Denne kom i 1803, da et andragende fra en borgerlig født mand, generaladjudant Lindholm, om at få sine døtre indskrevne i [[Vemmetofte Kloster]] bragte Colbjørnsen til at opstille den påstand, at retten til at opnå adgang til dette adelige kloster ikke alene tilkom de adelig fødte, men også døtrene af "embedsmænd i rangen". Sagen var tilsyneladende ikke af stor betydning, men da Moltke bestred rigtigheden af Colbjørnsens påstand, kom det til en kamp imellem dem, der vidnede om, at en dybere modsætning lå bag ved den. Med en påfaldende lidenskab greb Colbjørnsen lejligheden til over for sin adelig fødte modstander at skildre den aristokratiske ånd, som han mente efter [[Frederik IV]]’s død havde fået magten i Danmark. Det var tonen fra hans indlæg i landboreformsagen, men skærpet ved personlig bitterhed, der her atter kom frem. Ingen kan tage fejl af, at det skulle være et sidehug til Moltkes formentlig aristokratiske standpunkt, når han efter at have fremhævet det dødshug, landboreformerne havde rettet imod levningerne af "det stygge lensvæsen", udbryder: "''Men Aristokratiets Aand turde maaske endnu skjule sig iblandt disse Ruiner og lure paa Fremtiden.''"<ref name="Holm 34">[https://runeberg.org/dbl/4/0036.html Holm, s. 34]</ref>
Historie