De gode tider stoppede umiddelbart med [[oliekrise]]n i 1973, der medførte [[stagflation]] - på én gang stigende arbejdsløshed og inflation. Økonomien var i en tilstand af krisestemning de næste årtier, hvor man kæmpede med dansk økonomis såkaldte balanceproblemer - ledighed, betalingsbalanceunderskud, inflation og statsgæld. Fra 1980'erne er den økonomiske politik i højere grad blevet orienteret mod et langsigtet perspektiv, og med en række strukturreformer er disse problemer efterhånden blevet løst. Således startede i 1994 den såkaldte aktive arbejdsmarkedspolitik, der med en række successive arbejdsmarkedsreformer bidrog til at sænke den strukturelle ledighed væsentligt.<ref>[http://www.nationalbanken.dk/da/publikationer/Sider/2012/09/Arbejdsmarkedsreformer-i-Danmark-og-Tyskland.aspx Jacob Isaksen, Uffe Mikkelsen og Peter Beck Nellemann (2012): Arbejdsmarkedsreformer i Danmark og Tyskland. Kvartalsoversigt, 3. kvartal 2012, del 1. Danmarks Nationalbank.]</ref> Både en række skattereformer fra 1987 og frem, der begrænsede rentefradraget og dermed subsidieringen af låntagning kraftigt, og udbredelsen af tvungne [[arbejdsmarkedspension]]er fra starten af 1990'erne var med til at forøge [[opsparing]]en i Danmark kraftigt og dermed forvandle underskuddet på betalingsbalancen til et overskud. Indførelsen af en mere konsekvent fastkurspolitik fra 1982 og afskaffelsen af [[dyrtidsregulering]]en var - sammen med en faldende inflation i omverdenen - afgørende for et stort fald i den danske inflation.
Politik