Rosenkilde havde taget teaterblodet i arv fra sin far og til trods for dennes modvilje fremtrådte han, efter at være blevet [[student]], [[29. marts]] [[1837]] på [[det kongelige Teater]], som Ludvig Thostrup i ''Østergade og Vestergade''; da han imidlertid hverken i denne eller sine to andre [[debut]]roller slog afgørende igennem, og vejen fremad på den danske scene desuden syntes ham stænget af ældre [[komiker]]e, brød han efter et års elevvirksomhed overtvært og søgte til [[Christiania Theater]], der på den tid var fuldstændig dansk. [[9. oktober]] [[1839]] debuterede han dér som Leporello i [[Wolfgang Amadeus Mozart|Mozarts]] [[opera]] ''[[Don Juan]]'' og vandt sig i løbet af de 10 sæsoner, han virkede der indtil udgangen af [[1849]]-50 — et år ([[1842]]-[[1843|43]]) var han på rejse med [[Ole Bull]] — anerkendelse som en dygtig kunstner såvel i skuespillet som i syngestykket. Alligevel greb han straks til, da [[Hans Wilhelm Lange]] [[1850]] tilbød ham engagement ved [[Casino (teater)|Casino]] i København; skønt han her indtil udgangen af [[1854]]-55 og derpå i den [[Michael Wiehe]]-[[Frederik Høedt|Høedtske]] [[Hofteatret|hofteatersæson]] ([[1855]]-56) arbejdede sig frem såvel til stigende folkeyndest som i kunstnerisk modenhed, havde han dog, da han [[1. september]] [[1856]] som [[Ludvig Holberg|Holbergs]] ''[[Jakob von Tyboe]]'' atter fremtrådte på det kongelige Teaters scene, endnu meget at overvinde, inden han nåede almindelig anerkendelse; ikke alene måtte hans geniale fader dø, men han selv måtte gennem en 21 måneders sygdom ([[1869]]-[[1870|70]]) modtage ''"et mildt Skær af Alderdommens Skrøbelighed"'' ([[Peter Hansen (journalist)|P. Hansen]]). Først i den sidste halve snes år af sit liv virkede han i et omfattende repertoire med grundmuret anseelse og myndighed. Hans sidste optræden var [[24. oktober]] [[1881]] som [[etatsråd]]en i ''Umyndige i kærlighed''.
Historie