<http://schema.org/articleBody>
"Ni tot est\u00E0 per fer ni tot \u00E9s possible ni \u00E9s quan dormo que hi veig clar  El millor vers de la poesia catalana, segons els lectors de l&amp;#039;ARA, \u00E9s &amp;quot;tot est\u00E0 per fer i tot \u00E9s possible&amp;quot;, de Miquel Mart\u00ED i Pol. I jo que me n&amp;#039;alegro: en aquest hivern de des\u00E0nim cr\u00F2nic i fred siberi\u00E0 ja va b\u00E9 que ens encomanem a missatges positius en lloc d&amp;#039;enfonsar-nos encara m\u00E9s en la mis\u00E8ria.Que tot est\u00E0 per fer i tot \u00E9s possible \u00E9s un lema tan optimista com fals, sobretot si no vam n\u00E9ixer ahir. &amp;quot;Que alguna cosa hem fet/ i tot ja no \u00E9s possible&amp;quot;, apunta Vicen\u00E7 Villatoro. T\u00E9 ra\u00F3: hem viscut i, doncs, alguna cosa hem fet. Com que ja hem recorregut part del cam\u00ED i som conscients que hi tenim poc o molt a perdre, les possibilitats han deixat de ser infinites. S\u00F3n les normes del joc: cada decisi\u00F3 que prenem implica certes ren\u00FAncies. No pas ren\u00FAncies absolutes, tampoc: si esmolem la lupa i ens hi fixem b\u00E9, descobrirem que el ventall d&amp;#039;opcions possibles \u00E9s molt m\u00E9s ampli, i molt m\u00E9s atractiu, del que es veu a simple vista. Com a pa\u00EDs sense estat (ni aeroport, ni aerol\u00EDnia, ni pacte fiscal, ni dret a decidir...), s\u00ED que sembla massa sovint que ho tinguem tot per caminar, perqu\u00E8 som presoners d&amp;#039;aquell vici tan nostrat de fer una passa endavant i catorze endarrere. Aqu\u00ED, m\u00E9s que omplir-nos la boca dient que tot est\u00E0 per fer i tot \u00E9s possible i \u00E9s quan dormo que hi veig clar (jo hi veig clar quan em dutxo), convindria que aparqu\u00E9ssim la poesia, ens espols\u00E9ssim la son de les orelles i ens pos\u00E9ssim a fer coses d&amp;#039;una vegada. Ni que fos en prosa, tu. Si agrades al poble, els cr\u00EDtics et menyspreen, aqu\u00ED i a mig m\u00F3n Mart\u00ED i Pol (com Salvat-Papasseit, i molt m\u00E9s que Foix) \u00E9s un poeta popular. Ergo: no espereu que se&amp;#039;l reivindiqui des d&amp;#039;aix\u00F2 que en diem l&amp;#039;alta cultura. La setmana passada, a l&amp;#039;espl\u00E8ndid homenatge a Josep Maria de Sagarra al Palau de la M\u00FAsica, el p\u00FAblic recitava en veu baixa les paraules que els actors deien a l&amp;#039;escenari. La gent se sabia Sagarra de mem\u00F2ria, s\u00ED. Si corria per all\u00E0 algun elitista despistat, segur que va patir de valent (i uns quants contemporanis de l&amp;#039;homenatjat es devien recargolar dins la tomba). No falla: el preu de saber arribar als lectors \u00E9s el desdeny mesqu\u00ED dels qui no tenen ni punyetera idea de com arribar-hi. \u00C9s un fenomen universal. Ho confirmo llegint una entrevista de Kiko Amat al brit\u00E0nic Jonathan Coe (Birmingham, 1961), que ha publicat a Anagrama  La espantosa intimidad de Maxwell Sim . &amp;quot;L&amp;#039; establishment literari angl\u00E8s menysprea els meus llibres per la barreja de g\u00E8neres que exhibeixen -admet Coe-. En concret, per la forma en qu\u00E8 combino elements de la cultura popular, ignorant deliberadament la difer\u00E8ncia entre alta i baixa cultura. Crec que \u00E9s aix\u00F2 el que els cr\u00EDtics no poden suportar, encara que a molts lectors sembla que els agrada&amp;quot;. Jonathan Coe es nega a donar per bona cap altra hip\u00F2tesi: &amp;quot;Sempre existeix l&amp;#039;explicaci\u00F3 alternativa: que els meus llibres no s\u00F3n gaire bons (i si tenen \u00E8xit a Europa \u00E9s gr\u00E0cies a uns traductors excel\u00B7lents), per\u00F2 prefereixo descartar aquesta opci\u00F3&amp;quot;. Ja \u00E9s primavera al N\u00E0pols desordenat del comissari Ricciardi El nou llibre de Xavier Bosch, Homes d&amp;#039;honor , arrenca amb una cita de Roberto Saviano: &amp;quot;Barcelona \u00E9s una N\u00E0pols ordenada&amp;quot;. El N\u00E0pols desordenat el trobem a les novel\u00B7les de Maurizio de Giovanni, que mesclen amb encert hist\u00F2ria d&amp;#039;amor i relat polic\u00EDac. La Campana ja va publicar  L&amp;#039;hivern del comissari Ricciardi , i aquest febrer g\u00E8lid ens fa arribar  La primavera del comissari Ricciardi . Mentre camina cap a la prefectura, en Ricciardi (que t\u00E9 el do d&amp;#039;escoltar els morts) pensa que la primavera canvia les \u00E0nimes. I jo miro de re\u00FCll el calendari. Tal com pinta el que queda d&amp;#039;hivern, a la primavera del 2012 se li gira feina."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cultura/verge-mes-jove-vindra-llet_0_638336172.html>