Kejseren havde kun sine arvelandes interesser for øje, da han dog ikke havde synderlig at sige i riget, hvor [[Huset Habsburg]]s anseelse var aftaget så stærkt, at der, da [[Ferdinand 3. (Tysk-romerske rige)|Ferdinand 3.]] var død i 1657, var stemning i kurfyrstekollegiet for at lade kejserkronen gå over til en fyrste af en anden slægt end den habsburgske (der var endog tale om at vælge [[Ludvig 14.]] af Frankrig), men ved [[Brandenburg]]s energiske støtte opnåede dog Ferdinands søn kejserværdigheden som [[Leopold 1. (Tysk-romerske rige)|Leopold 1.]] Dennes regeringstid optoges af uafladelige krige, dels med Frankrig, dels med tyrkerne, hvilke sidste det kun ved rigets og Polens hjælp lykkedes ham at trænge tilbage til [[Balkanhalvøen]], idet de, efter at de var blevne drevne bort fra Wien i 1683 af en polsk hær under [[Johan 3. Sobieski af Polen|Johan Sobiesky]] og rigstropper under [[Karl 5. af Lothringen|Karl af Lothringen]] og havde lidt en række nederlag i Ungarn, ved [[Karlowitztraktaten|freden i Karlowitz]] i 1699 blev tvungne til at overlade Leopold hele [[Ungarn]], [[Transsylvanien]], [[Kroatien]] og [[Slavonien]]. Herved styrkedes Huset Habsburgs magt i høj grad, mens riget, trods de svære byrder, krigen havde pålagt det, ikke vandt meget derved, uden for så vidt dets østgrænse nu var bedre sikret end før. Derimod led riget ubodelig skade gennem de fremstød, der vestfra rettedes imod det af [[Ludvig 14.]], til hvem flere rigsfyrster knyttede sig som forbundsfæller. Således blev riget nødt til under [[Den fransk-hollandske krig|den fransk-hollandske krig 1672—1678]], da de franske tropper brugte tysk grund som operationsfelt, at deltage i den store koalition, der dannede sig mod Ludvig 14., og da denne ved [[freden i Nijmegen]] den [[12. august]] [[1678]] gik ud af krigen som sejrherre, blev det væsentligt Tyskland, der kom til at bære tabene, idet Ludvig beholdt de af ham inddragne tyske rigsstæder i [[Alsace]] samt [[Lorraine]], hvis hertug han havde fordrevet, mens Spanien måtte afstå [[Franche-Comté]], en betydelig del af den af Karl 5. oprettede burgundiske rigskreds (den 10.). Også efter krigen fortsatte Ludvig sine erobringer, idet han efter de af ham indrettede réunionskamres kendelser fratog riget det ene stykke land efter det andet, ja end ikke veg tilbage for 1681 at besætte Strasbourg. Skønt voldsdåden vakte voldsom forbitrelse i Tyskland, blev det ved protester, og da kejser og rige var optagne af tyrkerkrigene, måtte rigsdagen i Regensburg 1684 indrømme ham besiddelsen af réunionerne i 20 år. Overmodig ved den letvundne sejr forlangte han dernæst, da den wittelbachske linje i Kurpfalz var uddød i 1685, at få de pfalziske allodialgodser udleverede til fordel for sin svigerinde, den pfalziske prinsesse [[Elisabeth Charlotte]], og sendte uden at bryde sig om den mod ham dannede liga i Augsburg i 1686, da kejseren lige som paven nægtede at anerkende den af ham støttede greve [[Vilhelm af Fürstenberg]] som ærkebiskop af Köln, riget en krigserklæring.<ref name="Salm 81"/>
Filosofi Samfund Historie Kultur Tidligere_riger,_stater,_protektorater,_kolonier_og_lande Foreninger Organisationer Civilisationer