Som man ser, var Lope de Vegas liv just ikke moralsk eksemplarisk. Hans karakter havde da også sine store skyggesider, idet han tit røbede upålidelighed, måske endda ondskabsfuldhed, af og til misundelse; men det berettes til gengæld, at han ved mange lejligheder har vist sig højsindet, godgørende og hjertelig. Lope de Vega, med sin mandig smukke, statelige skikkelse, har været, hvad spanierne kalder ''simpátio'' — og dette falder ofte slet ikke sammen med det korrekt og borgerlig dydige; et stemningsmenneske og en ægte digternatur, som upåtvivlelig altid har følt såre intensivt, både andagt og begejstring og venskab og kærlighed, men i almindelighed rigtignok kun for en stund. Han kunne imidlertid til syvende og sidst bære sig ad omtrent, som det lystede ham: sin nations beundring og hjertelag havde han én gang for alle vundet, fordi den mærkede, at han var kød af dens kød, i fortrin og fejl, i følelser og fordomme, og selv om han havde personlige fjender i hobetal (deriblandt [[Luis de Góngora y Argote|Góngora]], undertiden måske også [[Cervantes]]), forstummede hadet, når det gjaldt at anerkende digterkongen. Så lød det fra næsten alle kanter: han er "naturens vidunder, geniernes Føniks og Sok; og talemåden ''es de Lope'' brugtes om alt, hvad der var smukt og værdifuldt. At alt, hvad Lope de Vega har skrevet, ikke er dette, er forståeligt nok, når man betænker, hvilken uhyre mængde det er. Sin største dåd udførte han ved at skabe det spanske nationalteater; thi at han har gjort det, er ubestrideligt, og trods [[Tirso de Molina]]s lune og [[Pedro Calderón de la Barca|Calderóns]] ordpragt og intrigeslyngning er han dets største digter. Det har man fra 19. århundredes slutning mere og mere fået øjnene op for. Kun sjælden, om nogen sinde, når han det fuldendte, men "verdens største improvisator", herskeren over et bøjeligt og glansfuldt sprog og den rappe og lydhøre iagttager af naturen og det brogede menneskemylder har alle vegne udstrøet en utrolig fylde af geniale træk. Han kan interessere ved sine stykkers kækt udkastede planer, skitsere karakterer med overraskende natursandhed, røre med ægte udtryk for smerte og kummer, ryste ved virkningsfuld uhygge og snart henrive til latter, snart fremkalde et let smil ved sin komik. Han har afvekslende elegance og voldsomhed, brillant teatereffekt og lyrisk stemningsbølgen, ridderlig patos og folkesangsduftende landlig ynde. Men så har han ganske vist også til andre tider grandiose smagløsheder og forryktheder i handling og dialog, om end kun enkeltvis, eller han kan være ganske flad og rutinemæssig, når han var uinspireret.
Historie