I den afsluttende fase af det byzantinske riges historie var der i [[Byzans]] ansatser til en humanisme som en del af en kulturel blomstring, den "palaiologiske renæssance", opkaldt efter den daværende kejserslægt [[Palaiologos]]. Overførslen af vestlige begreber til byzantinske forhold er imidlertid problematisk, fordi der ikke var noget kulturelt brud med en "middelalderlig" fortid i Byzans.<ref>"... ikke var noget kulturelt brud med en 'middelalderlig' fortid i Byzans", se hertil Peter Schreiner: "Ewige Antike oder immerwährende Renaissance? Formen von Verständnis und Akzeptanz der Antike in Byzanz". I: Ludger Grenzmann o.a. (udg.) : ''Die Präsenz der Antike im Übergang vom Mittelalter zur Frühen Neuzeit'', Göttingen 2004, s. 389-412.</ref>
Karakteristisk for den "humanistiske" strømning var en bred, intensiv og systematisk undersøgelse af den antikke græske litteratur (især poesi), forbedring af det filologiske arbejde, betoning af retorikken og refleksion over antikken som forbillede. Det var dette miljø som leverede de lærde, der kom til Italien.
Filosofi