bundet af fysiske begrænsninger, men kan gå gennem vægge og døre som spøgelser, det bliver bl.a. fortalt i ''[[Norna-Gests þáttr]]''. Deres domæne var kulturlandskabet, dvs. de tilhørte menneskenes verden, i modsætning til den vilde natur, der i den [[nordisk kosmologi|nordiske kosmologi]] var [[jætte]]rnes.<steins 248> De optræder i flere forskellige typer kilder, mest i sagaer og heltesagn, og kun sjældent i gudemyter. [[Anders Bæksted]] påpeger dog, at det i realiteten er vanskeligt at skelne skarpt mellem kategorier af lavere guddomme i teksterne, da det enten ikke specificeres hvilke form for væsen, der beskrives, eller også tillægges de karaktertræk, som egentlig er knyttet til andre grupper.<ref>Bæksted (1994) s. 199</ref> Et eksempel er smeden [[Vølund Smed|Vølund]], der i digtet ''[[Vølundkvadet|Volundarkviða]]''identificeres som ‘‘alfernes hersker’‘ (''vísi álfa'') og ‘‘én blandt alfefolket’‘ (''álfa ljóði''). I en yngre prosaintroduktion til samme digt identificeres han som søn af ''Finne''-kongen (‘‘finnerne’‘ var en af datidens betegnelser for [[samer]]ne, et folk, som var respekteret og frygtet for deres [[Shamanisme|shamanistiske]] [[magi]]). Mens han i andre kilder har dværgetræk eller optræder som et [[mennesket i nordisk religion|menneske]] i karakter og følelse.<ref>Bæksted (1994) s. 216</ref>
Folkeminde