Foruden sine isagogiske arbejder skrev han også nogle små eksegetiske afhandlinger samt to latinske fortolkninger til 2. Korinthierbrev (1840) og til Jacobs og Judas’ Breve (1841), arbejder, som vidne om forfatterens lærdom og grundighed, men når de sammenholdes med den kirkehistoriske afhandling ''Mystikeren Michael Molinos’ Lære og Skæbne'', som han udgav 1852 (i Videnskabernes Selskabs Skrifter), og som vandt megen og fuldt fortjent anerkendelse både her og i udlandet – den blev oversat på tysk af professor [[Christian Wilhelm Niedner]] –, kan man ikke værge sig mod den tanke, at hans flid og evner ville have båret rigere frugt i kirkehistoriens end i exegesens tjeneste. Som Universitetslærer kom Scharling til at stå noget i Skygge ved Siden af så fremragende Kolleger som H.N. Clausen og Martensen; men han var altid genstand for studenternes udelte højagtelse og hengivenhed. De vidste, at han var en grundlærd og såre flittig mand, der omfattede sin gerning med den største kærlighed og havde et åbent hjerte for de studerende, som vare sikre på altid at finde velvilje hos ham, når de henvendte sig til ham, og hans embedsbrødre så vel som de yngre teologer, der kom i nærmere forhold til ham, kunne ikke andet end at føle sig stærkt tildraget af hans elskelige personlighed. sandhedskærlig og retfærdig, men tillige mild og kærlig, var han trofast imod sine venner, samtidig med at han ikke lod sig forføre til at fælde skarpe og uretfærdige domme over dem, der havde strømmen imod sig. Man følte, når man lærte ham at kende, at når han som eksegetisk professor daglig studerede sit nye testamente, brugte han det med det samme som kristen til sin egen opbyggelse på sandhedens grund, og det var derfor sikkert også fuldstændig rigtigt, når den almindelige mening var, at han ville have egnet sig fortræffelig til at beklæde et bispeembede, hvilket også viste sig at være regeringens mening, da den i 1851 tilbød ham bispeembedet i [[Fyns Stift]]; men atter her viste Scharlings beskedenhed sig, da han mente, at de fordringer, dette embede ville stille til ham, overstege hans kræfter, og derfor afslog tilbuddet. i sit hjem levede han et såre lykkeligt liv, så længe han beholdt sin hustru; men allerede 1844 mistede han hende, og det tab forvandt han aldrig, hvor kærligt end det samliv var, som han levede med sine børn. To af dem blev hans kolleger som universitetslærere en halv snes år, før han selv trak sig tilbage. Hans helbred havde længe været svagt, da han i 1876 bestemte sig til at søge sin afsked, og allerede det følgende år døde han, 17. juni 1877. Et par år efter hans død udgav hans ældste søn, pastor J.P.C. Scharling, farens ''Theologiske Afhandlinger'' og indledede dem med et omrids af hans levned (1880).
Personbillede_savnes Litteratur Religion Historie Lister_over_personer Videnskab Ledelse Organisationer Uddannelsesinstitutioner Universiteter Ledere