== Imperiet - og Stilicho - vakler ==
I begyndelsen af 400-tallet var [[hunnerne]] på ny i bevægelse mod vest, og de folkeslag, de mødte, havde valget mellem at underkaste sig, kæmpe mod hunnerne eller selv søge videre vest- og sydpå - ind i Romerriget. En stor gruppe gotere under ledelse af [[Radagaisus]] valgte den sidste løsning, og forlod det nuværende Ungarn med kurs mod Norditalien i 405.<ref>Heather (1996), side 128</ref> Mens goterne plyndrede i Norditalien samlede Stilicho en hær, blandt andet med hunniske lejetropper, leveret af høvdingen (kongen) [[Uldin]],<ref>Heather (2005), side 196</ref> og Radagaisus blev overvundet i 406. Mange af hans tropper blev solgt som slaver, mens andre blev hvervet til den romerske hær, og [[Peter Heather]] ser dette som et tegn på, at Stilicho havde lavet en underhåndsaftale med en gruppe af goterne.<ref>Heather (1996), side 147</ref> Radagaisus selv blev fanget, og han blev henrettet 23. august 406.<ref>Heather (2005), side 194</ref> Flere historikere mener, at presset fra hunnerne også spillede en afgørende rolle i den beslutning, der blev taget blandt [[alaner]], [[vandaler]] og [[sveber]] om at forlade deres hidtidige landområder og [[Rhinovergangen 406|krydse Rhinen]] nær [[Mainz]] den 31. december 406 og dermed invadere Romerriget.<ref>Heather (1996), side 107</ref> Invasionen var i første omgang umulig at standse, og angriberne spredte sig plyndrende og hærgende over hele Gallien. Hovedparten af de romerske tropper var stationeret langs grænsen ved Rhinen, men styrkerne var blevet udtyndet i flere omgange, og de små og spredte garnisoner inde i landet var chanceløse mod overmagten.
  
Hjælpen kom ikke fra Italien, men fra provinsen Britannien. Som en af rigets fjerneste besiddelser havde provinsen ikke den store indflydelse på rigets ledelse, men soldaterne i provinsen gjorde flere gange oprør, og valgte deres egne modkejsere. I år 407 kårede de generalen Flavius Claudius Constantinus til kejser, og han tog sine tropper med over Kanalen og gik i land i Boulogne i foråret 407.<ref>Gibbon, kapitel 30</ref> Constantinus, der i eftertiden er kendt som [[Konstantin 3. (Vestromerske rige)|Konstantin 3.]], vandt flere træfninger mod barbarerne og han blev efterhånden anerkendt som kejser af tropperne langs Rhinen. Han indgik aftaler med germanerne på den anden side af Rhinen, og da freden var sikret, kunne han sende tropper sydpå til det indre Gallien for at fordrive de invaderende stammer.<ref>Heather (2005), side 211</ref> Modstanderne var ikke interesserede i åben kamp, så de trak længere sydpå, mod Pyrenæerne og Spanien. Stilicho havde ikke tropper nok til at sende en stor hær til Gallien, så han nøjedes med en mindre styrke under den gotiske general Sarus. De kunne blot konstatere, at Konstantin havde sat sig solidt på provinsen, og efter at have vundet et par mindre træfninger returnerede de med uforrettet sag.<ref>Heather (2005), side 221</ref> Mod øst havde Stilcho en plan om at løsrive provinserne i Dacia og Macedonia fra østriget, og overføre dem til vestriget. En vigtig baggrund for dette ønske lå i, at de traditionelt var leveringsdygtige i tropper til hæren. Det indgik i planen, at Alariks gotere, der opholdt sig i det samme område, skulle støtte Stilicho, men invasionen i Gallien satte en stopper for projektet, og da Alarik forlangte 4.000 pund guld til dækning af sine udgifter til krigsforberedelse, fik Stilicho sat igennem, at det romerske senat bevilgede pengene i 408.<ref>Norwich, side 131</ref> Den store udbetaling skabte udbredt vrede mod Stilicho, og selv om man nødigt sagde ham imod, fik det alligevel senatoren Lampadius til at udbryde: “''Non est ista pax, sed pactio servitutis'' (Dette handler ikke om fred, men er en slaveriaftale.).”<ref>Gibbon, side 277</ref>
Historie Død Kriminalitet