Hals var elev af [[Karel van Mander I|Karel van Mander]] (den ældste); han kom i sin ungdom til Haarlem. Her levede han (med korte afbrydelser i 1637 i [[Amsterdam]]) til sin død, frodigt skabende til højt op i alderdommen. 1644 blev han formand for [[Sankt Lukasgildet]]. Længe æredes hans kunst, der lovpristes i digt og prosa og skaffede ham en anset stilling trods hans [[boheme]]naturs blodrige og lidet borgerlige livsytringer under svirende drikkelag. Selv en tøjlesløshed, der bragte ham i strid med loven, syntes ikke at gøre skår i anseelsen. End ikke da han i 1616 mishandlede sin kone og i den anledning blev irettesat af rådet med tilhold om at vogte sig for drukkenskab og den slags udskejelser. Hustruen døde kort efter, men Hals trøstede sig inden året var omme med en ny hustru, den muntre Lisbeth Reyniers (hvis træk, ligesom mandens, man — fejlagtigt — har ment at finde i Hals’ overstadig lystige billede af det siddende par i [[Rijksmuseum Amsterdam]]), og allerede ni dage efter brylluppet havde de barn i kirke. Omkring 1650 skete der en ændring i bedømmelsen af Hals’ kunst. Det ærbart borgerlige på baggrund af [[Calvinisme|kalvinistisk]] alvor blev det førende selskabs grundtone; man ville portræteres solidt, omhyggeligt, så man i sin bedste puds tog sig tilstrækkelig værdig ud, og kimsede ad Hals’ nonchalante opstillinger og dristige påfund og ad hans hurtige pensels forflygtigen af alle de mange dyrebare enkeltheder. Af mangel på bestillinger kom Hals i ligefrem nød. 1654 måtte han overlade en bager, hvem han skyldte 200 floriner, sine ejendele. Otte år senere gik han til øvrigheden om hjælp, og denne lille almissehjælp blev fra 1664 givet ham som fast understøttelse; fattigkassen tog sig af hans enke.
Maleri