Han blev frikorporal ved [[Husarregimentet]] [[1805]], [[Kornet (titel)|kornet]] [[1808]] efter ved [[Danske Militærinstitut]] at have taget en glimrende eksamen, for hvilken [[Frederik 6.|Frederik VI]] tildelte ham sølvmedaljen, [[sekondløjtnant]] [[1809]], [[premierløjtnant]] [[1813]]. Indtrådt i geleddet hævdede Flindt det ry, han havde vundet på uddannelsesskolen. Ved stormen på [[Stralsund]] i 1809 og senere under felttoget i [[1813]] viste han sig som en fremtrædende dygtig og kæk rytterofficer, og i sit 21. år var han hædret såvel med [[Dannebrogordenen]]s Ridderkors som med [[Dannebrogordenens Hæderstegn|Sølvkorset]] – et vist enestående særsyn. [[1816]] blev han ritmester ved Prins Ferdinands Dragoner og var fra [[1819]]-[[1833|33]] forstander for regimentets eksercerskole. I denne stilling satte han vel med nogen ensidighed, men tillige med stor dygtighed alt ind på enkeltmandsuddannelsen, på at gøre den enkelte rytter så fortrolig med sit våben og sin hest som muligt, og da hans ideer godkendtes ved kavaleriinstruktionen af [[1829]], der efter kongens befaling væsentlig var udarbejdet af ham, fik hans virksomhed en stor og blivende betydning for det danske rytteri, hvis høje standpunkt i den omhandlede retning i forvejen turde være uomtvistelig. [[1834]] blev Flindt [[major]], [[1842]] [[oberstløjtnant]] og chef for 4. dragonregiment, men [[1844]] forsat i samme egenskab til 2. dragonregiment i [[Itzehoe]], [[1847]] Kommandør af Dannebrog, [[1848]] oberst. Ved [[Treårskrigen|oprørets udbrud]] blev han fængslet, da han ikke ville udstede revers om ikke at kæmpe imod insurgenterne, og blev holdt i fangenskab til hen på efteråret, men ved krigens begyndelse i [[1849]] blev der givet ham en kavaleribrigade i [[Olaf Rye]]s korps; senere førte han dets avantgarde, og da Rye gik til [[Fredericia]], overtog Flindt kommandoen over korpset. Han gjorde god fyldest i disse stillinger, og da han i slutningen af året indstilles til [[generalmajor]], fremhæver [[C.F. Hansen (krigsminister)|ministeren]] ham for kongen som ''"en udmærket Kavalleriofficer, der maa anses fortrinlig skikket til i paakommende Tilfælde at kommandere hele Kavalleriet"''. Denne overordnede post overdroges ham også under felttoget [[1850]], men han skuffede her forventningerne, og den lidet virksomme rolle, som det under hans direkte befaling stående reservekavaleri spillede i [[Slaget ved Isted|slaget]] ved [[Isted]], blev i reglen anført som bevis for, at han ikke evnede at føre større rytterstyrker. Efter krigen blev han kommandant i Sydslesvig og derefter kommandør for 2. kavaleribrigade og pladskommandant i Slesvig.
Historie