''Epitome astronomiae Copernicanae'' blev læst af astronomer i hele Europa, og efter Keplers død blev den det centrale middel til spredning af Keplers ideer. Mellem 1630 og 1650 var den den mest brugte lærebog i astronomi og omvendte mange til ellipse-baseret astronomi.<ref>Gingerich, "Kepler, Johannes" from ''Dictionary of Scientific Biography'', pp 302–304</ref> Det var dog kun få, der tog imod hans ideer om den fysiske basis for himmelske bevægelser. I slutningen af det 17. århundrede begyndte en række teorier om fysisk astronomi — specielt [[Giovanni Alfonso Borelli]]s og [[Robert Hooke]]s — at trække på Keplers værker, og inkorporere tiltrækkende kræfter (dog ikke kvasi-spirituelle bevægekræfter som postuleret af Kepler) og det [[René Descartes|kartesiske]] koncept [[inerti]]. Det kulminerede i [[Isaac Newton]]s ''[[Philosophiae Naturalis Principia Mathematica|Principia Mathematica]]'' (1687), hvori Newton fik Keplers love om planetarisk bevægelse fra en kraft-baseret teori om [[Newtons tyngdelov|universel gravitation]].<ref>Kuhn, ''The Copernican Revolution'', s. 238, 246–252</ref>
Walhalla