[[Fil:Elizabeth Garrett Anderson, M.D.jpg|thumb|left|Karikaturtegning af Garrett fra 1872.]]
1870 var også året, hvor Garrett blev valgt til det nys oprettede [[London School Board]], et undervisningsråd under Londons bystyre, med det største stemmetal af alle kandidater. Det år fik hun også ansættelse på børnehospitalet ''East London Hospital for Children'', hvor hun tog på hjemmebesøg hos syge børn. Det var første gang i Storbritannien at en kvinde blev ansat som læge.<ref>Manton, pp. 193–195</ref> Hun fandt det dog svært at få tid til disse to nye forpligtelser, samt hendes egne to klinikker, også fordi hun på denne tid var nybagt mor, så i 1873 trak hun sig fra både undervisningsrådet og børnehospitalet.<ref>Manton, p. 235</ref> I 1872 blev den ambulante klinik omdøbt til [[Elizabeth Garrett Anderson and Obstetric Hospital|New Hospital for Women and Children]], og her kunne kvinder fra hele London få [[gynækologi]]sk behandling, fra 1874 i lokaler i Marylebone Street. På denne tid deltog Garrett (som efter giftermål i 1871 nu kaldte sig Garrett Anderson) i en debat med mandlige læger om kvinder, bl.a. ansporet af en artikel af psykiateren Henry Maudsley, som hævdede at kvinder ved at uddanne sig udsætter sig for overanstrengelse i en grad som går ud over deres evne til at sætte børn i verden og tilmed kan føre til psykiske lidelser.<ref>Manton, p. 236</ref> Garrett Anderson imødegik påstanden ved at hævde, at kvinders største trussel ikke var uddannelse, men kedsomhed, og at frisk luft og motion var bedre end at sidde ved kaminen og læse romaner.<ref>Manton, p. 237</ref> Sammen med Sophia Jex-Blake grundlagde Garrett Anderson i 1874 ''London School of Medicine for Women'', det eneste britiske undervisningshospital for kvinder.<ref>Manton, pp. 241–243</ref> Her underviste hun resten af sin karriere og var forstander fra 1883 til 1902. Skolen skiftede senere navn til ''Royal Free Hospital of Medicine''<ref>Manton, p. 308</ref> og indgår nu i det medicinske fakultet på [[University College London]].
Historie