Kongen og dronningen havde stadig støtte fra en stor del af adelen og trak sig tilbage mod nord for at påbegynde en kampagne med at hærge York og Neville-jarlernes godser. Dette tvang York, Salisbury og Rutland til at bevæge sig nordpå den 9. december for at slå Lancaster-oprørerne ned. Mowbray forblev i London med Salisburys og Yorks sønner, jarlerne af [[Richard Neville, 16. jarl af Warwick|Warwick]] og March. York og Salisbury felttog endte i en katastrofe. Da de valgte at møde en Lancaster-hær uden for hertugens slot ved [[Sandal Castle|Sandal]] blev York-styrkerne knust i [[Slaget ved Wakefield]] den 30. december. York, Rutland og Salisbury, døde under eller kort efter slaget.{{Sfn|Gillingham|1990|pp=119–122}}{{Sfn|Goodman|1996|pp=42–43}} Dronningens hær rykkede sydpå mod London. Mowbray, Warwick og hans bror [[John Neville, 1. markis af Montagu|John Neville, Lord Montagu]], marcherede nordpå for at standse Lancaster-hæren, der var på vej. Mowbray bragte kong Henrik med sig.{{Sfn|Boardman|1996|p=8}} Hærene mødte hinanden den 17. februar 1461 uden for St Albans, hvor York-hæren [[2. slag ved St Albans|blev besejret]]. Mowbray og Warwick overlod kongen til hans hustru og hendes støtter og trak sig tilbage til London, inden den sejrende Lancaster-hær kunne nå byen.{{Sfn|Griffiths|1981|p=872}}
Historie