I [[Oplysningstiden]]s debat om menneskehedens oprindelse blev det moderne at spekulere om sprogets oprindelse. Tænkere som [[Jean-Jacques Rousseau|Rousseau]] og [[Johann Gottfried Herder|Herder]] mente, at sproget havde sin oprindelse i følelsernes instinktive udtryk, og at det oprindeligt var tættere på musik og poesi end på det logiske udtryk af rationelle tanker. [[Rationalisme|Rationalistiske]] filosoffer som [[Immanuel Kant|Kant]] og [[René Descartes|Descartes]] mente det modsatte. Omkring begyndelsen af det 20. århundrede begyndte tænkere at spekulere på sprogets rolle i at danne vores oplevelse af verden&nbsp;– og hvorvidt sprog blot reflekterer verdens objektive struktur, eller om det skaber begreber, som det derefter pålægger vores oplevelse af den objektive verden. Det førte til spørgsmålet, om alle filosofiske problemer først og fremmest er lingvistiske. Genopblomstringen af det syn, at sprog spiller en betydelig rolle i skabelsen og cirkuleringen af begreber, og at filosofiske studier essentielt er sprogstudier, er associeret med det, der er blevet kaldt [[den sproglige vending]] og med filosoffer som [[Ludwig Wittgenstein|Wittgenstein]] i det 20. århundredes filosofi. Disse diskussioner om sprogets rolle i forhold til betydning og henvisning, kognition og bevidsthed er fortsat aktive i dag.{{sfn|Devitt|Sterelny|1999}}
Sprog