I 1922 i bogen ''Kampen som indre oplevelse'' greb Jünger ligesom [[Nietzsche]] til [[Heraklit]]s fragment: "''Krigen, alle tings far,''" og fortsætter, "''er også vores; han har hamret, mejslet og hærdet os til det, vi er.''" Et nyt menneske er "hamret" ud af kampens ild, og kendetegnes af sin oplevelse af krigen, hvor "''vi styrter os som [[dykker (person)|dykkere]] i oplevelsen, og vender ændret tilbage.''" Jünger hævder, at "''den, som i denne krig udelukkende følte fornægtelse, kun sin egen lidelse og ikke BEJAELSEN...har oplevet krigen som en [[slave]]. Den har ikke haft nogen INDRE, snarere kun en ydre, oplevelse.''" Jüngers indre oplevelse af krigen som en form for livsbejaelse, noget "højere", bevægelse, [[energi]], beskrev han som "''livet selv, den store spænding, viljen til kamp og til magt.''" Stødtroppernes mænd kalder han "''pragtfulde [[rovdyr]]''" og "''stålnaturer''". Ligesom deres ydre er deres indre blevet "''armeret''". De er "''stålskikkelser''" med "''ørneblik''", "''stålkontrol''" og "''iskold [[vilje]]''", "''legemliggjort energi''" med våben, der er blevet en forlængelse af dem selv. For Jünger er krigen ikke kun beslægtet med [[lidenskab]], men også med [[instinkt]]. I dybet af sin [[natur]] er manden en kriger. I kamp og krig "''stiger dyret som et hemmelighedsfuldt [[uhyre]] frem fra [[sjæl]]ens grund''". Hvis Jünger ellers var ærlig i sin beskrivelse af sit indre liv, følte han knapt [[frygt]]. [[Sorg]] nævnes sjældent; men da han fandt sin yngre bror hårdt såret efter slaget ved Langemarck, blev han grebet af dyb smerte. Medfølelse hører vi ikke meget om; men da han efter en nærkamp rettede sin pistol mod hovedet på en britisk officer, sparede Jünger hans liv, da officeren viser ham et billede af sin familie. [[Ensomhed]] beskrives, når Jünger var vagtpost om natten, i kontrast til dagens soldatfællesskab. <ref>Carl Müller Frøland: ''Nazismens idéunivers'' (s. 150-158)</ref>
Hundredårige Samfund