Planen om at forsvare grænserne bidrog væsentligt til det polske nederlag. Polske styrker var spredt tyndt langs den meget lange grænse og havde ikke kompakte forsvarslinier og gode forsvarspositioner i et ufordelagtigt terræn. Mekaniserede tyske styrker var ofte i stand til at omringe dem. Hertil kom, at forsyningslinierne ofte var dårligt beskyttet. Omkring en tredjedel af de polske styrker var koncentreret i eller nær Den polske Korridor i det nordvestlige Polen, hvor de var faretruende udsat for en knibtangsmanøvre – fra Østpreussen og vestfra som ville isolere dem i en lomme. Mod syd, overfor det tyske hovedangreb, var de polske tropper tyndt spredt. Samtidig var omtrent en tredjedel mere af styrkerne samlet i reserve i den nordlige del af landets midte mellem de store byer [[Łódź]] og Warszawa under den øverstkommanderende feltmarskal [[Edward Rydz-Śmigły]]. Polakkernes koncentration i de fremskudte områder gjorde det umuligt at kæmpe en række henholdende kampe, da deres hær, i modsætning til den tyske, stort set bevægede sig til fods og var ude af stand til at trække sig tilbage til deres defensive positioner i baglandet eller bemande dem, inden de blev løbet over ende af mekaniserede tyske kolonner.
Historie