Lofotenfiskeriet var i top lige før Napoleonskrigene, men selv da krigen var ovre, kom fiskeriet ikke i gænge før i årene 1825–1829, da det nåede samme niveau som før krigen. I årene 1811–1816 gav lofotenfiskeriet de svageste resultater, hvilket blet tilskrevet dårligt udstyr på grund af vanskeligheder med at få erstattet det, som blev nedslidt. Myndighederne havde stor interesse for at få øget udbyttet af lofotenfiskeriet, både for handelen med udlandet og for forsyningssituationen for Nordnorge.<ref>[[#Sol|Solhaug: ''De norske fiskeriers historie 1815–1880 I'' side 80.]]</ref> Commitéen for det Indre udtalte i 1815, at landet ikke havde nogen anden kilde til handelsbalance end fiskerierne, de "''er og vil forhaabentlig stedse forblive Norges viktigste Guldgrube''".<ref name=Sol217>[[#Sol|Solhaug: ''De norske fiskeriers historie 1815–1880 I'' side 81.]]</ref>
Vand