Fra Marts 1944 blev de Merlin 66-udrustede Spitfire IX fra to [[Air Defence of Great Britain]] (ADGB)-eskadriller godkendt til forsøgsvis at anvende det nye brændstof operativt. Det var til god nytte i sommerens løb, da det gjordet det muligt for Spitfire L.F. Mk. IX at opfange [[V1-missil|V-1'ere]] , der kom ind i lav højde.<ref name=Price170/> Brændstoffet blev også anvendt af [[de Havilland Mosquito|Mosquito]] natjagere fra ADGB for at fange indflyvende V-1.<ref>Simons 2011, pp. 126–127.</ref> Først i februar 1945 begyndte Spitfires fra [[RAF Second Tactical Air Force|Second Tactical Air Force]] (2TAF) også at benytte 150 oktan brændstof.<ref name="Ber1994199.">Berger and Street 1994. p. 199.</ref>{{#tag:ref|Monty Berger, Senior Intelligence Officer fra 126(RCAF) Spitfire Wing, 2 TAF, hævdede at der stadig blev oplevet problemer med det nye brændstof, og det blev anset som upålideligt af mange af piloterne.<ref name="Ber1994199."/> Andre kilder hævder at overgangen til 150 oktan forløb uden problemer.<ref>Nijboer 2010, p. 100.</ref>|group=nb}} Brændstoffet blev også tilbudt til USAAF hvor det fik navnet "PPF 44-1", uformelt kendt som "Pep".<ref>[http://napoleon130.tripod.com/id860.html Fuel<!-- Bot genereret titel -->]</ref>
Kemi