Han hænger med trofast inderlighed ved hverdagens, hjemmets, det sjællandske landskabs jævne stilleliv, men hans hu drages tillige mod det, der er fremmed, eventyrligt, på trods af lov og ret, mod det, der er vildt oprørsk eller mørkt ulykkeligt. Han fortæller med sympati om den vage kunstner-udvé hos landsbyens vognlakerer ("''Sol''", 1897), om løse forbryderfugles fri vagabondliv ("''Hjemfalden''", 1898, "''Asmodæus''", 1899), om indre strid mellem stavnsbundne vanefølelser og romantisk rebelske længsler ("''Vejbred''"). Men især har han originalt og dybsindigt skildret fine og redelige menneskers kærlighedsliv nutildags, — kærlighedens naturliv, som den fødes af tilfældet, næres af usynlige kilder, vokser sig op til skæbne, ingen er herre over, kæmper med skygger og fjender, ingen kan skærme den mod, går i frø og visner efter love, ingen kender og ingen kan lempe. Det er jævne hverdagsscener, stilfærdige ord, men der er en tungsindig inderlighed, en ubønhørlig sandhedstrang, en idealistisk fordringsfuldhed i de menneskers kærlighedsliv, som Stuckenberg skildrer, og derfor er det sjældnere de lyse magter, der sejrer (som i "''Fagre Ord''", 1895), end mørkets og ulykkens ("''Valravn''", 1896). Fuld, objektiv menneskekarakteristik har Stuckenberg ringe kræfter til, og det er skildringen af stemninger og følelsessituationer, som er fortællingernes styrke. Når alt kommer til alt, er det måske også den rene lyrik i digtsamlingerne, som er Stuckenbergs højeste, lødigste kunst. Her findes et lille antal digte af en mandig følelsesstyrke og en mandig streng kunst, som i deres art er rent ud klassiske — digte, så ægte og dybe og simple, som der er skrevet på dansk, om naturen og om elskov, om hjemmet og om hverdagen, om livets hårde skole og om dødens tavse højhed.<ref name="Ved"/>
Historie Undervisning