Da Anordning af [[28. maj]] [[1831]] om stændernes stiftelse udkom, skrev [[Baldvin Einarsson]] om Altingets genoprettelse. Efter hans død optog [[Bjarni Thorarensen]] og [[Páll Melsted (1791-1861)|Páll Melsteð]] denne sag ([[1837]]); en rådgivende kommission, hvori de tillige med 8 andre af landets embedsmænd havde sæde, trådte sammen i Reykjavik [[1839]] og [[1841]] for at behandle dette spørgsmål samt andre vigtige anliggender. Ved forordning af [[8. marts]] [[1843]] blev Altinget genoprettet med 20 folkevalgte og 6 [[kongevalgt]]e tingmænd og samledes første gang 1845 i Reykjavik; det havde rådgivende myndighed og skulle afholdes hvert andet år. [[1848]] holdtes flere politiske møder på Island, blandt andet et folkemøde i august [[1848]] på Tingvollen ved [[Öxará]], fra hvilket blev der sendt et brev til kongen i København, hvor man krævede en egen islandsk nationalforsamling (''Þjóðfundur'') for at skabe grundlag for en islandsk forfatning, og hvor man udtalte håbet om, at ingenting måtte besluttes, som angik Islands forhold til Danmark, uden en sådan forsamlings samtykke, hvorefter kongen den [[23. september]] [[1848]] lovede, at de grundbestemmelser, der med hensyn til Islands særegne forhold måtte være nødvendige for at ordne dets forfatningsmæssige stilling i riget, ikke skulle vedtages, før islændingene i en egen forsamling i landet var hørte derom. En sådan forsamling var oprindeligt påtænkt at skulle træde sammen [[1850]], men navnlig under trykket af [[Treårskrigen|krigen 1848—50]] blev det udsat til den følgende sommer (5. juli), skønt man derved kom til ikke at overholde forordningen af [[8. marts]] [[1843]]. Regeringen forelagde forsamlingen et lovforslag om Islands stilling i riget i forbindelse med grundloven af 5. juni 1849, som i sin helhed skulle indføres på Island, lige meget om de ulige bestemmelser passede til forholdene der eller ej. Ved lovforslaget indrømmedes Island kun et meget knapt mål af selvstændighed, og man vågede med største ængstelighed over statshøjhedens opretholdelse: Størstedelen af Islands indtægter skulle gå i statskassen, der til gengæld skulle lønne landets øverste embedsmænd. De vigtigste sager skulle afgøres af [[Rigsdagen]], til hvilken Island skulde sende 4 [[folketing]]smænd og 2 [[landstinget|landstingsmænd]]. Forsamlingen vilde ikke gå ind på dette, og under ledelse af [[Jón Sigurðsson]] opstillede den forslag om, at Island skulle betragtes som et selvstændigt land, der havde konge og arvefølge og flere anliggender (navnlig de udenrigske) tilfælles med Danmark. Kongen skulle have en minister som Islands repræsentant hos sig; Island skulle deltage i behandlingen af og i udgifterne ved fælles anliggender. Kongen skulle udnævne alle embedsmænd på Island, men for øvrigt skulle han overdrage den udøvende myndighed på øen til der i landet bosatte ansvarlige ministre. Den dømmende myndighed skulle være hos domstolene i selve landet. Den kongelige kommissarius, stiftamtmand Trampe, opløste som følge heraf forsamlingen den [[9. august]], inden den fik behandlet den forelagte valglov eller udkastene til forfatningsloven noget nærmere.
Historie Kultur