Vannérus blev 1890 [[dr. phil.]] i [[Uppsala]], virkede 1901—02 som [[docent]] i [[Göteborg]] og fra 1906 i [[Kommercekollegiet]]. Han har særligt bestræbt sig for at bringe organisk Sammenhæng i filosofiens og [[videnskab]]ernes forskellige forgreninger ud fra en totalopfattelse, der kunne betegnes som psykofysisk realisme. Han vil føre virkeligheden tilbage til psykofysiske substanselementer, som under deres virksomhed bliver bærere af en verdensproces, i hvilken en materiel og en åndelig side åbenbarer sig. Den åndelige fase er i bestandig udvikling og indeholder tilværelsens værdier. Systemet slutter derfor med en evolutionistisk [[Værdi (sociologi)|værdi]][[idealisme]]. Vannérus' tankegang er opstået under samarbejdelse af [[Herbert Spencer]]s udviklingslære og [[Wilhelm Wundt]]s psykofysik, men røber også indflydelse fra svensk idealisme og systematik. Dog fører den hverken til [[teistisk]]e eller [[monistisk]]e konsekvenser, men fastholder en [[pluralistisk]] og [[ateistisk]] grundbetragtning, fornemmelig nedlagt i ''Vetenskapssystematik'' (1907) og ''Värdeidealism'' (1914). Vannérus opgav 1924 sin stilling som [[amanuensis]] ved Kommercekollegiet, idet han fik [[Pension|statspension]] for filosofisk [[forfatterskab]]. Til sit system har han senere føjet læren om "ett förvärdsligt fält", en urgrund, til hvilken verden må tilbageføres, idet han forudser en [[verdens undergang]] på grund af materiens tilbøjelighed til at sprede sig og opløse sig. Blandt senere skrifter må nævnes ''Etiska tankegångar'' (1922), ''Det yttersta'' (1924), ''Materiens värld'' (1925), ''Ursprungens filosofi'' (samme år) og ''Principlära'' (1926).
Filosofi