Herredømmet over England gav danerne en vigtig forbindelse til havområdet mellem [[Storbritannien (ø)|Storbritannien]] og [[Irland]], hvor Knud, ligesom hans fader før ham, havde store interesser og udøvede stor indflydelse blandt [[Norrøn-gælere|norrøn-gælerne]].<ref>Forte, et al., ''Viking Empires'', s. 196.</ref> Knuds besiddelser i form af Englands [[bispedømme]]r og de kontinentale bispedømmer i Danmark, som den [[Det tysk-romerske Rige|tysk-romerske]] [[Ærkebispedømmet Bremen|ærkebiskop af Bremen]] ellers havde højhedsretten over, var en kilde til stor prestige og en løftestang i forhold til [[den katolske kirke]] og blandt mange magnater i [[kristendommen]] (han modtog store indrømmelser, som bl.a. prisen på [[pallium]] til hans biskopper, selvom de stadig måtte rejse for at få den, samt de afgifter hans folk måtte betale på vej til [[Rom]]). Efter hans sejr i 1026 over Norge og [[Sverige]], på vej tilbage fra Rom, hvor han deltog i kroningen af den tysk-romerske kejser [[Konrad 2. (Tysk-romerske rige)|Konrad 2.]], udnævnte han sig selv som "Konge over hele England og Danmark og nordmændene og nogle af svenskerne".<ref name="Lawson, Cnut, p. 97">Lawson, ''Cnut'', s. 97.</ref> De [[Angelsaksere|angelsaksiske]] konger brugte titlen "king of the English". Knuds titel var ''ealles Engla landes cyning'' - Konge over hele England ("king of all England"). Middelalderhistorikeren [[Norman Cantor]] har kaldt ham for "den mest effektive konge i angelsaksisk historie".<ref>Cantor, ''The Civilisation of the Middle Ages'', 1995: 166.</ref>
Historie