== Reaktioner på traktaterne ==
De britiske whigger mente ikke at traktaterne var tilstrækkelig vidgående hvad angik territoriale afståelser i betragtning af at Frankrig både i 1706 og igen i 1709 havde udsendt fredsfølere. Whiggerne betragtede sig selv som arvinger til den standhaftige antifranske politik, som var blevet ført af [[Vilhelm af Oranien]] og [[John Churchill]] – hertugen af Marlborough. Senere i århundredet omtalte whiggen [[John Wilkes]] foragteligt freden som "Guds fred, da den unddrager sig enhver forståelse". I det britiske parlament havde [[tory]]erne imidlertid fået flertal i Underhuset i 1710, og de ønskede en afslutning på Storbritanniens deltagelse i en europæisk krig. Dronning Anne og hendes rådgivere var nået frem til den samme holdning. Toryerne, som blev ledet af [[Robert Harley]] og [[Viscount Bolingbroke]] viste sig mere fleksible ved forhandlingsbordet og blev af whiggerne betegnet som pro-franske. Toryerne overtalte dronningen til at adle 12 nye "Tory peers"<ref>De tolv personer bestod af to som blev indsat i deres fædres baronier, lorderne Compton (Northampton) og Bruce (Ailesbury) samt ti rekrutter, nemlig lorderne Hay (Kinnoull), Mountjoy, Burton (Paget), Mansell, Middleton, Trevor, Lansdowne, Masham, Foley og Bathurst. [http://www.history.ac.uk/eseminars/sem17.html#3 David Backhouse, "Tory Tergiversation In The House of Lords, 1714-1760"] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20060628080733/http://www.history.ac.uk/eseminars/sem17.html#3 |date=28. juni 2006 }}.</ref> for at sikre, at traktaten kunne ratificeres i Overhuset.
Politik Samfund Historie Fredsaftaler Tidligere_riger,_stater,_protektorater,_kolonier_og_lande