Det er således kongen, der udgjorde rigets samlende skikkelse og tillige den, hvis person afgjorde dets indre styrke. Havde kongen folkets kærlighed, havde riget styrke. Svigtede troskaben mod kongen, faldt riget fra hinanden. Den konge, der bedst beviser den kongelige styrke og svaghed, er [[Valdemar Sejr]]. Til trods for kongens fangenskab i 3 år efter jagten på [[Lyø]] [[1223]] holdtes riget sammen ene i kraft af kongetroskaben<ref>Christensen (1976), s. 66</ref> og omvendt: efter kong Valdemar Sejrs død, da riget blev udstykket mellem kongens mange sønner, der indbyrdes bekrigede hinanden, skete en opløsning, der blot forstærkedes ved stadigt gentagne og mere omfattende pantsætninger<ref>Christensen (1976), s. 68ff</ref>. Der skulle en ny konge, [[Valdemar Atterdag]], til for atter at samle riget og lægge grunden til fornyet fremgang<ref>Christensen (1976), s. 179ff</ref>.
Historie Kultur