Quisling blev heller aldrig dømt for medvirkning til drabene på flere end 700 norske jøder: "''Jeg siger, som jeg har sagt før: Jeg har ikke haft nogen direkte befatning med disse sager.''" Først i [[2019]] nærmest snublede [[historiker]]en Carl Emil Vogt i [[Nasjonalbiblioteket]] over [[arkiv]]æsker med Quislings avisudklip, der i hovedsag stammede fra svenske aviser
<ref>https://www.aftenposten.no/norge/i/1ny1xJ/quisling-ble-aldri-doemt-for-aa-ha-en-aktiv-rolle-i-drapet-paa-over-700-norske-joeder-naa-viser-en-boks-med-gamle-aviser-at-retten-tok-feil</ref> fra perioden efteråret 1942 til foråret 1943, da Quisling var helt slået ud af befolkningens massive modstand, der gjorde ham mere afhængig af Tyskland end nogensinde før. Hitler var nødt til at vinde krigen, hvis Quislings regime skulle overleve, og han selv undgå at stilles for retten. Derfor skød hans argumenter for en besættelse af Sverige fart. Flere gange fortalte han højtstående tyske militære i Norge, hvor nødvendigt det var at besætte Sverige, hvor [[zionist]]en Hugo Valentins meget velinformerede oversigt over den tyske jødeudryddelse var ved at få [[opinion]]en til at slå over til de allieredes fordel. Hitlers overkommando havde lagt planer for et tysk angreb mod Sverige, men anså ikke angrebet af [[strategi]]sk vigtighed. Quislings synspunkter talte aldrig meget i Berlin; at han kritiserede brutaliteten på østfronten, fik ingen følger. Måske anså han omtalen af [[pogrom]]erne som en infam propaganda. I sin sidste tid sad han i fængselscellen og skrev en opsummering af sin filosofi. Her skrev han, at meget i nazismen var forkert: "Racetanken" fandt han forkert; og at udrydde jøderne "''er for mig uforståeligt''", skrev han.<ref>Hans Fredrik Dahl: "Hvad betyder de nye Quisling-fund?", ''[[Aftenposten]]'' 17. september 2019</ref>
Jura Politik Historie Død Kriminalitet