Denne vurdering nuanceres bl.a. af Tom Buk-Swienty, som på den ene side finder, at den danske uenighed og rådvildhed under konferencen var et problem, men samtidig giver mange eksempler på, at Preussen havde det strategiske initiativ under hele forløbet; Bismarck var dog indstillet på, at de decideret dansksindede dele af Slesvig kunne tilfalde Danmark, da området nord for Flensborg ikke var af strategisk vigtighed for ham, ligesom han ikke ønskede et modvilligt mindretal i sit rige.<ref> Både Buk-Swienty, Thorsen og en række andre historikere er enige i denne pointe.</ref> Denne løsning, som ville have ført til en grænse, omtrent hvor den blev fastlagt ved [[Genforeningen i 1920|genforeningen]], blev ikke blot umuliggjort af den danske regerings ubøjelighed i forhandlingerne, men formentlig også af de deltagende stormagters forskellige strategiske interesser og intern uenighed i flere delegationer. <ref name=GL413/><ref>{{Harvnb|Neergaard|1916|p=1145ff.}}</ref> Rasmus Glenthøj undlader at fælde en endelig dom over årsagerne til konferencens sammenbrud. I en længere analyse diskuterer han såvel de internationale som de internt danske strategier og finder, at selv om de toneangivende danske politikere begik fatale fejlvurderinger, var de europæiske stormagters forskellige interesser også medvirkende til, at det var umuligt at finde en løsning. <ref>Glenthøj (2014), kapitel 14</ref>
Historie