I denne stilling kunde han godt have fundet det fornødne otium til litterære sysler, hvis han blot var blevet frigjort for det gamle økonomiske tryk. Hans musikalske anlæg og tilbøjelighed, hans udstrakte omgang, som her forøgedes med medlemmerne af "[[Göttinger Hainbund]]", hans storartede gæstfrihed i forbindelse med de stedse stigende krav, som 7 opvoksende børn og en sygelig hustru nødvendigvis måtte stille, forøgede vistnok gælden fra år til andet. Indflydelsesrige venner i hovedstaden søgte endelig at hidføre en grundforbedring i Gerstenbergs kår ved i [[1783]] at skaffe ham tilladelse til – tvært imod al skik og brug – at sælge sit embede for 20000 [[Thaler]]. Dermed ville Gerstenberg have været ude over alle vanskeligheder, hvis han havde fået et andet embede, men den yngre [[A.P. Bernstorff|Bernstorff]] og [[H.C. Schimmelmann|Schimmelmann]] anså ham – ikke uden grund – for upålidelig i pengesager og lidet energisk af karakter; forgæves søgte han et amtmandsembede, forgæves blev han i [[1788]] indstillet til bibliotekar ved det store [[Det Kongelige Bibliotek|kongelige bibliotek]] (sammen med [[Jacob Baden]] og [[Daniel Gotthilf Moldenhawer]]). Gerstenberg, som knap nok havde bjærget det halve af salgssummen for sit embede, blev nu en urolig projektmager, som forsøgte snart det ene og snart det andet, uden at gennemføre noget. Da hans kone var død i [[Eutin]] [[1785]], hvor han foreløbig var flyttet hen, tænkte han endog på at bringe sine affærer på fode ved et rigt parti, men også dette glippede. Her i Eutin kom han imidlertid til at omgås meget med digteren Voss, som var rektor her, og som ved sin roligere og mere energiske naturs indflydelse fik ham til at udarbejde sit sidste poetiske udkast, det tragiske melodrama ''Minona od. die Angelsachsen'' (1785), som han selv anså for sit bedste skrift, men heller ikke her havde han held med sig; det kolde, udvandede og langtrukne produkt vandt aldrig bifald. I efteråret [[1786]] flyttede Gerstenberg til Altona og endelig, 3 år efter, kronedes hans uafladelige ansøgninger og hans venners bestræbelser med held; han blev i [[1789]] udnævnt til justitsdirektør ved lottoet. Her i Altona fandt han også i [[1796]] en anden hustru, en anden moder til sine børn og en trofast plejerske på sine gamle dage, nemlig Sophie Stemann, datter af en holstensk købmand, der var bleven ruineret i [[England]] under [[Franske og indianske krig|kolonialkrigen]]. Forbindelsen med denne ædle kvinde skaffede ham en nogenlunde rolig og lykkelig alderdom, medens hans usvækkede syn og hans næsten ubegrænsede frihed tillod ham at arbejde med sine yndlingsstudier; men digte ville han ikke mere, og det var kun med vanskelighed, at hans ven Gähler fik ham til at udgive det bedste af sine skrifter i 3 små bind under titel ''Vermischte Schriften'' ([[1815]]-[[1816|16]]). Hvad han studerede, var [[filosofi]], især [[metafysik]]; læsningen af [[Immanuel Kant|Kants]] skrifter foryngede ham i den grad, at han endog i tresserne tænkte på at søge et filosofisk professorat i [[Kiel]]. Sine filosofiske skrifter har han for det meste selv tilintetgjort; der findes kun trykt nogle få korte afhandlinger. Han døde i november 1823 og ligger begravet på kirkegården i Altona. Udrustet med et mangesidigt talent, en omfattende litteraturkundskab og en sjælden evne til at forme sit sprog ville denne mand måske være bleven en af sin tids store digtere, hvis han havde ejet en Lessings energi og faste tro på sig selv.
Historie