Som folketingsmand holdt han sig i de første år uden for partierne, skønt han i reglen stemte med [[Venstre]], således [[1861]] for [[Den østjyske længdebane|en længdebane]] gennem [[Midtjylland]]: en tid lang hørte han dog til [[Mellempartiet]] «de uafhængige», men fandt det ikke ensartet nok. [[1864]] stemte han imod [[Freden i Wien (1864)|freden]] og i de 2 følgende år mod enhver alvorlig ændring af [[Junigrundloven]]. Efter dens gennemsyn 1866 sluttede han sig til [[Det nationale Venstre]], der jo nærmest faldt sammen med [[Grundtvigianisme|grundtvigianerne]], og han var siden et af partiets mest fremragende medlemmer. Han fik sæde i Forsvarsudvalget og kæmpede for almenvæbning med mandskabets uddannelse i lejr, frem for det sløvende garnisonsliv; også talte han med varme imod tankegangen: «Hvad kan det nytte?». Da hans parti [[1870]] gik sammen med de andre venstregrupper til [[Det forenede Venstre]], trak han sig tilbage der fra, fordi det i hans øjne var en ''"falsk Alliance"'', og han i det hele nærede tvivl om de store partiers indre berettigelse. En tid lang gik han sammen med de såkaldte «nationale [[løsgænger]]e», hvortil flere af tingets bedste mænd hørte. Han misbilligede afgjort Venstres stormløb imod [[Regeringen Estrup|ministeriet]] for at komme til magten, betegnede [[Finanslov]]ens nægtelse som et tveægget sværd og mente, at man ikke burde søge at fremtvinge den parlamentariske statsskik, men give tid til dens rolige udvikling; på den anden side dadlede han lige så skarpt ministeriets adfærd for at beholde magten og formanede begge parter til at vise eftergivenhed. Som landstingsmand stemte han igen sammen med Venstre og talte med kraft imod ministeriet, medens han bittert dadlede Venstre for dets ligegyldighed for forsvarssagen og særlig for landets befæstning. I begge henseender talte han dog for døve øren, og hans opfattelse af de politiske forhold i disse år var meget mørk, ligesom han med stor bekymring så på fædrelandets fremtid under den heftige indre strid.
Ledere