Hans politiske karriere begyndte som [[Det Konservative Parti (UK)|konservativt]] medlem af [[Underhuset]] fra 1974 til 1988; fra 1979-1981 som statssekretær i indenrigsministeriet. Han blev en del af regeringen i [[1981]], først som stedfortrædende [[finansminister]] og fra [[1983]] som [[indenrigsminister]]. I [[1985]] blev han handelsminister, men forlod regeringen allerede i 1986 som følge af den såkaldte Westland-sag. Han blev derefter EU-kommissær og viceformand for kommissionen [[1989]]-1999. I [[Jacques Delors]]' anden kommission fra 1989 havde han ansvaret for konkurrence og i den tredje Delors-kommission fra 1993 var han handelskommissær. Da [[Jacques Santer]] blev formand for kommissionen, fik Brittan ansvaret for forbindelser med [[Nordamerika]], [[Australien]], [[Japan]], [[Kina]], [[OECD]] og [[WTO]]. Sammen med resten af kommissionen blev han i 1999 tvunget til at gå af som følge af korruptionsanklager mod flere kommissionsmedlemmer, først og fremmest [[Édith Cresson]].
Politik Erhvervsliv