==== Borgfred og national begejstring ====
De indenrigspolitiske problemer i kejserriget rykkede i baggrunden ved mobiliseringen. Det af kansleren og kejseren udformede slagord: "Jeg kender ikke længere nogen partier, jeg kender kun tyskere" faldt i god jord, fordi ingen i Tyskland var i tvivl om, at Rusland var den egentlige aggressor.<ref>[http://germanhistorydocs.ghi-dc.org/sub_document.cfm?document_id=815 Kejseren taler fra balkonen på kongeslottet (1. august 1914)] (på ''germanhistorydocs'').</ref> Godt nok var der udover de mange eksempler på overdreven nationalfølelse også eftertænksomme stemmer, men det endte med, at også systemets kritikere kun sjældent undlod at udvise national solidaritet. Socialdemokratiet havde allerede under julikrisen organiseret massedemonstrationer mod en mulig forestående krig, og søgt samarbejde med andre partier i [[Anden Internationale]], men da fædrelandet skulle forsvares mod den "zaristiske reaktion" ændrede stemningen sig. De hårdnakkede krigsmodstandere og klassekæmpere såsom [[Karl Liebknecht]] og Rosa Luxemburg var isolerede, mens reformister såsom [[Eduard David]] og [[Ludwig Frank]] i løbet at meget kort tid kunne få rigsdagsgruppen til ikke kun at vente, men give støtte til de nødvendige lån til finansiering af krigen.<ref>[http://germanhistorydocs.ghi-dc.org/sub_document.cfm?document_id=816 Socialisterne støtter krigen (4. august 1914)] (på ''germanhistorydocs'').</ref> Den af regeringen proklamerede [[borgfred]], dvs. indstillingen af de indenrigspolitiske stridigheder, var der almindelig enighed om at følge, da de fleste regnede med, at en krig kun ville vare i nogle få uger. Fagforeningerne gav afkald på at føre arbejdskampe under krigen og rigsdagen besluttede at udskyde alle valg til efter krigens afslutning.<ref>Loth: ''Kaiserreich'', S. 142–144.</ref>
Filosofi Historie Kultur Tidligere_riger,_stater,_protektorater,_kolonier_og_lande Foreninger Organisationer