=== Efterspil ===
Endnu mens den engelske flåde var på vej mod Danmark, ændrede den politiske situation sig drastisk. Den 21. marts havde England påbegyndt fredsforhandlinger med Frankrig. Ligeledes var der 24. marts udsendt en kurer fra udenrigsministeriet med vigtige depecher, der skulle bane vejen for en politisk forståelse med Rusland. Hvad englænderne ikke vidste var, at [[Paul 1. af Rusland|zaren]] var blevet myrdet dagen forinden, og at hans søn, [[Alexander 1. af Rusland|Alexander]], havde overtaget magten.<ref>{{Harvnb|Scocozza|Jensen|1999|p=203.}}</ref> Han ønskede at søge en politisk forståelse med England og havde 25. marts ligeledes afsendt en kurer. Hverken den engelske østersøflåde eller den danske regering kendte til disse planer. Derfor blev slaget på Reden udkæmpet, selvom det havde mistet sin politiske berettigelse: Danmark kæmpede, da det frygtede den russiske zar mere end englænderne, men da slaget blev udkæmpet, var han død, og meddelelsen om det nåede først Danmark 8. april, hvorpå man efter våbenstilstanden 9. april kunne gå i gang med at indordne sig efter den nye politiske situation. Med zar Pauls død faldt det væbnede neutralitetsforbund fra hinanden, og Danmark blev reduceret til en magtesløs tilskuer, mens stormagterne nyordnede Europa efter 8 års krig. Den svenske konge valgte at betragte våbenstilstanden som et forræderi mod neutralitetsforbundet og udnyttede det til at svække Danmarks position i [[Sankt Petersborg|St. Petersborg]]. Samtidig havde Sverige planer om et angreb på først Norge og senere København, så man kunne udnytte Danmarks svage position efter våbenstilstanden. Planerne måtte dog opgives på grund af manglende stormagtsstøtte. Preussen, som Danmark havde været med til at presse ind i neutralitetsforbundet, forlod det i samme øjeblik, som meddelelsen om tronskiftet nåede Berlin. Samtidig forlangte Preussen, at Danmark øjeblikkeligt rømmede [[Hamborg]], mens Danmark magtesløst måtte se Preussen opretholde deres besættelse af [[Kurfürstentum Braunschweig-Lüneburg|Hannover]] og [[Kreis Herzogtum Lauenburg|Lauenburg]]. Danmarks udenrigspolitik baserede sig afgørende på forholdet til Rusland, og i København studeredes derfor omhyggeligt informationerne fra St. Petersborg: Danmark lod zaren vide, at han kunne forhandle på neutralitetsforbundets vegne. Zaren forhandlede sig imidlertid på egen hånd til en aftale med England og gav afkald på de tre neutralitetsprincipper, der udgjorde en trussel mod England. Principperne var de neutrales ret til:
* at sejle med krigskontrabande.
* at transportere de krigsførendes gods
* at afvise visitation af konvojer
Da de [[17. juni]] blev præsenteret for Sverige og Danmark med krav om øjeblikkelig accept, gav den svenske konge sin accept, da han, af hensyn til anneksionsplanerne overfor Norge, havde brug for et godt forhold til Rusland. Danmark kunne derimod ikke acceptere et så ydmygende nederlag for sin offensive neutralitetspolitik og forsøgte sig med forhandlinger direkte med lord Hawkesbury. Christian Bernstorff var i slutningen af maj rejst til London for at forhandle om tilbagegivelse af de opbragte danske skibe samt de besatte danske kolonier. Under sit ophold fik han fra kronprinsen meddelelsen om den russiske aftale og blev instrueret om at opnå bedre betingelser gennem forhandlinger med den engelske udenrigsminister. Specielt princippet om neutrale konvojers ukrænkelighed fandt kronprinsen det svært at opgive. Planen mislykkedes dog totalt. Den engelske udenrigsminister havde nemlig skaffet sig adgang til korrespondancen mellem Bernstorff og København. Og han havde koden. Derfor vidste han, at Danmark ikke havde noget at tilbyde til gengæld og heller ikke noget at true med. England havde i hundrede år kæmpet mod de neutrale landes rettigheder, og konventionen med Rusland gav nu landet næsten alle de rettigheder, det havde søgt at opnå. Mens man?? havde forsøgt forhandlinger, havde den russiske gesandt presset den danske regering for et svar. Således kunne depecheskonnerten ''Ørnen'' [[26. september]] afsejle med instruks til grev Danneskjold-Løvendal om betingelsesløst at tiltræde den engelsk-russiske neutralitetskonvention. Den danske tiltræden skete under zarkroningens højtideligheder og baller. I fyrst Kurakins palads kunne den danske gesandt 10. oktober sætte sit navn under tiltrædelsesdokumentet og dermed en ende på kronprins Frederiks offensive neutralitetspolitik.<ref>{{Harvnb|Scocozza|Jensen|1999|pp=203-204.}}</ref>
Historie