Sideløbende med debatten om genoprustning drøftede SDS tysk genforening. SDS' delegeretkonference vedtog i 1954 at pålægge forbundsregeringen af presse de fire sejrsherrer<ref>USA, Storbritannien, Frankrig og Sovjetunionen havde som sejrherrer efter 2. verdenskrig opdelt Tyskland i [[Besættelseszoner i Tyskland efter 2. verdenskrig|besættelseszoner]]. De tre vestlige besættelseszoner fungerede samlet som Forbundsrepublikken, her overfor stod den sovjetiske besættelseszone, SBZ, der i 1949 erklærede sig som en selvstændig stat, [[DDR]].</ref> til at indlede forhandlinger om genforening. Efter pres fra Lohmar blev et forslag på konferencen om ikke længere at udelukke direkte samtaler med [[DDR]] ændret til at tillade samtaler om underordnede spørgsmål. Et snævert flertal på konferencen afviste alle kontakter mellem vest- og østtyske universiteter. Da DDR's ungdomsforbund [[Freie Deutsche Jugend|FDJ]] forsøgte at opnå kontakt til SDS, opfordrede Lohmar til, at DDR løslod fængslede studerende og tillod fri videnskab og modstand mod oprustning i DDR, som han fortsatte med at kalde "SBZ" (den Sovjetiske besættelseszone). Da nogle SDS-grupper besluttede at kontakte DDR-universiteter, afholdt Lohmar den første ekstraordinære SDS-føderale kongres (april 1955). Han antog, at delingen af Tyskland ville blive gennemført ved [[Paris-traktaterne]], men han holdt fast ved målet om en alliancefri landsdækkende stat, og holdt fast i, at opnåelsen heraf krævede forhandling med Sovjetunionen og ikke med DDRs myndigheder. Kun apolitiske, personlige og videnskabelige kontakter med DDR-borgere burde fremmes. Dette mødte en betydelig modstand i SDS, hvorfor den endeligt vedtagne retningslinje alene udelukkede diskussioner med "[[Stalinisme|stalinistiske]] organisationer".<ref>Willy Albrecht: ''Der Sozialistische Deutsche Studentenbund (SDS).'' Bonn 1994, S. 208–213.</ref>
Filosofi Historie Kultur Uddannelse Foreninger Organisationer