Attila kom hurtigt over tilbageslaget i Gallien, og i 452 var hunnerne klar til en ny offensiv, denne gang mod Italien. Én efter én blev de rige norditalienske byer belejret og plyndret: [[Aquileia]], [[Padua]], [[Mantua]], [[Vicenza]], [[Verona]], [[Brescia]], [[Bergamo]] og [[Milano]]. For at frelse Rom drog [[Pave Leo 1.]] i spidsen for en delegation til hunnerne. Selv om [[Vatikanet]]s historikere gerne vil give paven æren for at have fået Attila på bedre tanker, er sandheden mere prosaisk: Italien havde været ramt af misvækst i 451, og i 452 var det ikke meget bedre. Der var udbredt mangel på fødevarer, og den hunniske hær, der for længst havde brugt sine forråd, havde svært ved at finde mad. Der var sygdom blandt dem, og dertil kom nyheden om, at den nye østromerske kejser, Marcian, havde sendt en hær over Donau for at plyndre hunnernes hjemland. Endnu en gang valgte Attila at trække sig tilbage.<ref name=autogeneret2>Heather (2005), side 339-341.</ref>
Historie